Klubová kariéra.

Začátky.

Začátek kariéry neměl Diarra snadný. V mnoha klubech ho odmítli kvůli jeho postavě. FC Nantes jej odmítli z důvodu nízké postavy a nízké váhy. V Le Mans FC jej také nepřijali a Lassana uvažoval o konci kariéry, ale nakonec se dostal do klubu Le Havre.

Le Havre.

V Le Havre AC začala jeho klubová kariéra. V tomto klubu se neuvěřitelně zlepšil a všiml si ho i trenér francouzské fotbalové reprezentace do 21 let, do níž se také dostal. Díky jeho formě se o něj začaly zajímat i velké kluby v čele s anglickou Chelsea, která v Diarrovi viděla nového Makélélého a nakonec jej za 1 mil. liber koupila.

Chelsea.

V Chelsea se stal členem prvního mužstva, ale na hřiště se moc nedostával. První zápas si za Chelsea zahrál v Lize mistrů UEFA proti španělskému klubu Betis Sevilla. Začal si zvykat na pozici levého beka, ale poté byl přeřazen do rezervního týmu, kde se opět hodně zlepšil. Zazářil ve třetím kole FA Cupu proti Huddersfield Town a díky tomu se zlepšila jeho pověst mezi hráči, trenéry i mezi médii. Na konci sezony si zahrál v Premier League dva kompletní zápasy, proti Blackburnu a proti Newcastlu. Stal sem nejlepším mladým hráčem Chelsea sezony 2005/06. Z důvodu zranění na postech obránců hrál často, v sezoně 2006/07 na pozici pravého obránce. Ve finále Carling Cupu se podílel na výhře Chelsea nad Arsenalem, který se o Diarru začal zajímat a nakonec ho koupil.

Arsenal.

31. Srpna 2007 (konec přestupového období), podepsal Diarra smlouvu s Arsenal FC. Dostal číslo 8, uvolněné po odchodu Freddieho Ljungberga. Diarra po odchodu do Arsenalu řekl, že se na do tohoto klubu ze severního Londýna přestěhoval hlavně kvůli Arsène Wengerovi a kvůli stylu hry, kterým Arsenal hraje.  Debut si odbyl v zápase Ligy mistrů UEFA proti Sevilla FC. Svůj první celý zápas si zahrál v Carling Cupu proti Newcastlu a v Premier League poprvé nastoupil proti Aston Ville.  Diarrovi se v Arsenalu přestalo líbit, protože si skoro nezahrál. Proto po pěti měsících v Arsenalu přestoupil 17. ledna 2008 do Portsmouthu za 5,5 mil. liber.

Portsmouth.

V Portsmouth dostal číslo dresu 6. Přiznal že odešel do Portsmouthu, aby se dostal do výběru francouzské reprezentace na EURO 2008. Svůj první zápas si zahrál proti Derby County a pomohl k výhře 3:1. Za Portsmouth poprvé skóroval v zápase FA Cupu proti Plymouth Argyle FC. O dva týdny pozdějš skóroval v Premier League proti Boltonu. Diarra v žádném zápase FA Cupu nechyběl ani minutu a výrazně tak pomohl Portsmouthu k zisku nejstarší fotbalové trofeje na světě, tedy poháru FA Cup. Na konci sezony byl nominován na EURO 2008. Na začátku nové sezony neproměnil v penaltovém rozstřelu v zápase Community Shield proti Manchesteru United penaltu a Manchester United nakonec triumfoval. 18. září 2008 vstřelil svou první branku v zápase Poháru UEFA proti Vitória Guimaraes. Svou první červenou kartu v Premier League dostal v zápase proti Tottenhamu (po dvou žlutých kartách v utkání). V polovině prosince 2008 přijalo vedení Portsmouthu nabídku Realu Madrid a Diarra se stěhoval do Realu za 20mil. eur.

Real Madrid.

V Realu nastupoval v domácích soutěžích s číslem 6 a v Lize mistrů UEFA nastupoval s číslem 39. Na svém dresu měl napsáno "Lass", aby se nepletl s jeho spoluhráčem Mahamadou Diarrou.  Z počátku nebyl Lass mezi náročnými fanoušky Realu příliš oblíbený, ale během pár měsíců si na něj zvykli a získal si jejich přízeň.  V sezoně 2009/10 dostal Lass číslo 10 po Wesley Sneijderovi, který odešel do Interu Milán. Číslo 6 dostal uzdravený Mahamadou Diarra. Poprvé za Real skóroval v zahajovacím zápase sezony španělské La Ligy 2009/10 proti Deportivo de La Coruña, které Real porazil 3:2.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

V reprezentaci do 21 let nastoupil osmnáctkrát. Nejvíce se mu povedl kvalifikační zápas o účast na Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 21 let proti Anglii v listopadu 2005. Za stavu 2:2 v nastaveném čase vybojoval penaltu, kterou jeho spoluhráč Jimmy Briand proměnil a Francie se kvalifikovala.  S reprezentací do 21 let se zúčastnil také Mistrovství Evropy U21 2006 v Portugalsku. V základní skupině A porazila Francie postupně Portugalsko 1:0, Německo 3:0 a Srbsko a Černou Horu 2:0. S 9 body postoupila z prvního místa do semifinále. V semifinále byla Francie vyřazena Nizozemskem 2:3 po prodloužení. Diarra nastoupil v základní sestavě proti Německu a Srbsku a Černé Hoře.

A-mužstvo.

Diarra debutoval v A-týmu Francie 24. 3. 2007 v Kaunasu pod trenérem Raymondem Domenechem v kvalifikačním zápase o EURO 2008 proti týmu Litvy (výhra 1:0). Následně byl nominován na přátelské utkání proti Rakousku a později se díky svým vyrovnaným výkonům se dostal na soupisku na EURO 2008. Francie se však nedostala ze základní skupiny, což bylo v zemi považováno za neúspěch, Diarra na turnaji nezasáhl do žádného zápasu.  Diarra byl nominován na Mistrovství světa 2010, ale kvůli zranění se turnaje nezúčastnil.

Lassana "Lass" Diarra (*10. března 1985, Paříž, Francie) je francouzský fotbalista, který je v současné době bez angažmá (k únoru 2019). Nejčastěji nastupuje jako defenzivní záložník, ale také občas nastupuje na pozici pravého obránce. Na této pozici nastupoval především za Chelsea a Portsmouth.

拉萨纳·迪亚拉(,1986年-3月10日),马里裔法国足球运动员,司职防守中场,也能客串右闸,是前法国国家足球队成员,曾效力法甲球会巴黎圣日耳门。


Mládí.

Narodila se v newyorské čtvrti Bronx a pocházela z neutěšených rodinných poměrů, coby dcera Johna a Dorothy Boremanových. Matka, žena v domácnosti, byla velmi přísná, despotická a svou dceru bila, zatímco otec, důstojník newoyrského policejního sboru, se doma objevil jen zřídkakdy. Měla též starší nevlastní sestru Barbaru. Když byly Lindě Boremanové tři roky, rodina se přestěhovala do města Yonkers ve státě New York, kde vyrůstala v přísně katolickém prostředí. Studovala na katolických školách, na základní škole Svatého Jana Křtitele v Yonkers a posléze na střední škole Svaté Matky Boží v Hartsdale, kde si vysloužila přezdívku „slečna svatosvatá“, neboť se chtěla stát jeptiškou a od chlapců si udržovala odstup. Jako studentka si přivydělávala prací v butiku a obchodu se spotřební elektronikou. V roce 1965 se v šestnácti letech přestěhovala s rodinou do Fort Lauderdale na Floridě poté, co otec odešel do penze od newyorské policie.  V devatenácti letech začala rodičům vzdorovat a v té době také přišla o panenství se spolužákem. Nedlouho poté otěhotněla a rozhodla se, že po porodu dá dítě přechodně do pěstounské péče do doby, než se o něj bude moci postarat sama. Nakonec však syna přenechala nevědomky k adopci, když jí matka bezprostředně po porodu nechala podepsat příslušné adopční formuláře a namluvila jí, že podepisuje souhlas s obřízkou.  Poté se vrátila zpět do New Yorku, kde se zapsala do počítačového kurzu, po němž si chtěla otevřít vlastní butik. V roce 1970 ji ale potkala vážná autonehoda, jejíž následky si nesla po zbytek života. Jednoho deštivého dne jela po dálnici Taconic State Parkway, když do jejího vozu Opel Kadett narazil z boku v důsledku smyku řidič Chrysleru. Při nehodě utrpěla těžká zranění a skončila se zlomenou čelistí a žebry, a natrženými játry a slezinou. Musela podstoupit krevní transfuzi, při níž se ale nakazila hepatitidou C – tato skutečnost vyšla najevo až o šestnáct let později. Po propuštění z nemocnice se vrátila zpět k rodičům na Floridu, aby se zde zotavila.

Kariéra.

V létě roku 1970 se ve Fort Lauderdale seznámila s Chuckem Traynorem (1937–2002), když se s kamarádkou Betsy měla opalovat v bikinách u bazénu na místním koupališti. Podle její autobiografie je však seznámila Betsy před domem Boremanových. Traynor, 27letý bývalý příslušník námořní pěchoty, barman a občasný pasák, dívky pozval na projížďku ve svém sportovním voze značky Jaguar XK-E. Po několika týdnech se s 21letou Lindou Boremanovou začal scházet a zhruba měsíc po jejich prvním setkání se k němu, kvůli problémům s matkou, nastěhovala. O deset let později vydala autobiografii "Ordeal" („Utrpení“), v níž uvedla, že ji ke všemu, co po boku Traynora zažila, nutil bitím a výhrůžkami zbraní. Její výpověď se však setkala i se skepsí (více v části Nový život a aktivismus).  Do té doby sexuálně příliš nezkušené dívce Traynor slíbil, že ji v sexu zaučí a pomocí hypnózy zvýší její sexuální apetit. V Miami provozoval bar Vegas Inn, ve kterému mu pomáhala. Nakonec ale začal mít finanční problémy, a tak byl donucen jej zavřít, a rozhodl se vrátit zpět ke kuplířství. Ve své autobiografii "Ordeal" později uvedla, že jí Traynor nabídl, aby se na jeho podnikání podílela a domlouvala prostitutkám schůzky s klienty. Když odmítla, měl ji začít fyzicky napadat a pod pohrůžkou palnou zbraní nutit k opakované prostituci. Naučil ji užívat drogy (hlavně marihuanu a metamfetamin) a oba se stali jejich notorickými konzumenty. V roce 1971 se s ní oženil, což dle jejího pozdějšího vyjádření učinil proto, aby proti němu nemohla vypovídat v soudním procesu, v němž byl obviněn z pašování drog. Podle Traynora však došlo k sňatku kvůli Lindině matce. Téhož roku ji přiměl k podstoupení zvětšení prsů, tehdy prostřednictvím injekcí silikonu.  Pár se nakonec přestěhoval do New Yorku, kde chtěl Traynor zprostředkovat služby své manželky známé kuplířce Xavieře Hollanderové. Ta však Traynorovou odmítla kvůli jejímu vzhledu, který neodpovídal tehdejším požadavkům. Traynor proto přišel s myšlenkou natáčet krátké pěti- až desetiminutové pornografické scénky, v nichž by jeho žena účinkovala. Tyto ilegální snímky byly potají natáčeny 8mm kamerou v různých newyorských bytech a sponzorovala je rodina Colombů, jedna z pěti rodin italské mafie ve městě. Režisérem většiny z nich byl Ted Snyder a střídala se v nich řada herců v nejrůznějších bizarních scénkách, zahrnujících například pissing, lesbický fisting chodidlem apod. Traynorová jich natočila desítky, nad ostatní však vystupují zejména dvě z roku 1971, které si získaly „značnou a trvající subkulturní slávu“. Jde o scénky "Dog Fucker" a "Dogarama 2" v nichž měla Linda Traynorová pohlavní styk se psem, konkrétně s křížencem německého ovčáka. Ke svému angažmá v natáčení těchto dvou později několikrát změnila názor; nejprve jej v roce 1973 popírala, následně připustila, a nakonec ve své autobiografii "Ordeal" uvedla, že byla k účinkování donucena pod pohrůžkou zabití, což však dementovali její kolegové, kteří se natáčení zúčastnili (více v části Nový život a aktivismus).

Hluboké hrdlo ("Deep Throat").

Průlom nastal v roce 1972, když její 8mm filmy zaujaly pozornost režiséra Gerarda Damiana. S manželským párem se následně seznámil na swingers party, kde jej uchvátila schopnost s jakou prováděla praktiku hluboké hrdlo (), při níž se do úst a krku zasouvá celý erektovaný penis až po varlata. Tu ji naučil Traynor údajně pomocí hypnózy, kterou měl potlačit její dávivý reflex. Damiano v té době obsazoval hardcorové scény do svého nového snímku "Changes", ale po tomto setkání se rozhodl vytvořit nový film, postavený zcela na Traynorové, pro kterou vymyslel umělecké jméno Linda Lovelace. Aby však bylo možné zahájit filmování zamýšleného snímku "Hluboké hrdlo", bylo třeba zajistit jeho financování, které měla poskytnout opět rodina Colombů. Její pobočník Louis Peraino zprvu s výběrem herečky nesouhlasil a požadoval vnadnou blondýnu, názor však změnil, když na něm předvedla „svoji“ praktiku.  Zhruba hodinový film se natáčel v Miami a byl hotový za méně než týden. Vypráví příběh dívky Lindy Lovelace, která je nešťastná, protože při sexu nemůže dosáhnout orgasmu, ať zkouší cokoli. Její spolubydlící jí doporučí lékařské vyšetření, při němž se zjistí, že nemá klitoris na obvyklém místě, nýbrž v krku. Doktor (Harry Reems) jí pak doporučí, aby prováděla zvláštní typ felace, známý jako hluboké hrdlo, což pak s nadšením činí, jakožto jeho terapeutka, u různých pacientů po zbytek filmu. Snímek měl premiéru 11. června 1972 v newyorském kině New Mature World Theatre na Manhattanu a vedl si nad očekávání dobře. Získal si nebývalou popularitu mezi mainstreamovým publikem a dostalo se mu recenze například v deníku "The New York Times", zatímco Linda Lovelace se objevila na titulních stranách časopisů "Esquire", "Time" či "Newsweek". Vidět jej se stalo modní záležitostí a celkem film zhlédlo více než deset milionů Američanů. Jeho promítání se zúčastnila řada celebrit, mimo jiné Jack Nicholson, Jacqueline Kennedyová Onassisová, Warren Beatty, Truman Capote, Norman Mailer, Mike Nichols či Marlene Dietrichová, přičemž Frank Sinatra ve svém domě zorganizoval soukromou projekci, které se zúčastnili Sammy Davis mladší či americký viceprezident Spiro Agnew. Na druhou stranu byl film kritizován především ve feministických kruzích jako sexistický, v němž je žena využívána pouze jako sexuální objekt. Pro svůj obsah byl napadán u soudů a jeho promítání bylo zakázáno ve 27 státech USA. Počátkem března 1973 shledal soudce newyorského trestního soudu film obscénním a udělil kinu New Mature World Theatre pokutu ve výši tří milionů dolarů (rozhodnutí bylo později zvráceno soudem vyšší instance). Na obranu filmu se postavili přední odborníci z oboru klinické psychiatrie a sexuologie, a to například Edward Hornick a John Money, kteří argumentovali tím, že ve filmu není žena sexuálně využívána mužem, nýbrž naopak sama hledá sexuální ukojení pro vlastní potřebu. Podle Moneyho film poukazoval na právo ženy mít vlastní sexuální život a nebýt nástrojem sexuálního života muže. Soudní spory a zákazy však vyvolaly ještě větší zájem diváků.  Svým provedením byl snímek revoluční, nastavil nový standard filmů pro dospělé a způsobil změnu v pornoprůmyslu. Odlišoval se především svou kvalitou a provedením. K jeho natáčení byl použit dražší 35mm filmový pás, měl kvalitní zvuk, sofistikovaný děj, obsahoval humor a taky hardcorové záběry, zachycující penetraci a ejakulaci. K ilustraci hůře zprostředkovatelného ženského orgasmu Damiano použil rychlé prokládání snímků milostné scény se záběry startující nosné rakety Saturn či ohňostroje na večerní obloze. Film byl zároveň mimořádně komerčně úspěšný. S pořizujícími náklady kolem 30 tisíc dolarů (v té době šlo na pornofilm o částku astronomickou) a zisky údajně dosahujícími 600 milionů dolarů se v tomto ohledu stal jedním z nejúspěšnějších filmových počinů své doby. Honorář Lindy Lovelace přitom činil pouhých 1250 dolarů, které podle ní zinkasoval její manžel a ona nedostala nic.  Po uvedení Hlubokého hrdla se z třiadvacetileté Lindy Traynorové, nyní známé pod uměleckým jménem Linda Lovelace, stala celebrita a kulturní ikona, označovaná jako první světová pornosuperstar. V Los Angeles, kam se s manželem přestěhovala, se běžně stýkala s největšími hvězdami tamějšího showbyznysu a pobývala například na panství Hugha Hefnera, zakladatele a vydavatele pánského časopisu "Playboy". Sláva nicméně znamenala též zvýšený zájem o její dřívější filmovou tvorbu, a tak se zanedlouho začaly objevovat první zvěsti o 8mm filmech, v nichž měla pohlavní styk se psem. Tyto informace zprvu popírala s tím, že si není ničeho takového vědoma. V roce 1973 však novinář Al Goldstein v časopise "Screw" otiskl záběr Lindy a psa z jednoho ze snímků, čímž fámu potvrdil. Linda Lovelace jej nejprve osočila, že se snaží přiživit na její slávě, nakonec však svou roli přiznala. V roce 1973 a 1974 se objevila například v populární talk show "The Tonight Show" Johnyho Carsona nebo na 46. ročníku udílení Oscarů. Její sláva v tomto životním období vyvrcholila, když pózovala pro pánské časopisy "Playboy" a "Esquire". Vydala rovněž svou první autobiografii jménem („Uvnitř Lindy Lovelace“), v níž mimo jiné dávala rady v oblasti různých orálních a análních sexuálních technik.

Další snímky a umělecká tvorba.

Dne 31. ledna 1974 byla zatčena za držení kokainu a amfetaminu v hotelu Dunes v Las Vegas, ale nakonec vyvázla jen s pokutou. Následující měsíc měl premiéru sequel "Hlubokého hrdla", tentokráte s názvem "Hluboké hrdlo II", natočený počátkem roku 1973 pod vedením režiséra Josepha W. Sarna. Film, ve kterém si Linda Lovelace zahrála mimo jiné po boku Rona Jeremyho, však obdržel velmi negativní kritiku a časopis "Variety" jej popsal jako „nejodfláknutější vybrakování filmových tradic a skličující pokus o oškubání naivního publika“. Propadl především proto, že zdaleka nedosahoval kvalit a odvážnosti originálu, a navíc obsahoval, z obavy před soudními postihy, pouze omezené množství nahoty a milostných scén. Úspěch nezaznamenaly ani její další filmy z tohoto roku, například "The Confessions of Linda Lovelace", neboť šlo především o kompilace dříve nepoužitých filmových záběrů a scén.  Nedařilo se jí ani v pokusech o kariéru herečky mimo pornografickou branži. Objevila se kupříkladu ve hře "My Daughter's Rated X" v kasinu Aladdin v Las Vegas, ale již po týdnu byla hra stažena, neboť diváci byli nespokojeni, že se v jejím průběhu nesvlékla. Neúspěšně skončilo i její angažmá ve hře "Pajama Tops" ve Filadelfii. Během jednoho ze svých večerních kabaretních vystoupení v Las Vegas opustila Chucka Traynora (předtím se měla pokusit o útěk od něj celkem třikrát), načež se za pomoci přátel několik týdnů schovávala v různých hotelech a poté zažádala o rozvod, který proběhl v březnu 1974.  Bezprostředně poté se nastěhovala ke svému novému příteli, producentovi a choreografovi Davidu Wintersovi. V době jejich vztahu publikovala ještě v roce 1974 další autobiografii, („Důvěrný deník Lindy Lovelace“), v níž, podobně jako v předchozí knize, oslavovala „nevázaný sex bez zábran a nejliberálnější formu lidského sexuálního sebevyjádření“. O rok později jí Winters produkoval film "Linda Lovelace for President" („Linda Lovelace kandiduje na prezidentku“), komedii a politickou parodii, v níž ztvárnila nezávislou kandidátku ve volbě prezidenta Spojených států. Její herecká kariéra však nikam nepokračovala a kvůli zaškatulkování mezi pornoherečky se jí nedařilo získat roli v neerotickém filmu. V roce 1975 také například uváděla koncert skupiny Led Zeppelin v Los Angeles.  Roku 1976 byla vybrána pro ústřední roli v erotickém snímku "Laure" (též "Forever Emmanuelle"). V té době ve velkém užívala drogy (hlavně kokain a amfetamin), a přestože podepsala smlouvu na natáčení, nakonec oznámila, že „Bůh změnil její život“, odmítla účinkovat v jakékoli scéně obsahující nahotu a dokonce protestovala proti soše Venuše Mélské v jedné ze scén, neboť měla odhalené poprsí. Její roli posléze získala francouzská herečka Annie Belle.

Nový život a aktivismus.

V té době se rozešla s Wintersem a začala udržovat partnerský vztah se stavitelem Larry Marchianem, kterého znala z mládí, za něhož se v roce 1976 provdala, usadila a měla dvě děti – syna Dominica (* 1977) a dceru Lindsay (* 1981). S novou rodinou Linda Lovelace, nyní Linda Marchianová, žila následujících patnáct let na Long Islandu a čas od času pobírala státní sociální podporu – kvůli své minulosti totiž údajně několikrát přišla o zaměstnání.  V roce 1978 započala spolupráci s novinářem Mikem McGradym, s nímž o dva roky později vydala svou autobiografii („Utrpení“), ve které popsala, jak ji bývalý manžel Chuck Traynor po celou dobu manželství duševně a fyzicky zneužíval, mlátil, nechal znásilňovat a že ji do pornografie a prostituce nutil pod pohrůžkou násilí či použití palné zbraně. Kniha a informace v ní obsažené šokovaly veřejnost. Některá média (např. "Detroit Free Press") a část veřejnosti však byla k jejím výrokům skeptická a vzhledem ke shodě mezi jejími někdejšími kolegy z branže, že se natáčení účastnila dobrovolně, zůstává sporné, nakolik byla do pornografie nucena. Traynor tvrzení své bývalé ženy sice odmítl, nikdy se však netajil tím, že ji občas v rámci vzájemných sexuálních her bil, a rovněž přiznal, že nosil zbraň, ale že jí manželce nikdy nehrozil. Linda Marchianová nicméně ještě před vlastním vydáním knihy úspěšně prošla sérií testů na polygrafu (detektoru lži), které si McGrady před zahájením spolupráce vymínil. Ty trvaly v průběhu několika dní celkem jedenáct hodin a prováděl je expert úřadu newyorského státního návladního.  V knize se mimo jiné vrátila i ke dvěma scénkám z roku 1971, v nichž měla pohlavní styk se psem. Uvedla, že podobně jako v ostatních případech, i v tomto byla k natáčení donucena Traynorem pod pohrůžkou násilí, a rovněž napsala:  I toto vyjádření však dementovali její kolegové, kteří se natáčení účastnili, podle nichž k ničemu nucena nebyla a naopak si natáčení užívala.  Po vydání knihy se stala vítaným spojencem feministického hnutí bojujícího proti pornografii a dostalo se jí podpory jeho předních aktivistek Glorie Steinemové a Andrey Dworkinové. V hnutí se začala angažovat, vystupovala v řadě televizních talk show a jezdila po amerických univerzitách, kde vyprávěla svůj příběh. Několikrát vypovídala při vládních slyšeních o nebezpečí pornografie, mimo jiné před Meesovou komisí v lednu 1986, kde prohlásila: „Když se díváte na film "Hluboké hrdlo", koukáte se, jak mne znásilňují. Je zločin, že je film stále promítán. Po celou dobu jeho natáčení mi na hlavu mířila zbraň.“ V roce 1986 s McGradym publikovala svou další autobiografickou knihu, („Zbavena otroctví“), jejíhož úvodu se zhostila Steinemová. Navázala s ní v zásadě na svou předchozí knihu, přičemž v obou vykreslila pornografii jako ztělesnění zla, nebezpečí budoucím generacím a vážný útok na ženy. Nově také psala o bolestivé degradaci, kterou zažila, o životě na státní sociální podpoře a stálých útocích na její hodnověrnost.

Zdravotní a finanční problémy.

Koncem roku 1986 měla podstoupit oboustrannou radikální mastektomii kvůli bulkám v prsou, které byly důsledkem zvětšení prsů injekcemi silikonu z roku 1971, neboť si lékaři nebyli jisti, zdali jde o cysty, silikon či karcinomy. Operaci však nakonec nemohla podstoupit, protože při vyšetření bylo odhaleno, že má poškozená játra od virové hepatitidy, jíž se nakazila z krevní transfuze, kterou dostala po autonehodě v roce 1970. Kvůli tomu posléze v roce 1987 podstoupila v Pittsburghu transplantaci jater, po níž musela užívat nákladná imunosupresiva.  Nakonec se obrátila proti feministickému hnutí, které zkritizovala za to, že ji využívalo a pouze na ní vydělávalo peníze, aniž by jí pomohlo v těžkých chvílích. Mimo jiné na jeho adresu prohlásila: V roce 1990 zkrachovala firma jejího manžela, a tak se s rodinou přestěhovali do Denveru v Coloradu. Zprvu zůstala doma s dětmi, pak pracovala jako prodavačka v supermarketu Albertsons, ale nakonec po pár měsících kvůli problémům s křečovými žilami v práci skončila. Roku 1994 začala opět přednášet o svých zkušenostech s pornoprůmyslem a krátce pracovala v počítačové firmě, než dostala výpověď. O dva roky později dostala od režiséra Rona Howarda tři tisíce dolarů za autorská práva k natočení filmu podle knihy "Ordeal" a v létě téhož roku se rozvedla s Larry Marchianem, kterého označila za alkoholika, který psychicky a emočně týral ji i její děti. Rozvod však proběhl pokojně a s bývalým manželem si zůstali blízcí. Koncem 90. let pracovala na částečný úvazek jako uklízečka. V roce 1998 se stala babičkou, když se její dceři Lindsay narodilo v sedmnácti letech první dítě.  V lednu 2001 se, navzdory své kritice pornografického průmyslu, svlékla ve svých padesáti dvou letech do spodního prádla pro pánský časopis "Leg Show". Své rozhodnutí okomentovala slovy: „Není nic špatného na tom vypadat sexy, když je to provedeno s vkusem.“, avšak její přátelé tvrdili, že pravým motivem tohoto rozhodnutí byl finanční honorář za fotografie. Dva měsíce poté ji kvůli tomu pánský časopis "Hustler" vyhlásil „Debilem měsíce“ ("Asshole of the Month").  Následující rok prodělala těžkou autonehodu, když 3. dubna 2002 ztratila kontrolu nad vozidlem a narazila do betonového sloupu při cestě do nemocnice, kde měla podstoupit dialýzu. Automobil se dvakrát obrátil přes střechu a ona proletěla oknem. Při nehodě utrpěla masivní trauma, vnitřní zranění a upadla do kómatu. Při životě byla udržována pouze za pomocí přístrojů a nakonec ji lékaři o necelé tři týdny později, 22. dubna 2002, z rozhodnutí rodiny odpojili od životní podpory a ona ve věku 53 let zemřela. Pohřbena byla na hřbitově v obci Parker v Coloradu.

Odkaz a památka.

V reakci na zřeknutí se pornografie a boj, který proti ní následně vedla, se v pornoprůmyslu ujal výraz „Lindin syndrom“, kterým spisovatel a režisér Hart Williams popsal stav bývalých pornoherců či pornohereček, kteří se distancují od své někdejší kariéry. V informatice pak nese její jméno koordinační jazyk Linda, který byl takto nazván v narážce na programovací jazyk Ada. Ten byl totiž pojmenován po Adě Lovelace, jejíž příjmení je totožné s Lindiným uměleckým jménem.  V hudebním světě se její jméno objevilo v písních různých žánrů, a to například ve „Wrap Her Up“ od Eltona Johna či v „I Made Linda Lovelace Gag“ od Davida Allana Coeho.  Její životní příběh dal vzniknout britskému televiznímu dokumentu režisérů Andrewa Abbotta a Russella Levena z roku 2001, v němž kromě ní vystoupil třeba její bývalý manžel Traynor a novinář McGrady. O čtyři roky později měl na filmovém festivalu Sundance premiéru dokumentární film "V Hlubokém hrdle" (), který se však zabýval především snímkem samotným a Linda Lovelace v něm byla zmíněna jen okrajově. V roce 2008 v Los Angeles debutoval muzikál "Lovelace: A Rock Musical".  Osud Lindy Lovelace inspiroval také dva celovečerní životopisné filmy. První snímek s názvem "Lovelace", režisérů Roba Epsteina a Jeffreyho Friedmana, měl premiéru 22. ledna 2013 na festivalu Sundance a hlavní roli v něm ztvárnila americká herečka Amanda Seyfried, která si zahrála po boku Sharon Stone či Sarah Jessicy Parker. Film získal již v době natáčení podporu dětí Marchianové. Druhým snímkem, který je zatím v předprodukci, je "" režiséra Matthewa Wildera, v němž hlavní postavu ztvárnila švédská herečka Malin Åkermanová. Původně přitom měla tuto roli ztvárnit Lindsay Lohan, byla však nahrazena pro své problémy s drogami.

Filmografie.

Následující tabulka je pouze částečným výčtem filmové tvorby Lindy Traynorové, později Lindy Lovelace. V počátcích své kariéry natočila desítky krátkých 8mm filmů, z nichž je níže uvedena jen část dle filmových databází.

Odkazy.

Literatura.

Publikace Lindy Lovelace  V češtině k roku 2012 vyšel překlad knihy "Ordeal": Publikace o Lindě Lovelace  Filmové databáze Ostatní

Linda Lovelace (rodným jménem Linda Susan Boreman; 10. ledna 1949, New York – 22. dubna 2002, Denver) byla americká herečka a pornoherečka, která proslula snímkem "Hluboké hrdlo" (), díky němuž se stala kulturní ikonou a první světovou pornosuperstar. Později se však své kariéry zřekla, prohlásila, že k ní byla donucena násilím a výhrůžkami, a stala se aktivistkou hnutí bojujícího proti pornografii.

琳达·苏珊·波曼(英语:Linda Susan Boreman,1949年-1月10日-2002年-4月22日),艺名琳达·拉芙蕾丝(英语:Linda Lovelace),生于美国纽约市布朗克斯,著名色情演员、作家,以演出电影《深喉咙》闻名。她因为她的前夫而成为色情演员,在离开色情电影业之后,她也加入了教会,并成为反色情运动(Anti-pornography movement)的发言人。


Struktura.

Jak byla sestavena Süssmayrem:

Introitus.

Pasáž prokazatelně složená Mozartem.

Requiem.

Text.

"Requiem aeternam dona eis, Domine,
 et lux perpetua luceat eis.
 Te decet hymnus, Deus, in Sion, et
 tibi reddetur votum in Jerusalem:
 exaudi orationem meam, ad te omnis
 caro veniet.
 Requiem aeternam dona eis, Domine,
 et lux perpetua luceat eis."

Kyrie eleison.

Pasáž prokazatelně napsaná Mozartem, dochovaly se vlastnoručně psané partitury.

Kyrie.

Text.

"Kyrie eleison"  "Christe eleison<br>" Kyrie eleison

Sequentia.

Pasáž s nejednoznačným autorstvím některých částí.

Dies irae.

Pasáž prokazatelně složená Mozartem – dochovaly se vlastnoručně psané části.

Text.

"Dies iræ, dies illa,"  "Solvet sæclum in favilla;"  "Teste David cum Sibylla."  "Quantus tremor est futurus,"  "Quando judex est venturus,"  "Cuncta stricte discussurus!"

Tuba mirum.

Text.

"Tuba mirum spargens sonum"  "Per sepulchra regionum,"  "Coget omnes ante thronum."  "Mors stupebit, et natura,
 Cum resurget creatura,"  "Judicanti responsura."  "Liber scriptus proferetur,
 In quo totum continetur,
 Unde mundus judicetur."  "Judex ergo cum sedebit,
 Quidquid latet, apparebit:
 Nil inultum remanebit."  "Quid sum miser tunc dicturus?
 Quem patronum rogaturus,
 Cum vix justus sit securus?"

Rex tremendae.

Text.

"Rex tremendae majestatis
 Qui salvandos salvas gratis,
 Salva me, fons pietatis!"

Recordare.

Text.

"Recordare, Jesu pie,
 Quod sum causa tuæ viæ:
 Ne me perdas illa die."  "Quærens me, sedisti lassus:
 Redemisti Crucem passus:
 Tantus labor non sit cassus."  "Juste judex ultionis,
 Donum fac remissionis
 Ante diem rationis."  "Ingemisco, tamquam reus:
 Culpa rubet vultus meus:
 Supplicanti parce, Deus."  "Qui Mariam absolvisti,
 Et latronem exaudisti,
 Mihi quoque spem dedisti."  "Preces meæ non sunt dignæ:
 Sed tu bonus fac benigne,
 Ne perenni cremer igne."  "Inter oves locum præsta,
 Et ab hædis me sequestra,
 Statuens in parte dextra."

Confutatis.

Text.

"Confutatis maledictis,"  "Flammis acribus addictis:"  "Voca me cum benedictis."  "Oro supplex et acclinis,"  "Cor contritum quasi cinis:"  "Gere curam mei finis."

Lacrimosa.

Část byla složena Mozartem, některé pasáže byly doplněny Josephem Eyblerem a celek byl dokončen Süssmayrem

Text.

"Lacrimosa dies illa,"  "Qua resurget ex favilla."  "Judicandus homo reus:"  "Huic ergo parce, Deus."  "Pie Jesu Domine,"  "Dona eis requiem. Amen."

Offertorium.

Domine Jesu Christe.

"Domine Jesu Christe, Rex gloriae gloriae, libera"  "animas omnium fidelium defunctorum de poenis inferni"  "et de profundo lacu: libera eas de ore"  "leonis, ne absorbeat eas tartarus, ne cadant in obscurum."  "Sed signifer sanctus Michael repraesentet eas in lucem sanctam:"  "Quam olim Abrahae promisisti et semini eius."

Hostias.

"Hostias et preces tibi, Domine, laudis offerimus:"  "tu suscipe pro animabus illis, quarum hodie"  "memoriam facimus: fac eas, Domine, de morte"  "transire ad vitam, quam olim Abrahae promisisti et semini eius."

Sanctus.

Sanctus Dominus.

Text.

<poem> "Sanctus, Sanctus, Sanctus "Dominus Deus Sabaoth. "Pleni sunt cæli et terra gloria tua." "Hosanna in excelsis." </poem>  <poem> Svatý, svatý, svatý, Pán, Bůh zástupů. Nebe i země jsou plny tvé slávy. Hosana na výsostech. </poem>

Benedictus.

<poem> "Benedictus qui venit" "in nomine Domini." "Hosanna in excelsis." </poem>  <poem> Požehnaný, kdo přichází ve jménu Páně. Hosana na výsostech. </poem>

Agnus Dei.

"Agnus Dei,"  "qui tollis peccata mundi,"  "dona eis requiem."  "Agnus Dei,"  "qui tollis peccata mundi,"  "dona eis requiem"  "Agnus Dei,"  "qui tollis peccata mundi,"  "dona eis requiem sempiternam."

Communio.

Lux aeterna.

"Lux aeterna luceat eis, Domine:"  "Cum Sanctis tuis in aeternum: quia pius es."  "Requiem aeternam dona eis. Domine: et lux"  "perpetua luceat eis. Cum Sanctis tuis in"  "aeternum: quia pius es."

Requiem v d-moll (Köchelův seznam 626) od Wolfganga Amadea Mozarta je soubor 14 skladeb napsaných ve Vídni v roce 1791 a nedokončených před autorovou smrtí v témže roce. Mozart začal skládat "Requiem" na základě velkorysé zakázky od anonymního člověka, který byl ve skutečnosti služebníkem hraběte Franze von Walsegg Stuppach, bohatého šlechtice, který chtěl Requiem vydávat za vlastní dílo, složené k uctění památky své manželky. Mozart byl však uprostřed práce přemožen infekční nemocí. Zemřel 5. prosince 1791 a Requiem nedokončil. Po skladatelově smrti se Mozartova vdova Constanze zavázala hudebnímu nakladatelství Breitkopf und Hartel, že Requiem bude dokončeno a připraveno k vydání. Constanze nejprve požádala o pomoc Josepha Eyblera – skladatele, kterého si Mozart velmi vážil. Eybler krátký čas na Requiem pracoval, utřídil několik částí, ale nakonec zjistil, že dokončení všech rozpracovaných částí by bylo příliš časově náročné a vrátil partitury Mozartově vdově. V průběhu následujícího období bylo osloveno několik dalších hudebníků, kteří však přispěli minimálně, až se Requiem dostalo do rukou skladatele Franze Xavera Süssmayra, jenž byl po většinu roku 1791 Mozartovým žákem, a ten dílo dokončil. Süssmayr použil všechny Mozartovy originální partitury, které se dochovaly. Použil i některé hudební náměty Josepha Eyblera a sám zkomponoval nový materiál pro další části (jako např. zbytek „Lacrimosa“). Zopakoval, resp. znovu použil Mozartovy motivy z „Introitus“ a „Kyrie“ a Requiem dovedl do finálního, dnes známého pojetí.

《d小调安魂弥撒曲》,KV626,或简称《d小调安魂曲》,是莫扎特创作的一套安魂曲,亦是他最后的作品之一,写于1791年。


Vývoj.

Vývoj letounů Ca.2 z letounu Ca.1 byl dán zlepšujícím se výkonem motorů umístěných do osvědčeného draku letounu. Letoun Ca.3 byl pokračování vývoje letounu Ca.2, které spočívalo v nahrazení dvou tažných motorů FIAT A.10 o výkonu po 74 kW v přídi ocasních nosníků motory Isotta-Fraschini V.4B po 110 kW, který byl již u Ca.2 použit jako středový tlačný motor na konci trupové gondoly. Tak byl letoun osazen třemi vodou chlazenými řadovými šestiválci Isotta-Fraschini.  Prototyp letounu vzlétnul na konci roku 1916 a brzy byla zahájena sériová výroba. Letoun byl v té době znám pod firemním označením Caproni 450 hp. Italská armáda jej označila Ca.3. Po válce byl letoun znám pod označením Ca.33. Od února 1917 do roku 1919 bylo vyrobeno 298 strojů, které byly dodány převážně italské armádě a námořnictvu, které s ním podniklo i několik torpédových útoků. Menší počet byl dodán i do Francie. Koncem války vyrobila dalších 83 strojů v licenci francouzská společnost Robert Esnault-Pelterie. Tyto letouny létaly pod označením C.E.P. 2 (Caproni-Esnault-Pelterie).  V roce 1919 byla v Itálii výroba Ca.3 obnovena, přičemž v osmi sériích bylo do roku 1925 dodáno nejméně 198 mírně upravených strojů zpětně přeznačených na Ca.33.

Popis.

Letoun Ca.3 byl třímotorový dvojplošník s dřevěnou konstrukcí potaženou plátnem, kostra ocasních ploch a křidélek byla svařena z ocelových trubek. Čtyřčlenná posádky byla rozmístěna v otevřené středové gondole (přední střelec, dva piloti a zadní střelec/mechanik). Palivové nádrže byly umístěny v gondole za místy pilotů. Zadní střelec/mechanik ovládal kulomety v horním střelišti. Tento střelec stál přímo nad středním motorem oddělen od rotující prostřední tlačné vrtule ochrannou klecí.  Letoun byl poháněn třemi řadovými motory Isotta Fraschini V4B o výkonu 150 koňských sil. Gondoly motorů pak plynule přecházely v nosníky ocasních ploch. Svislé ocasní plochy byly trojité. Podvozek letadla byl tříbodový s příďovou kolovou částí a zadní ostruhou.  Výzbroj byla složena ze dvou až čtyř kulometů Revelli ráže 6,5 mm nebo 7,7 mm. Jeden byl umístěn v předním střelišti a jeden, dva nebo dokonce tři v zadním horním střelišti. Bomby byly připevněny pod trupem.

Operační historie.

Letoun Ca.1 vstoupil do operační služby v italské armádě v roce 1915. První akci podnikl 20. srpna 1915 při útoku na rakouské letiště Aisovizza. Celkem 15 bombardovacích letek bylo časem vybaveno bombardéry Ca.1, Ca.2 a Ca.3. Prvních 35 Ca.3 bylo dodáno v dubnu 1917, po 15 pak v květnu a červnu. Stroje přicházely k 1., 2., 3., 4., 5., 6., 7., 8., 9., 10., 11. a 12. strategické bombardovací squadriglii, z nichž každá měla čtyři Ca.3. Dalších 40 kusů z první objednávky bylo dodáno v srpnu 1917. Většinou bombardovaly cíle v Rakousku-Uhersku. 11. letka byla v letech 1916-1918 dislokována v Albánii, 12. letka působila v Libyi proti německým ponorkám. V září a říjnu 1917 společnost Caproni dodala 35 a 30 exemplářů, v měsíci listopadu dalších 30 a v prosinci 5. V roce 1918 tři letky (3., 14. a 15.) působily ve Francii.  Kromě italské armády používaly letouny Caproni Ca.3 i letky britského letectva před zavedením bombardérů Handley Page Type O. Původní i licenčně vyráběné letouny byly používány i ve Francii u Escadrille CEP 115 a CEP 130. Tyto letouny rovněž využívaly Americké expediční síly.  Některé z letounů Ca.36M, které byly dodány po válce sloužily poměrně dlouho a byly používány ještě Benitem Mussolinim při prvních italských vojenských akcích v severní Africe.

Smrt M. R. Štefánika.

Při havárii na tomto typu letounu 4. května 1919 tragicky zahynul francouzský generál a první ministr války Československé republiky Dr. Milan Rastislav Štefánik. K nehodě došlo v závěru letu z Campo Formido poblíž Udine v Itálii do Bratislavy. Během přiblížení k letišti v Bratislavě pilot zřejmě usoudil, že povrch letiště je příliš mokrý k přistání, a proto se rozhodl opakovat okruh a přistát na druhé připravené ploše. Při dalším pokusu o přistání se pilot pokusil znovu nabrat výšku, zvýšil výkon motorů a začal stoupat, během tohoto manévru došlo u obtížně ovladatelného stroje ke ztrátě vztlaku, letoun se naklonil na stranu a zřítil se přídí dolů. Milan Rastislav Štefánik a tři italští členové posádky na místě zahynuli. Následné vyšetřování prováděla italská strana, která dospěla k závěru, že příčinou nehody byla s největší pravděpodobností technická závada, s největší pravděpodobností závada na motoru způsobená náhlým požadavkem na prudké zvýšení výkonu. Pozdější vyšetřování s použitím nalezených poznámek posádky poukazovala na utrženou anténu radiostanice omotanou kolem táhla kormidla.  Přesto vzniklo několik obvinění, že letoun byl sestřelen. Tato obvinění vznášeli a vznášejí převážně slovenští nacionalisté. Jedna z konspiračních teorií tvrdí, že letoun byl sestřelen poté, co si armáda spletla italské výsostné znaky na letounu s maďarskými. V té době totiž probíhaly pohraniční boje mezi československým a maďarským vojskem. Jiná konspirační teorie tvrdí, že Štefánik byl úmyslně odstraněn vrcholnými českými politiky, aby se nemohl podílet na nové československé vládě. Tato tvrzení však nebyla nikdy prokázána a mnoho soudobých faktů svědčí proti těmto teoriím.  Vzhledem k nedostatku informací není možno dnes přesně stanovit příčinu nehody. Kromě technické závady to mohly být chyba pilotáže, meteorologické příčiny, nedostatek paliva apod.  Podle jedné z teorií se na nehodě podílelo více příčin. Konstrukce letounů byla v té době ještě neprobádaná, velký vícemotorový stroj byl úplnou novinkou, a tak Ca.33 neměl z dnešního pohledu příliš dobré letové charakteristiky. Vyskytovaly se u něj problémy s vyvážeností, stabilita letounu nebyla dobrá a příliš malý rozdíl mezi provozní a pádovou rychlostí znesnadňoval řízení. Z důvodu dálkového letu byly na letounu provedeny úpravy v palivové soustavě, podrobnosti o nichž se nedochovaly, což mohlo mít nepříznivý vliv například na vyvážení. Letiště Ivanka se nachází na závětrné straně Malých Karpat, kde se běžně vyskytují aktivní turbulentní vrstvy což mohlo během zatáčky vést ke ztrátě vzdušné rychlosti, následované pádem nepříliš stabilního letounu.

Varianty.

"Všechna následující označení byla používána až po válce. Za války byl letoun známý pod firemním označením 450 hp (později Ca.33) a armádním označením Ca.3."  Ca.34 a Ca.35 Ca.36 Ca.36M nebo Ca.36 mod (“moificato” – upravený) Ca.36S Ca.37 Ca.39 Ca.56a

Hlavní technické údaje.

"Technické údaje pocházejí z publikace “Nejslavnější bombardéry”".

Uživatelé.

Itálie Spojené státy americké

Caproni Ca.3 byl italský těžký bombardér používaný v 1. světové válce a v meziválečném období. Byla to konečná verze série letounů, která začala letounem Caproni Ca.1 v roce 1915. V tomto letounu zahynul v roce 1919 první ministr války Československé republiky Milan Rastislav Štefánik.

卡普罗尼Ca.3()是由意大利飞机制造商卡普罗尼生产、用于第一次世界大战的轰炸机。


Druhy.

Obecně, zámky jsou dobrovolné zámky, kde každé vlákno spolupracuje tím, že získá zámek před přístupem do příslušných dat. Některé systémy také zavádějí povinné zámky, kde se k zamčenému zdroji pokouší neoprávněný přístup a kde se bude entita snažit získat výjimku (zvláštní podmínky, které mění normální běh programu) pro přístup.  Binární semafor je nejjednodušším typem zámku. Pokud jde o přístup k datům, nerozlišuje se mezi sdílenými (pouze pro čtení) nebo exkluzivními (čtení i zápis) režimy. Ostatní typy poskytují sdílený režim, kde několik vláken může získat sdílený zámek pro přístup k datům, která jsou určena pouze pro čtení. Jiné druhy, které jsou exkluzivní, intend-to-exclude (v úmyslu vyloučit), a intend-to-upgrade (v úmyslu aktualizovat) jsou také široce uplatňovány.  Nezávisle na druhu výše zvoleného zámku, zámky mohou být klasifikovány podle toho, co se stane, když strategie zámku brání vláknu v postupu. Většina zámkem blokovaných vláken se dožaduje zámku, dokud není povolen přístup k zamčenému zdroji. Spinlock je zámek, kde vlákno jednoduše čeká ("točí se"), dokud nebude zámek k dispozici. Toto je velmi efektivní, pokud jsou vlákna blokována jen na krátkou dobu, protože tak se vyhne režii operačního systému, procesu přeplánování. Je plýtvání, když se zámek používá dlouhou dobu.  Zámky typicky vyžadují hardwarovou podporu pro účinnou realizaci. Tohle obvykle má podobu jednoho nebo více atomických (nedělitelných) instrukcí jako je "test-and-set", "fetch-and-add" nebo "compare-and-swap". Tyto instrukce umožňují jedinému procesu otestovat, zda je zámek volný a pokud volný je, proces získá zámek v jedné atomické (nedělitelné) operaci.  Jednoprocesorové architektury mají možnost využít nepřetržitou sekvenci instrukcí, pomocí speciálních instrukcí nebo instrukční předpony mohou dočasně zakázat přerušení, tato technika ale nefunguje pro víceprocesorový systém se sdílenou pamětí. Patřičná podpora pro zámky ve víceprocesorových prostředích může vyžadovat poměrně komplexní hardwarovou a nebo softwarovou podporu, která může mít značné problémy se synchronizací.  Důvodem nedělitelné operace je z důvodu nutné souběžnosti, kde více než jednu úlohu vykoná stejnou logikou. Například tento následující kód v C: if (lock == 0) lock = myPID; /* pokud je zámek prázdný – nastaví se */ U výše uvedeného příkladu není záruka, že úkol měl zámek k dispozici, protože více než jeden úkol může testovat zámek ve stejnou dobu. Vzhledem k tomu, že úlohy zjistí, že je zámek prázdný, budou se oba úkoly snažit nastavit zámek, aniž by věděly, že druhý se ho pokouší nastavit také. Dekkrův nebo Petersonův algoritmus je možná náhrada, pokud operace nedělitelného zámku není k dispozici.  Neopatrné používání zámků může mít za následek deadlock (mrtvý bod) nebo livelock. Deadlock nastane, když proces drží zámek a pak se pokusí získat zámek druhý. Pokud je druhý zámek už používán jiným procesem, bude první proces zablokován. Pokud se druhý proces pokusí získat zámek v držení prvního procesu, vznikne systémový „deadlock“: oba procesy čekají a další výpočet se neprovádí. Několik strategií lze použít k zabránění nebo k navrácení se z deadlocku, a to jak při návrhu systému, tak při běhu. (Nejběžnější je standardizovat zámek pořízením sekvence tak, že kombinace vzájemně závislých zámků jsou vždy získávány a uvolňovány v přesně vymezeném "kaskádovém" pořadí.)

Granularita.

Ještě před představením granularity zámku je třeba pochopit tři pojmy o zámku.  Takže je tam kompromis mezi klesající režií zámku a klesající kolizí zámku při výběru počtu zámků v synchronizaci.  Důležitou vlastností zámku je jeho granularita. Granularita je míra množství dat, které zámek chrání. Obecně platí, že výběr hrubé granularity (malé množství zámků z nichž každý chrání velký segment dat) vede k menší režii zámku když jeden proces přistupuje k chráněným datům, ale horší výkon když běží více procesů zároveň. To je z důvodu zvýšené kolize zámku. Čím hrubší zámek, tím vyšší je pravděpodobnost, že zámek bude zastaven nezávislým procesem od postupu. Naopak použitím jemné granularity (větší množství zámků z nichž každý chrání poměrně malé množství dat) se zvyšuje režie samotného zámku, ale snižuje se kolize zámku. Více zámků také zvýší riziko deadlocku.  V databázovém systému zámek může například chránit: pořadí rostoucí granularity, část z pole, pole, záznam, datovou stránku nebo celou tabulku. Hrubá granularita, jako při použití tabulkových zámků má tendenci dát nejlepší výkon jednomu uživateli, zatímco jemná granularita jako je záznam zámků má tendenci dát nejlepší výkon více uživatelům.

Databáze zámků.

Databáze zámků může být použita jako prostředek k zajištění transakce synchronicity. To je při souběžném zpracování transakcí (prokládání transakcí), použitím 2 fází zámků se zajišťuje, že souběžné provádění transakcí odpovídá některým sériově řazeným transakcím. Alternativa k zamykání pro databázi synchronicity a zároveň zamezení deadlock vyžaduje využití úplně uspořádané časové značky.  Jsou tam mechanismy zaměstnané řízením činnosti více současných uživatelů v databázi – účelem je zabránit ztracení aktualizací a špatnému čtení. Tyto 2 typy zamykání jsou Pesimistické a Optimistické zamykání.

Zámek je v informatice označení synchronizačního primitiva pro zajištění výhradního přístupu k systémovým prostředkům (místo v operační paměti, vstupně-výstupní porty nebo jiný hardware připojený k počítači) ve víceúlohovém prostředí, kde tak brání souběhu. Zámky jsou používány jak v případě, že dochází k cyklickému přepínání mezi běžícími úlohami, tak při skutečně paralelním běhu úloh ve víceprocesorových systémech. Typické je použití v multithreadových programech, například v Javě.

在计算机科学中,锁是在执行多线程时用于强行限制资源访问的同步机制,即用于在并发控制中保证对互斥要求的满足。


Dějiny.

Mnoho z korunovačních klenotů z anglosaského období v Anglii se pravděpodobně ztratilo za dob Jana Bezzemka poblíž zátoky Wash, roku 1216. Podle Matěje Parise byl mladý král Jindřich III. korunován v Gloucesteru v roce 1216 zlatou čelenkou. "Velká koruna Anglie" ("Great Crown of England") Alfréda Velikého, která se neztratila, byla uchovávána v Londýně, nebyla však dostupná Jindřichovi III. pro jeho korunovaci, protože hlavní město bylo v té době pod vládou Ludvíka VIII., pozdějšího krále francouzského.  Byly vyrobeny nové předměty, jako náhrada za ty ztracené a v roce 1284 byly ještě doplněny o diadém waleského prince Llywelyna. Roku 1303 byla tato nová náhradní sada uloupena z Westminsterského opatství, nicméně většina z klenotů, možná dokonce všechny, byly nalezeny ve zlatnickém krámku v City of London a o několik dní později se vrátily zpět majiteli, se strašnými následky pro překupníka. Od roku 1303 byly korunovační klenoty uloženy v Londýnském Toweru.  Během občanské války, 3. června 1643, Henry Marten nařídil otevření truhly obsahující starobylé korunovační klenoty a vyňal korunu, žezla, roucha, a další propriety Eduarda III. Vyznavače a snažil se je veřejně zesměšnit. To je zaznamenáno J. Planchéem v jeho knize "Kronika korunovací královen vládnoucích Anglii" ("A Chronicle of the Coronations of the Queens Regnant of England") z roku 1838.  Podruhé byly klenoty odcizeny několika vojáky z Westbourneské společnosti v červenci stejného roku, a nakonec prodány, nebo zničeny v roce 1649.  Oliver Cromwell nechal svého času roztavit většinu z korunovačních klenotů po nastolení anglické republiky v roce 1649. Po restauraci monarchie pod žezlem Karla II., krále anglického a skotského v roce 1660 byla většina regálií nahrazena. Přes snahy vystopovat původní předobčanskoválečné korunovační klenoty, nalezly se kromě zlata z roztavených klenotů a několika drahých kamenů, neporušené pouze tři meče a jedna lžíce.

Souhrnný název Korunovační klenoty Anglie, anglicky Crown Jewels představuje regálie a oděvy užívané panovníkem Spojeného království během korunovačního ceremoniálu a jiných státních příležitostech. Soubor korunovačních klenotů obsahuje následující předměty: Korunu sv. Eduarda, Imperiální korunu a další méně významné koruny např. pro manželky panovníků, žezla (žezlo s křížem a žezlo s holubicí), královské jablko, meče (Sword of Offering, Sword of State, Sword of Mercy - nazývaný Curtana), prsten, ostruhy, "colobium sindonis", dalmatiku, armil a královský háv nebo plášť, stejně jako některé další předměty spojené s vlastní ceremonií.

“Crown Jewels”是一个集合名词,指的是英国君主在加冕礼上或者在参与其他国家事务时穿戴的饰物的总称。它包括皇冠、权杖(上有十字架或者鸽子装饰)、主权之球、佩剑、戒指、马刺、colobium sindonis(纯白色长袍)、dalmatic(加冕服)、手镯、王者袍以及其他与典礼有关的物品。


Kariéra.

Narodila se 13. května 1981 ve městě Sarnia (provincie Ontario) v rodině věřících sikhů. Navštěvovala katolickou základní školu, vynikala ve sportu, zpěvu a tanci, chtěla být požárnicí nebo kosmonautkou. V roce 1996 se rodina přestěhovala za příbuznými do Kalifornie (vzpomíná na kulturní šok z amerického způsobu života a stesk po rodné Kanadě). Tady po ukončení střední školy Karen pracovala v pekařství a u benzinové pumpy, navštěvovala kursy pro dětské zdravotní sestry, kde ji spolužačka přemluvila, aby zkusila štěstí v modelingu. Od roku 2001 pózovala pod jménem Sunny Leone pro časopisy "Penthouse", "Hustler" a "High Society", v roce 2003 byla vyhlášena dívkou roku časopisu Penthouse (jako vůbec první Indka). V roce 2005 podepsala smlouvu se společností Vivid Entertainment produkující filmy pro dospělé, zprvu natáčela jen lesbické scény, od roku 2007 se v jejích filmech objevuje také pohlavní styk s muži (například "The Other Side of Sunny"). Obdržela řadu ocenění, například Cenu AVN (tzv. pornooskar) pro rok 2010 za nejlepší internetovou prezentaci nebo fanouškovskou cenu F.A.M.E. 2010 za nejkrásnější ňadra. Od roku 2009 také produkuje a režíruje vlastní filmy (například "Gia"), podniká i v dalších oblastech: spolupracuje s časopisy zaměřenými na fitness, uvedla na trh iPhone aplikaci se svými fotografiemi, má vlastní značku erotických pomůcek. Také navrhla sérii diamantových šperků, prodávají se i skateboardy s její podobiznou.

Veřejná činnost.

Netají se tím, že by se ráda prosadila také v "normálním" showbussinesu. V roce 2005 moderovala udělování indických cen MTV (v Indii je velmi populární, bývá nazývána "indická Marilyn Monroe"). Hrála v Bollywoodském dobrodružném filmu režiséra Marka Rateringa "Pirátská krev". Menší role měla také v amerických nezávislých filmech "Middle Men" a "Poslední panic". Vystupovala také v reality show "My Bare Lady", zúčastnila se Světové pokerové série, účinkovala ve videoklipu rapera Ja Rule.  V roce 2004 se připojila ke kampani "No More Bush Girls", když si na protest proti politice amerického prezidenta George W. Bushe vyholila pubické ochlupení (slovní hříčka se jménem Bush=křoví).

Soukromý život.

Bydlí v Sacramentu, má kanadské i americké občanství. Byla zasnoubená s manažerem společnosti Playboy Mattem Eriksonem, s nímž také natočila většinu svých hardcore scén. Po rozchodu s ním měla krátké vztahy s hudebníkem Danielem Weberem, komikem Russelem Petersem a pornohercem Arielem Kingem. Jejími zálibami jsou sport (jezdí na koni, hraje fotbal a lední hokej), literatura a abstraktní malířství, chov koček, pletení a cestování, má ráda italskou kuchyni, počítačové hry a sledování seriálu "Simpsonovi".

Sunny Leone, vlastním jménem Karen Malhotrová (* 13. května 1981, Sarnia, Kanada) je kanadská herečka, modelka a pornohvězda indického původu. V červnu 2010 ji časopis "Maxim" zařadil mezi dvanáct nejvýraznějších osobností současného pornoprůmyslu.

珊妮·里昂(英语:Sunny Leone,1981年-5月13日),为印度裔加拿大人,是一位著名的美国、加拿大和印度三重国籍的前色情演员 、宝莱坞演员及成人模特儿。她也有使用艺名 Karen Malhotra。2003年她曾登上《阁楼杂志》的封面,并在当年被评为该杂志的『年度阁楼宠物』,也是生动娱乐的签约表演者,更被美信命为2010年12大成人影星。


Klubová kariéra.

V roce 2004 se upsal Palermu, tu dobu nováčkovi nejvyšší italské soutěže. V první sezóně pomohl k šesté ligové příčce, přičemž odehrál 37 ligových utkání (zameškal jediné 30. kolo proti Messině). Oporou zadních řad Palerma byl též v následujících sezónách 2005/06 a 2006/07, kdy se tým umístil na pátém místě. Když v létě 2007 odešel dosavadní kapitán Eugenio Corini, stal se novým kapitánem Barzagli. Sezóna 2007/08 se stala Barzagliho čtvrtou a zároveň poslední v sicilském celku. Palermu se dařilo méně – hned v úvodním kole Poháru UEFA padl s Mladou Boleslaví a v lize skončil až jedenáctý. Barzagli se stal terčem zájmu věhlasnějších klubů včetně italských velikánů jako jsou Juventus, AC Milán nebo Fiorentina.  Přes zájem italských klubů zamířil do německého Wolfsburgu, kde strávil následující necelé 3 roky. V ročníku 2008/09 byl stavebním kamenem obrany VfL a v lize odehrál všechny zápasy a plný počet minut. Ve stoperské dvojici vedle něho nastupoval buď Alexander Madlung nebo Jan Šimůnek. Wolfsburg získal překvapivý titul, první a jediný v klubové historii. V další sezóně se tým propadl na osmou příčku, zatímco při premiérové účasti v Lize mistrů uhrál třetí příčku. Barzagli si zahrál v prvním a posledním zápase skupiny, na jaře pak 3 zápasy Evropské ligy. Kvůli zranění nezasáhl do osmifinále s ruským týmem Rubin Kazaň. Ve čtvrtfinálovém souboji s Fulhamem odehrál oba celé zápasy, Wolfsburg ale po prohrách 1:2 a 0:1 vypadl. Třetí sezónu ve Wolfsburgu již nedokončil a v lednu zamířil nazpět do Itálie, do Juventusu.

Juventus.

Počátkem února se dokázal probojovat do základní jedenáctky, přičemž ve stoperské dvojici stál buď po boku Leonarda Bonucciho či Giorgia Chielliniho. Juventus zakončil ročník 2010/11 na 7. místě. Juventus angažoval trenéra Antonia Conteho, který Barzagliho učinil pilířem obrany. Ten odehrál během ročníku 2011/12 35 ligových utkání a výraznou měrou dopomohl k titulu v Serii A, Juventus v lize dokonce ani jednou neprohrál. V posledním 38. kole doma proti Atalantě Bergamo přišel na hřiště až v 86. minutě. V nastaveném čase proměnil pokutový kop, pojistil vedení na 3:1 a vstřelil svoji první branku v dresu Turína.  V další sezóně získal Juventus další titul, Barzagli zasáhl do 34 ze 38 ligových klání. Ve 33. kole doma proti AC Milán zasáhl do svého stého zápasu ve dresu Juventusu. Spolu s dalšími Italy Bonuccim a Chiellinim utvořili zadní trojice Conteho formace 3–5–2. Přesto Barzagli nedokázal zabránit vypadnutí v semifinálovém dvojzápase s Laziem v rámci italského poháru. Juventus se po letech představil též ve skupině Ligy mistrů, Barzagli odehrál kompletní pětici zápasů vyjma jednoho klání s FC Nordsjaelland, Juventus nakonec postoupil aniž by byl poražen. Trenér Antonio Conte se spoléhal na Barzagliho také ve vyřazovacích bojích, a to v osmifinále proti Celticu (dvě výhry) a proti Bayernu Mnichov (dvě porážky). Barzagliho výkony dopomohly k titulu také v další sezóně 2013/14.  Problémy s kotníkem a poté achillovkou jej vyřadily ze hry pro valnou část sezóny 2014/15, návrat k fotbalu se konal až v březnu 2015 v lize proti Sassuolu, Juventus však přesto obhájil titul. Zahrál si ve finále italského poháru proti Laziu, které Juventus zdolal po prodloužení 2:1. Po zranění se podílel – většinou jako střídající hráč – na postupu do finále LM, kde ale Juventus ani s Barzaglim v základě nestačil na Barcelonu.  Barzagli byl oporou zadních řad též během sezóny 2015/16 a i tentokrát slavil titul Juventus. Během 31 zápasů v lize si přišel na jeden gól a znovu tomu bylo proti Atalantě Bergamo. Po centru do vápna otevřel ve 24. minutě skóre, které později navýšil spoluhráč Mario Lemina. Koncem sezóny prodloužil končící smlouvu do léta 2018.  Bianconeri se mohlo spoléhat na Barzagliho i v ročníku 2016/17, ačkoli jej znovu sužovala menší zranění. Jeho výkony podepíraly jízdu za triumfem v Lize mistrů, kde Italové ve finále podlehli „Bílému baletu“ 1:4.  V ročníku 2017/18 odehrál v lize 25 zápasů, ne vždy v základu. Podobně jako v předchozím ročníku už nenastupoval pravidelně. Koncem sezóny podepsal končící smlouvu na dalších 12 měsíců. Jeho poslední sezóna aktivní kariéry byla sezóna 2018/19, v lize se objevil v 7 zápasech a ve 3 zápasech Ligy mistrů. Dne 19. května 2019 se v domácím zápase proti Atalantě Bergamo (1:1) rozloučil s kariérou a příznivci Juventusu a sklidil aplaus.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Itálie debutoval 17. 11. 2004 v přátelském utkání v Messině proti reprezentaci Finska (výhra 1:0).

EURO 2012.

Barzagli se zúčastnil Mistrovství Evropy ve fotbale 2012 v Polsku a na Ukrajině, kde se Itálie probila až do finále. V základní skupině C první dva zápasy nehrál (remízy 1:1 se Španělskem a Chorvatskem). Nastoupil v základní sestavě až proti Irsku (výhra Itálie 2:0). Ve čtvrtfinále odehrál celý zápas s Anglií, který se musel rozhodnout až v penaltovém rozstřelu. Italové postoupili po výsledku 4:2 v rozstřelu do semifinále. V semifinále Itálie porazila mírně favorizované Německo 2:1, Barzagli podal solidní výkon. Ve finále proti Španělsku to bylo složitější, obrana s Barzaglim celkem čtyřikrát inkasovala a po prohře 0:4 zbylo na italské hráče stříbro.

Úspěchy.

Reprezentační.

Itálie

Andrea Barzagli (* 8. května 1981, Fiesole, Itálie) je bývalý italský reprezentační fotbalový obránce. Velkou část klubové kariéry strávil v italském Palermu, německém Wolfsburgu a italském Juventusu. S italskou reprezentací vyhrál Mistrovství světa 2006 v Německu. V roce 2019 ukončil aktivní kariéru, následně se stal funkcionářem právě v turínském Juventusu.

安德雷·巴尔扎利(Andrea Barzagli,1981年-5月8日),退役意大利职业足球员,2008年夏季由意甲球会巴勒莫转投德甲沃尔夫斯堡,2011年冬季转会中回到意大利,加盟尤文图斯,司职后卫。


Příčiny a předehra k válce.

Guatemala jako samostatný stát vznikla v roce 1839 vystoupením z Federativní středoamerické republiky. Od doby nezávislosti jsou dějiny Guatemaly typické politickou nestabilitou a převraty. Nezávislý guatemalský stát pokračoval po celé 19. století v politice vyloučení domorodého obyvatelstva indiánského původu z politického života podobně jako tomu bylo v době španělské koloniální nadvlády. Hluboké společenské nerovnosti a sociální vyloučení jsou považovány za jedny z dlouhodobých příčin vedoucích ke guatemalské občanské válce. Ke konci 19. století začala v Guatemale podnikat společnost United Fruit Company, orientující se především na produkci banánů a popř. dalšího tropického ovoce a z Guatemaly se postupně stávala tzv. banánová republika. Většinu zemědělské půdy v Guatemale vlastnila úzká skupina bohatých rodin, katolické církve a soukromých společností. Sama United Fruit Company vlastnila ve čtyřicátých letech celkem 566 0000 akrů půdy a zaměstnávala kolem 15 000 lidí, což z ní činilo nejen největšího soukromého vlastníka půdy v zemi ale i největšího zaměstnavatele. Společnost dále pomocí subsidií vlastnila International Railways of Central America, čímž bylo v jejím držení celkem 690 mil z celkem 719 mil dlouhé železniční sítě v Guatemale a dávala práci dalším 5 tisíc lidí. Konečně měla také pod kontrolou dva ze tří guatemalských přístavů. Podle P.J. Dosala byla United Fruit Company schopna vybudovat si toto privilegované postavení také díky své schopnosti vytvářet výhodné politické aliance s guatemalskými diktátory jako byli Manuel Estrada Cabrera (1898-1920) a především Jorge Ubico (1931-1944). Autoritářský režim J. Ubica skončil v roce 1944 pod tlakem veřejných manifestací a Guatemala směřovala k reformistické politice. Samotný konec režimu a rezignace Ubica ale nepředstavovaly pro United Fruit Company žádnou větší výzvu a ani neznamenaly významnou proměnu státního aparátu. Ve stejné době (července až říjen 1944) se ale začali mobilizoval guatemalští plantážní a železniční dělníci a proměňovat nejprve reformní politické hnutí v revoluční frontu, jejímž cílem byla konečná likvidace monopolu United Fruit Company v Guatemale.. V roce 1951 nastoupil do prezidentského úřadu demokraticky zvolený, levicově orientovaný Jacobo Árbenz Guzmán. Jeho vláda se pokusila o uskutečnění dlouho očekávané pozemkové reformy, která by vedla ke znárodnění půdy největších latifundistů a podniků včetně United Fruit Company a k nové redistribuci půdy ve prospěch širších vrstev obyvatelstva. Reformě oponovaly vedle United Fruit Company také velcí vlastníci půdy a katolická církev. Vedle pozemkové reformy Árbenz Guzmán a jeho vláda podpořili stavbu nové dálnice vedoucí k atlantskému pobřeží a dále výstavbu nového karibského přístavu. V roce 1953 potom guatemalská vláda vyvlastnila celkem 400 000 akrů neobdělávané půdy vlastněné United Fruit Company, přičemž stát nabídl společnosti finanční vyrovnání.  Na pozadí Studené války, mocenského soupeření mezi USA a SSSR a také pod dojmem událostí na Kubě byla taková politika chápána jako pokus o zavedení komunismu v oblasti západní hemisféry. V roce 1954 guatemalské opoziční síly s pomocí CIA a United Fruit Company provedly puč a prezidenta Árbenz Guzmána sesadily. Puč byl realizován v rámci operace CIA s názvem PBSUCCESS a jedním u podnětů k jejímu realizování byla dodávka československých zbraní do Guatemaly. Novým prezidentem se stal představitel vojenské junty Carlos Castillo Armas, který byl po 3 letech vlády v červnu 1957 zavražděn členem své ochranky. Většina následujících vládních kabinetů (až do roku 1986) vznikala v rámci vojenské junty a hlásila se k antikomunismu, za což je podporovaly Spojené státy americké, které si nepřály další komunistický režim (po Kubě, později i Nikaragui) blízko svých hranic.

Průběh války.

1960 – 1980.

V roce 1960 proběhlo v Guatemale povstání mladých důstojníků vojenské akademie proti vojenské juntě. Povstání bylo tvrdě potlačeno, přeživší důstojníci následně tvořili jádro povstaleckých skupin působících v horách a založili "Moviemiento Revolucionario 13 Noviembre" (MR-13). Někteří z nich odešli na Kubu, odkud se snažili podporovat vznikající guatemalské guerillové jednotky. V 60. a 70. letech největší povstalecká organizace ("Fuerzas Armadas Rebeldes" - zkratka FAR), která vznikla sloučením MR-13 a povstaleckých skupin kolem Guatemalské strany práce (Partido Guatemalteco del Trabajo-PGT), uskutečňovala útoky proti vojenské juntě a jejím podporovatelům FAR operovala především ve východních oblastech Guatemaly obývaných "ladino" obyvatelstvem..V roce 1968 povstalci zavraždili v Ciudad de Guatemala velvyslance USA Johna Gordona Meina. V průběhu 70. let vzniklo několik dalších povstaleckých skupin, nejvýznamnější z nich byly "Ejército Guerillero de los Pobres" (EGP), "Organización del Pueblo en Armas" (ORPA) a "Partido Guatemalteco del Trabajo" (PGT). Všechny tyto skupiny mezi sebou spolupracovaly.  Guatemalská armáda jako hlavní opora vojenské junty, která v zemi vládla podnikala s podporou USA od začátku proti povstalcům tvrdé kroky a od 70. let zintenzivnila represi také vůči civilnímu obyvatelstvu. Od druhé poloviny 60. let vznikaly tzv. eskadry smrti (polovojenská komanda napojená přímo na politické představitele), které uskutečňovaly početné vraždy, únosy a "zmizení" politických odpůrců režimu. I přes tyto události měl konflikt v 60. a 70. letech poměrně nízkou intenzitu oproti dění v 80. letech. Nicméně již od roku 1973 lze sledovat nárůst represí junty vůči civilnímu mayskému obyvatelstvu na venkově. To znamenalo, že mayská populace se stávala stále častěji obětí represe ale aktivním aktérem guerillové války proti juntě. Občanská válka v Guatemale tak začala mít od 70. let také otevřeně etnickou dimenzi.

1980 – 1996.

31. ledna 1980 skupina indiánů z departementu El Quiché chtěla upozornit na mizení a vraždy příslušníků svých kmenů. Uspořádali demonstraci na velvyslanectví Španělska v Ciudad de Guatemala. Armáda i přes nesouhlas španělské vlády uskutečnila proti demonstrantům brutální zákrok, který skončil požárem ambasády a smrtí 39 protestujících. Tento incident vyprovokoval nárůst aktivity jak armády, tak i guerilly.  První polovina 80. let byla vrcholným obdobím bojů. Největší kulminace bojů nastala v letech 1981, 1982 a 1983, kdy armáda vedla cílenou kampaň nejen proti partyzánům, ale i proti indiánským společenstvím, která byla považována za sympatizující se vzbouřenci. V letech 1981 a 1982 uprchlo do sousedního Mexika na 200 000 Guatemalců. Dále bylo mezi lety 1980 až 1985 zabito asi 100 000 civilistů, 450 vesnic bylo zničeno, 60 000 domorodých obyvatel Guatemaly bylo nuceně přesídleno a několik tisíc lidí zmizelo. Během občanské války zmizelo z mapy Guatemaly na 400 vesnic, které byly vypáleny a obyvatelé zabiti. V důsledku těchto událostí se guerillové hnutí snažilo spojit své síly a 7. února 1982 vznikla Guatemalská revoluční národní jednota (Unidad Revolucionaria Nacional Guatemalteca - UNRG), která byla spojením 4 nejvýznamnějších guerillových skupin (FAR, EGP, ORPA, PGT).  Intenzívní protiguerillová kampaň vojenské junty, která stále zvyšovala nároky na rekruty a důstojníky (generál Benedicto Lucas García požadoval ztrojnásobení počtu vojáků) nakonec vyvolala opoziční reakce v rámci samotné armády. Nuceným odchodem generála Lucase Garcíi a jeho bratra prezidenta Romea Lucase Garcíi (1982) došlo na straně junty ke změně taktiky, která nyní zahrnovala vyjednávání a nabídku amnestie. Několik měsíců relativního klidu potom na počátku roku 1983 vystřídala nová vojenská ofenzíva proti guerillovému hnutí. Junta přitom využívala také nevojenské metody boje jako byla nabídka různých rozvojových programů, dodávky jídla nebo ochrana spojeneckých vesničanů, které by zlepšili pozici armády v regionech ovládaných guerillovou válkou. Režim také posílil počet vojáků v armádě a nechal zřídit polovojenské tzv. "Patrullas de Autodefensa Civil" (PAC), do kterých bylo rekrutována na 900 tisíc Guatemalanů. Potravinová a další pomoc státu pak byla často vázána na členství v těchto jednotkách. Tato nová strategie je často označována jako "Fusilles y Frijoles" (zbraně a fazole). V důsledku této strategie se ale guerillová strana dostávala stále více do defenzívy a guerillový konflikt se v Guatemale postupně zklidňoval.  Ve volbách konaných v roce 1985 zvítězil civilní kandidát Vinicio Cerezo, jehož politickým cílem bylo zahájit jednání s UNRG o uzavření míru. Cerezova vláda byla oficiálně civilní, nicméně skutečnou rozhodující politickou sílu představovala stále armáda. V roce 1987 proběhly první, leč neúspěšné mírové rozhovory. Pod dozorem a za podpory OSN byla v roce 1994 podepsána smlouva o lidských právech mezi vládou a povstalci. V roce 1996 se prezidentem stal Álvaro Arzú Irigoyen, který odvolal mnoho zkorumpovaných důstojníků a začal jednat s povstalci. V březnu 1996 guerilly vyhlásily dočasný klid zbraní, 29. prosince téhož roku byla v norském Oslu podepsána mírová smlouva mezi vládou a UNRG. V první polovině roku 1997 proběhla v zemi mírová operace OSN nazvaná MINUGUA.

Odpovědnost za konflikt.

Podle analýzy Guatemalské komise pro pravdu a smíření zveřejněné v roce 1999 má 93 % obětí na svědomí armáda, bezpečnostní složky a eskadry smrti, zatímco povstalci usmrtili 3 % z celkem 200 000 obětí konfliktu; 83 % všech obětí bylo mayského původu. Nejpostiženějšími regiony státu byly El Quiché, Huehuetenango a Alta Verapaz.  I přes závažnost guatemalské občanské války jí dlouho byla věnována jen velmi malá mezinárodní pozornost a publicita. Je prokázáno, že na tom měla výraznou zásluhu vláda USA, obzvláště za administrativy prezidenta Ronalda Reagana. Představitelé USA porušování lidských práv v Guatemale marginalizovali, zamlčovali či dokonce přímo popírali, i když z odtajněných zpráv z tohoto období je zřejmé, že o něm byli obšírně informováni. USA totiž vojenskou diktaturu výrazně podporovaly a mnozí vojáci a členové eskader smrti byli v USA přímo vycvičeni. Prezident Bill Clinton po zveřejnění zprávy komise OSN připustil, že „podporování Guatemaly v tom čase bylo nesprávné“.  Výraznou zásluhu na rozšiřování mezinárodního povědomí o konfliktu v Guatemale má indiánská aktivistka Rigoberta Menchú, která byla v roce 1992 za svoji aktivitu oceněna Nobelovou cenou míru.

Guatemalská občanská válka byla ozbrojeným vnitrostátním konfliktem, který s různým stupněm intenzity probíhal v Guatemale mezi roky 1960 a 1996. Konflikt probíhal mezi několika levicově orientovanými guerillovými skupinami na jedné straně a guatemalskými vojenskými diktaturami na straně druhé, přičemž nejvyšší eskalace násilí dosáhl v první polovině 80. let 20. století. Nejvíce zasaženou skupinou bylo domorodé civilní obyvatelstvo (především mayského původu), válka si vyžádala na 200 000 zabitých či nezvěstných osob.

危地马拉内战是1960年到1996年之间发生的一场战争。冲突双方分别是当时的危地马拉当局以及大量左翼反叛组织,这些反叛组织主要受到玛雅人以及拉丁裔农民的支持,而这些人绝大部分是穷人。在战争当中,危地马拉当局被控犯下针对玛雅民族的屠杀罪,以及各种针对平民的反人权行动。


Historie.

Počátky společnosti.

Původ společnosti je možné vysledovat až k začátkům provozu civilních letů z vojenského letiště v Novosibirské oblasti v roce 1957. Formálně byla společnost Sibir založena v roce 1992 a v roce 1994 obdržela kód ICAO. Společnost navázala na regionální provoz Aeroflotu.

Rozvoj společnosti.

V roce 2001 společnost koupila "Vnukovské aerolinie" a stala se společností s největším objemem přepravy na domácích linkách. Většinu svých linek začala provozovat z letiště Moskva-Domodědovo. V roce 2005 jako první ruská společnost zahájila prodej letenek přes internet.

Rebranding.

V roce 2006 se stala společnost členem skupiny S7 group a s tím proběhla i změna značky (rebranding) ze Sibir na S7. S tím souvisela i kompletní změna nátěru letounů z nenápadné modro-bílé na výrazně zelenou s červeným logem. V roce 2007 byla z S7 vyčleněna společnost Globus, která byla v roce 2010 prodána. V roce 2010 se S7 stala členem aliance Oneworld

Destinace.

Společnost provozuje značně rozsáhlou síť linek, převážně do destinací v Rusku a Společenství nezávislých států. Jejich počet se začátkem roku 2011 blížil devadesáti a počet obsluhovaných zemí třiceti.  Do České republiky létá pravidelný spoj z Novosibirsku do Prahy. V letní sezóně 2020 tuto linku bude létat třikrát týdně. Na jaře 2011 obdržela společnost přepravní práva na linku Petrohrad-Pulkovo - Brno-Tuřany, uskutečněna ale nebyla.

Letecké nehody.

4. října 2001 byl letoun Tu-154M na lince 1812 z Tel Avivu do Novosibirska omylem sestřelen nad Černým mořem raketou S-200 ukrajinské armády. Zahynulo všech 78 osob na palubě.  24. srpna 2004 se letoun Tu-154B, na lince 1047 z Moskvy do Soči, stal terčem teroristického bombového útoku. K explozi došlo v prostoru Rostova na Donu. Zahynulo všech 46 osob na palubě.  9. června 2006, už pod značkou S7 Airlines, let 778, došlo k nehodě Airbusu 310 během přistání v Irkutsku. Po chybě posádky, s poruchou na obraceči tahu motorů, letoun nedobrzdil na mokré dráze a po nárazu do betonové zídky došlo k požáru. Zahynulo 124 osob, 79 se zachránilo.

S7 Airlines (dříve Sibir Airlines) (: ПАО «Авиакомпания „Сибирь“»), patří spolu se společnostmi Aeroflot a UTair k největším leteckým společnostem v Rusku. Je členem skupiny S7 Group, dříve mj. spolu se společností Globus, která byla vyčleněna z S7 a létá pravidelné i charterové linky.

西伯利亚航空(;英语:Siberia Airlines),通称S7航空(英语:S7 Airlines),是一间俄罗斯航空公司,总部位于俄罗斯新西伯利亚州鄂毕。西伯利亚航空现时是俄罗斯发展最快的航空公司,2008年起成为当地主要的的国内线航空公司。


Děj.

Blíží se Vánoce a děti se těší na dárky od Santa Clause. Jenom Chris není nadšený, protože pomalu přestává věřit, i když by věřil opravdu rád. Jeho sestřička sice pevně věří, ale on si již začíná všímat zvláštních poznámek rodičů. V noci 24. prosince ho vzbudí jakýsi hluk. Když vyjde před dům, uvidí vlak, což ho udiví, protože vlaky tu nikdy nejezdily. Chris se seznámí se průvodčím tohoto "Polárního expresu" a po dlouhém váhání do něj nastoupí. Tento vlak jede až na severní pól a on začíná být zvědavý. Cesta na niž ní zažije mnoho dobrodružství při zachraňování lístku jedné milé dívky, když se při záchraně dostane na střechu vagonu, narazí zde na tajemného tuláka, o kterém se později dozví, že je to duch. S dívkou prožijí dobrodružství v lokomotivě a na zamrzlém jezeře, kde nejsou vidět koleje, sledují vše s průvodčím zepředu vlaku. Oba se stávají přátelé, seznámí se s malým smutným chlapcem Billym, který také jede ve vlaku, přitom ale nechce na severním pólu vystoupit. Když dorazí na severní pól, podaří se sice Chrisovi a jeho kamarádce Billyho přesvědčit, aby vystoupil. Chrisovi nešťastnou náhodou podáří odpojit vagon, ve kterém jsou a tak se všichni tři rozjedou do neznámého města. Když vagon po zběsilé jízdě z kopce zastaví, musí přátelé najít cestu k hlavnímu náměstí, kam mají všichni z Polárního expresu namířeno a to se jim nakonec povede. Na náměstí je zatím velmi rušno. Je zde mnoho Santových pomocníků a uprostřed stojí veliký vánoční stromek. Poté přichází půlnoc, kdy Santa Claus vyrazí na svou pouť a děti jsou naprosto nadšené z rolniček na jeho saních, Chris je však neslyší, protože nevěří v Santa Clause. Nakonec dovede sám sebe přesvědčit a onen nádherný zvuk uslyší také. Když si má přát jako první dárek k vánocům, požádá Santa Clause o jednu rolničku. Santa Claus poté odletí a všichni se vrací plní nadšení k vlaku, kde jim průvodčí do jejich jízdenky kleštěmi vytvoří slovo, kterým se mají řídit. Billy má slovo důvěřovat ostatním, jejich kamarádka velet a Chris věřit. Ve vlaku Chris zjistí, že svou rolničku ztratil, útěchou mu ale může být fakt, že jinak vše dobře dopadlo. Jeho kamarádka zažila dobrodružství, Billy v nich našel přátele, všichni jsou šťastní a on již věří na vánoční zázraky. Druhý den, když rozbaluje dárky se svou sestrou a když už si zoufá, že celá včerejší událost byla jen sen, najde pod stromečkem onu krásnou rolničku s nádherným zvukem, kterou dospělí neslyší, ale on ji bude slyšet již navěky.

Polární expres ( "The Polar Express") je americký animovaný film z roku 2004, který byl vytvořen technikou, kdy skuteční herci zahráli postavy a ty byly poté s pomocí počítače převedeny do animované podoby. Hlavní roli vytvořil herec Tom Hanks. Režie se ujal Robert Zemeckis. Ve filmu byla použita píseň "When Christmas comes to town".

《极地特快》(英语:The Polar Express)是2004年上映的动画电影,改编自1985年克里斯·凡·艾斯伯格(Chris Van Allsburg)的同名畅销儿童书。本作是一部电脑3D动画作品。透过动作捕捉技术制作,再由电脑辅助完成。


Klubová kariéra.

Maidstone United.

Narodil se v Londýně, fotbal začal hrát ve věku devíti let za Waldersdale boys. Poté, co se mu nepodařilo uchytit v některé z fotbalových akademií, začal hrát za dorost v klubu Maidstone United a pokračoval ve svém vzdělávání na jazykové škole. V Maidstone United hrál v letech 2007–2008.

Fulham.

V květnu 2008 podepsal smlouvu s Middlesbrough na dva roky. Ale brzy byl kontrakt zrušen, protože se obával, že se mu bude stýskat po domově. Právě proto v červnu roku 2008 uzavřel smlouvu s lonýdnským klubem Fulhamem, který hraje v Premier League. Do prvního zápasu za Fulham zasáhl v květnu roku 2009, když nahradil v 77. minutě Aarona Hughese. Svůj první start za Fulham zaznamemenal v poháru UEFA 17. září 2009 ve venkovním zápase proti CSKA Sofia, který skončil 1–1. V Premier League poprvé nastoupil v základní sestavě 28. prosince na Stamford Bridge proti Chelsea. Fulham tehdy prohrál 2–1 a Chris Smalling si dal rozhodující vlastní gól v 75. minutě zápasu.

Manchester United.

27. ledna 2010 oznámil klub Manchester United, že s Chrisem podepsali smlouvu. Chris Smalling zůstal ve Fulhamu do sezóny 2009/10, než se v sezóně 2010/11 připojil ke klubu United. Jeho přestup byl oficiálně potvrzen 1. července. Svůj debut v dresu rudých ďáblů měl ve vítězném přátelském utkání proti Celticu Glasgow v Rogers Centru, v Torontu. Poprvé za Manchester United skóroval 30. července v přátelském zápase proti Chivas Guadalajara, který hráči Manchesteru prohráli. První debut v Premier League měl ve vítězném zápase proti West Hamu United, kde nastoupil v 74. minutě za Jonnyho Evanse. První start v Lize mistrů zaznamenal 15. září v utkání proti Glasgow Rangers, které skončilo remízou 0-0. Poprvé hrál v Premier League celých devadesát minut ve vítězném utkání proti Stoke City.

AS Řím..

V létě 2019 odešel Smalling po neuspokojivých výkonech do italského AS Řím. Ten se znovu nastartoval. Už nehrál jako dřív,ale bylo to lepší než poslední léta v Manchesteru United.

Reprezentační kariéra.

Smalling nastupoval za anglické mládežnické reprezentace U20, U21.  V A-mužstvu Anglie debutoval 2. 9. 2011 v přátelském utkání v Sofii proti domácímu týmu Bulharska (výhra 3:0).  Trenér Roy Hodgson jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Angličané vypadli již v základní skupině D, obsadili s jedním bodem poslední čtvrtou příčku. Pod vedením trenéra Roye Hodgsona se zúčastnil i EURA 2016 ve Francii, kam se Anglie suverénně probojovala bez ztráty bodu z kvalifikační skupiny E.

Christopher Lloyd „Chris“ Smalling (* 22. listopadu 1989, Londýn, Greenwich, Anglie, Spojené království) je anglický fotbalista, který v současnosti hraje jako obránce za As Řím.

克里斯·斯莫林(英语:Chris Smalling,1989年-11月22日)是英格兰职业足球运动员,身高192厘米,主要司职中后卫,目前被英超俱乐部曼联外借至意甲俱乐部罗马。


Název.

Ve středověku byl masiv Pilatus nazýván („rozštěpená hora“), případně nebo. Nejstarší doklad o použití jména pochází z roku 1100. Brzy však převládlo použití názvu („hora prostoupena skalními pilíři“ – z latiny: "mons" – hora a "pila" – pilíře); další varianty pravopisu byly "Pylatus" (1480), "Mons Pilati" (1555) či "Pilatusberg" (1475).  Teprve v pozdější době bylo již existující jméno hory spojeno se jménem Piláta Pontského, římského prefekta, který odsoudil Ježíše Krista na kříž. Vznikla tedy legenda, že se v masivu nachází Pilátův hrob – podle legendy totiž nikde jinde nemělo jeho tělo odpočinutí a proto byl k pohřbení vybrán právě tento odlehlý horský masiv zmítaný bouřemi. Legenda dále praví, že každý Velký pátek vychází Pilát z hrobu, aby v plné moci zasedl k soudu. Až do 16. století byl městskou radou v Lucernu zakázán výstup do hor v obavách, že takový výstup by způsobil strašlivé bouřky. I pod vlivem této legendy (která mimochodem kolovala i o jiných evropských horách) se postupně změnil název hory z „Fräkmünt“ na „Pilatus“, první použití nového jména je doloženo v roce 1475.  Úplně jiné vysvětlení se zakládá na latinském slovu "pileus" – čapka (srv. název mraku pileus). Název by tak mohl být odvozen od vrcholku hory, který je často zahalen mraky.

Turistika.

Na vrchol je možno se nechat pohodlně vyvézt železnicí Pilatus z Alpnachstadu, tato dráha je nejstrmější ozubnicovou železnicí na světě. Trať je provozována od května do listopadu v závislosti na sněhových podmínkách. Druhou možností je využití visuté lanovky z Kriens.  Během léta funguje turistická trasa „Golden Round Trip“, která zahrnuje plavbu výletní lodí z Lucernu přes Lucernské jezero do Alpnachstadu, vystoupání na vrchol ozubnicovou železnicí Pilatusbahn, cesta dolů visutou lanovkou v panoramatické gondole a návrat trolejbusem zpět do centra Lucernu.  Mezi známé nebo významné osoby, které navštívily vrchol Pilatu patří Conrad Gessner, Arthur Schopenhauer (1804), královna Viktorie, Keith Ferrante, Andrew Herrmann, Andrew Jeeves, Steven Callister a Vladimir Lenin.

Sport.

Na Pilatu se nachází nejdelší letní sáňkařskou dráhu ve Švýcarsku v délce 1,35 km a nejdelší závěsné lano lanovky ve středním Švýcarsku.

Legendy.

Podle dávných legend ze středověku se traduje, že na hoře žil drak. Symbol draka je možno nalézt ve znacích okolních sídel.

Opevnění.

Vrchol hory je součástí švýcarského opevnění a obraného systému. Těžké opevnění je situované ve skalním masivu a nachází se přímo pod turistickým komplexem na vrcholu.

Pilatus je hora ve Švýcarsku. Nachází se jihozápadně od města Lucern a svou polohou zasahuje do kantonů Obwalden, Nidwalden a kantonu Lucern. Po celý rok je z Pilatu možno pohlížet na přírodní panorama těchto kantonů. Hora se tyčí do výšky 1585 metrů od hladiny Lucernského jezera, přičemž vrchol hory dosahuje výšky 2128 m n. m.

皮拉图斯峰(Pilatus)是瑞士卢塞恩附近的一座山峰,跨上瓦尔登州、下瓦尔登州和卢塞恩州,最高峰(海拔2128米)位于上下瓦尔登州边境。


Vztah Percy a Tyson.

Percy se ze začátku za Tysona styděl, ale potom, když si myslel, že ho v Moři nestvůr ztratil, si uvědomí, jak moc mu chybí. Na konci druhého dílu se konají kočárové závody, kde Percy s Annabeth spolu hrají proti ostatním srubům (v každém srubu žijí děti různých bohů, každý bůh z olympské dvanáctky má svůj srub) v Táboře Polokrevných, kde vyhrají a před celým obecenstvem Percy děkuje Tysonovi za to, že udělal tak úžasný kočár – a tím Tysona dojme. V dalších dílech spolu udržují kontakt přes spojení Iris, duhu.

Tyson zachránil Percymu život.

Poprvé se tak stalo, když tělocvičnu přepadli lidožrouti a házeli po Percym hořící bronzové koule, ale Tyson je pochytal a jelikož on je vůči ohni odolný, nic se mu nestalo. Podruhé se tak stalo, když si Percy a jeho kamarádi, Annabeth a Grover mysleli, že už je po nich, jim Tyson přišel na pomoc před obřím kyklopem Polyfémem, který ho nazve za zrádce svého druhu, protože pomáhá hrdinům. Potřetí Percyho zachránil tím, že mu daroval kouzelný hodinkový štít, který ho zachránil jako v kočárovém souboji, tak ve třetím díle, Prokletí titánů, kde se nedopatřením rozbije. Na konci třetího dílu Tyson slibuje, že příští léto přijede a štít mu opraví.

Tyson a Grover.

Tyson se s Groverem poprvé setká v druhém díle na kyklopově ostrově. V knize však není psáno že by spolu mluvili. Ve čtvrtém díle se spolu s Percym a Annabeth vypravují do Labyrintu. Když se vydají za Héfaistem objeví Grover chodbu možná vedoucí k Panovi. Percy však Grovera pustit samotného nemůže ale pak se nabídne, i přes přirozenou nesnášenlivost mezi Satyry a kyklopy, Tyson. Spolu se do chodby vydají a Percy s Annabeth pokračují dál. Cestou Tyson Groverovi zachrání život a zase naopak.

Tyson ve válce.

Bojoval spolu s kyklopy proti Okeanovi. Spolu s Poseidonem, Tritonem a Amfitritou zaútočili na Tyfona. Tyson který vedl kyklopy Tyfona porazil. Stáhli ho pomocí řetězů na dno moře. Zeus Tysona poté jmenuje hlavním generálem

Tyson je postava z knihy Ricka Riordana "Percy Jackson a Olympané". Tyson je kyklop a jeho otcem je Poseidón, stejně jako Percyho, což znamená, že Tyson je Percyho poloviční bratr. Tyson ho vždycky bral jako nejlepšího přítele a než zjistil, že existují řečtí bohové, byl bezdomovec. Na konci dílu Moře nestvůr odchází pracovat do podzemních kováren pro svého otce.

泰森(Tyson)是奇幻小说《波西杰克森》系列的人物,由美国作家雷克·莱尔顿(Rick Riordan)所创。泰森是名独眼巨人,父亲是海神波塞顿,兄长是系列主角波西·杰克森。


Mládí.

Narodil se v Beverly Hills, Kalifornie. Jeho matka, Lisa (rozená Goldmanová), pracuje jako jeho manažerka a jeho otec, Larry Lerman, je byznysmen. Má dva sourozence, Lindsey a Lucase a odmaturoval na Beverly Hills High School. Je Žid a vyrostl v "stabilním rodinném zázemí". Většina z jeho příbuzných pracuje v lékařské profesi. Jeho rodina vlastní a provozuje firmu Lerman & Son (v překladu Lerman & syn), o kterou se starají jeho prarodiče, Mina (Schwartz) a Max Lerman, a byla založena jeho pradědečkem, Jacobem Lermanem, v roce 1915. Babička z matčiny strany byla prezidentkou B'nai B'rith, židovské organizace v Los Feliz, Kalifornie.  Sám sebe popisuje jako filmového závisláka. Vyjádřil zájem o "všechno, co nějak prošlo skrz film", včetně psaní, tvoření a režie. V roce 2010 se přihlásil na New York University, obor tvůrčí psaní, avšak navštěvování odložil. Jeho oblíbení režiséři jsou Wes Anderson, Stanley Kubrick, David Fincher a Peter Bogdanovich a mezi své oblíbené filmy zařadil tyto: "Americká krása", "Chraň si svůj život" a "Věčný svit neposkvrněné mysli".

Herecká dráha.

Začátky kariéry.

Získal vášeň k filmům už v mladém věku. Vystupoval v reklamách v devadesátých letech 20. století a svůj filmový debut natočil v roce 2000, kde ve filmu "Patriot" hrál jedno z dětí Mela Gibsona, tedy samozřejmě jeho postavy. ve stejném roce hrál s Melem Gibsonem znovu ve filmu "Po čem ženy touží", kde hrál Gibsonovu postavu jako dítě. Jeho další filmové role byli v roce 2001, ve filmu "Kluci v mém životě", kde hrál například s Drew Barrymore, nebo v thrilleru "Osudový dotek", kde ztvárňoval mladší verzi postavy, kterou hrál Adam Garcia (v minulé verzi) a Ashton Kutcher.  Jeho role v roce 2003, který byl tvořen pro televizi, "Rodinné tajemství", mu zajistil vítězství na Young Artist Award za Nejlepší účinkování mladého herce v televizním filmu. V roce 2004 byl obsazen do televizní série, "Jack & Bobby", kde hrál hlavní roli, Roberta "Bobbyho" McCallistera, který byl předurčen stát se prezidentem Spojených států amerických. Show běžela na The WB Television Network během let 2004 až 2005, ale později byla zrušena. Přesto však získal Logan další cenu v Young Artist Award za účinkování.  Pokračováním v jeho filmové práci, kdy získal hlavní roli v dětském dobrodružném filmu, v "Sovím houkání". Film byl zveřejněn 5. května 2006 a přinesl mu třetí cenu v Young Artist Award, tentokrát za Nejlepší účinkování v dobrodružném filmu za hlavní roli pro mladého herce. V roce 2007 vystupoval v "Čísle 23", kde hrál Robina Sparrow, syna postavy, kterou ztvárnil Jim Carrey, Waltera Sparrowa. Ve stejném roce vystupoval i v kritizovaném westernu, "", kde hrál Williama Evanse, syna postavy Christiana Balea. Lerman dostal pozitivní recenze za jeho roli a byl znovu nominován na Young Artist Award. Byl to druhý rok po sobě, kdy získal nominaci na stejnou kategorii, tentokrát ji však nevyhrál.  V roce 2006 vystupoval Logan ve filmu "Meet Bill" jako Dítě (jeho postava nikdy nedostala jméno) a v roce 2009 vystupoval ve sci-fi filmu "Gamer" jako Simon, hráč, který řídí jednu z postav ve video hře hranou s pravými lidskými postavami. Také rante rok dostal malou roli v komedii Renée Zellweger s názvem "Můj milý, můj drahý", kde hrál mladou verzi George Hamiltona – spisovatele, který poté, co se jeho rodiče rozešli, doprovází jeho matka na výlet a nakonec přijde až do Hollywoodu.

"Percy Jackson" - současnost.

Logan Lerman hrál také Percyho Jacksona ve filmu "", založeném na knize od Ricka Riordana. Vůbec neznal knižní sérii, když se mu scénář dostal do rukou. Co se týče podobnosti Percyho a Harryho Pottera, řekl Logan toto: "Upřímně řečeno, moje postava nemá mnoho společného s Harry Potterem kromě toho, že je hrdina, který je vržen do špatné situace". To ale znal scénářovou podobu a ne tu knižní, která je Harrymu Potterovi mnohem více podobná než film. Logan podepsal smlouvu ještě na další 2 filmy ale říká, že by si klidně zahrál všechny (je jich 5). V roce 2010 se Lerman objevil v "Change the Odds", což je video natočené pro Stand Up to Cancer charity. Hrálo v něm spoustu dalších slavných lidí: Dakota Fanning, Zac Efron, Andrew Garfield a spoustu dalších herců.  Lerman je reprezentantem Creative Artists Agency.V roce 2011 získal roli d'Artagnana v 3D verzi "Tří Mušketýrů" režiséra Paula W. S. Andersona, který se točil od srpna 2010 do listopadu 2010. Logan dostal roli i bez konkurzu a na natáčení si nechal prodloužit vlasy, protože to jeho postava požadovala. Zahrál si ve filmové adaptaci románu Stephena Chboskyho "The Perks of Being a Wallflower "nazvané "Charlieho malá tajemství. "Po boku Lily Collins si zahrála v dramatickém filmu "Stuck in Love", který měl premiéru v roce 2013. Roli Percyho Jacksona si zahrál v pokračování filmu nazvaném ". "V roce 2014 se objevil ve filmu "Noe", ve kterém hrál Cháma, syna Noeho. Po boku Brada Pitta a Shia LaBeoufa si zahrál ve filmu "Železná srdce."

Další práce.

Kamarádí s hercem Deanem Collinsem, jenž hrál jeho nejlepšího přítele v seriálu "Jack & Bobby", kterými zůstali i po zrušení seriálu a pracovali spolu znovu v "Sovím houkání", kde měl Collins vedlejší roli. Ve volném čase spolupracovali na tvoření krátkých komediálních filmů. Stejně dobře jako hráli, tak psali, režírovali, stříhali videa a přátelé s rodinou jim pomáhali a podporovali je. na všechny filmy se můžete podívat na youtube pod jménem "monkeynuts1069".  V roce 2006 vytvořil společně s Collinsem hudební skupinu, Indigo, spolu s hudebníkem Danielem Pashmanem. Collins zpíval vokály, Lerman hrál na klávesy a na kytaru a Pashman hrál na bubny. Hraje také na klavír.

Logan Wade Lerman (* 19. ledna 1992, Beverly Hills, Kalifornie, Spojené státy americké) je americký talentovaný herec, nejvíce známý z fantasticko-dobrodružných filmů " a " Začal vystupovat v reklamách od devadesátých let, ve filmech od roku 2000. Zahrál si například v dramatu "Jack & Bobby" (2004-2005), "Osudový dotek" (2004) a "Soví houkání" (2006). Poté získal další role: ve westernu "", ve thrilleru "Číslo 23", v komedii "Meet Bill" a ve filmech "Gamer" a "Můj milý, můj drahý". Zahrál si d'Artagnana ve filmové verzi "Tří Mušketýrů" a byl též obsazen do filmu "Charlieho malá tajemství", kde hraje po boku Emmy Watsonové. V roce 2014 si zahrál ve filmech "Železná srdce" a "Noe".

罗根·韦德·勒曼(英语:Logan Wade Lerman,1992年-1月19日),出生于美国加利福尼亚州,是一名阿什肯纳兹犹太人演员。以出演《波西杰克森》系列影片中的「波西·杰克森」这一角色而闻名。演出过的电影包括《连锁蝶变》《战逆豪情》、《》和《》。


費爾南·佩雷茲·德·安德拉德

Plavby.

Sloužil nejprve v Indii. Roku 1511 velel jedné z lodí ve výpravě Afonsa de Albuquerque z Kóčinu do Malakky a účastnil se dobytí malackého sultanátu. Cestou podle portugalského historika João de Barrosa (1496–1570) se na cestě mezi Cejlonem a Sumatrou v bouři potopila loď Simão Martinha, přičemž Fernão Pires zachránil její posádku. V roce 1512 byl vyslán na Maledivy, kterých dosáhl jako první z Portugalců.  V dubnu 1515 vyplul (společně s novým guvernérem Lopo Soaresem de Albergaria) z Lisabonu do Asie, když mu portugalský král Manuel I. uložil navázání diplomatických a obchodních styků s mingskou Čínou a nalezení souostroví Rjúkjú, o jehož bohatství pocházejícím z obchodu se Portugalci dozvěděli v Malakce. Do Číny se před Fernãem Piresem dostali už Jorge Alvares (roku 1514) a Rafael Perestrello (v letech 1515–16). V Indii přibral Tomé Pirese, vybraného místními portugalskými hodnostáři a kapitány za prvního vyslance v Číně, a pokračoval dále. Do Kantonu připlul s osmi loděmi v srpnu 1517. Přes zpočátku chladný postoj mingských úřadů (ovlivněný portugalským dobytím Malakky, loajálního mingského vazala, o několik let dříve) navázal korektní vztahy a vyslal jednu loď pod velením Jorge Mascarenhy na ostrovy Rjúkjú. Zájem Portugalců o ostrovy ještě zesílil po setkání s rjúkjúskou lodí, která připlula do Kantonu s nákladem japonského zlata, Portugalci se totiž mylně domnívali, že zlato pochází z Rjúkjú. Mascarenhas doplul do fuťienských přístavů Čang-čou, a Čchüan-čou, v němž se rozhodl přezimovat, načež ho Andrade povolal zpět. V září 1518 Andrade odplouval zpět do Malakky pln příznivých vyhlídek. Do Lisabonu dorazil v lednu 1520.  Vyslanec Tomé Pires se s dopisem krále Manuela I. pro čínského císaře zdržoval v Kantonu do začátku roku 1520, kdy se konečně mohl vydat na cestu ke dvoru. Nepodařilo se mu však dosáhnout audience u císaře Čeng-teho ani v létě 1420 v Nankingu, kde tehdy císař pobýval, ani později v Pekingu. Po smrti Čeng-teho v dubnu 1421 nová vláda odmítla Portugalce přijmout a poslala je zpět do Kantonu. Mezitím Fernãův bratr Simão de Andrade svým násilnickým chováním a nakupováním dětí, včetně unesených potomků majetných rodin, vzbudil v Číňanech nevoli. Navíc se rozšířily fámy, že Portugalci jsou kanibalové a ony děti pojídají (prodali je do otroctví, některé byly později objeveny v indickém Diu). Portugalské nerespektování mingských úřadů vyústilo v ozbrojené srážky a vypuzení Portugalců z Číny.  Ve 30. a 40. letech se Portugalci účastnili ilegálního obchodu mezi Čínou a Japonskem v jihovýchodní Asií. Vztahy se normalizovaly až v letech 1550–1557, kdy Portugalsko získalo nadvládu nad Macaem.  Fernão Peres se ve 30. a 40. letech plavil mezi Portugalskem a Indií. Roku 1552 zemřel.

Fernão Peres de Andrade, též Fernão Pires de Andrade (15. století – 1552) byl portugalský mořeplavec, obchodník a diplomat, objevitel souostroví Maledivy ve službě Afonsa de Albuquerque, guvernéra Portugalské Indie.

费尔南·佩雷兹·德·安德拉德船长(或Fernão Perez de Andrade,?-1552年),同时是葡萄牙商人及官员。他于满剌加总督及探险家阿方索·德·阿尔布克尔克旗下效力。