Odebírání orgánů praktikujícím Fa-lun-kung v Číně

對中國共產黨摘取法輪功學員及良心犯器官的指控

Stručná retrospektiva hlavních událostí.

V roce 2006 publikoval deník The Epoch Times sérii investigativních článků, uvádějících, že čínské vojenské nemocnice ve spolupráci s pracovním táborem Su-ťia-tchun v severovýchodní Číně, provincii Liao-ning, ve městě Šen-jang, zneužívají vězně svědomí z duchovního hnutí Fa-lun-kung (Falun Gong), jako nedobrovolné dárce orgánů ke komerčním transplantacím. Čínský režim tato obvinění popřel. V tomtéž roce provedli bývalý kanadský státní tajemník David Kilgour a advokát David Matas na žádost nevládní organizace CIPFG vlastní nezávislé vyšetřování obvinění, a následně pro agenturu Reuters i Českému rozhlasu uvedli, že podle jejich závěrů jsou obvinění pravdivá a zneužívání vězňů svědomí z Fa-lun-kungu skutečně probíhá v řadě čínských nemocnic s vědomím čínského režimu. Kilgour a Matas shrnuli své vyšetřování ve zprávě Krvavá sklizeň (Bloody Harvest, prvotní verze vyšla r. 2006, přepracovaná v r. 2007, podstatně rozšířena v roce 2016). Čínský režim závěry zprávy opakovaně popřel v červenci 2006 a dubnu 2007, trval na tom, že Čína se řídí principy Světové zdravotnické organizace, které zakazují prodej lidských orgánů bez písemného souhlasu dárců, zároveň však neposkytl žádné statistiky či údaje, které by zprávu vyvrátily. Zpráva byla v Rusku a Číně zakázána. V červnu 2016 vydali Kilgour, Matas a Gutmann aktualizovanou vyšetřovací zprávu.  Obvinění opakovaně projednával Evropský parlament (2006, 2008, 2010 a 2013) a následně také Ministerstvo zahraničí USA (2012) a Kongres USA (2014) a (2016).Tyto instituce uznaly předložené důkazy jako důvěryhodné a schválily rezoluce vyzývající čínský režim k neprodlenému ukončení praktik, započetí nezávislého vyšetřování, propuštění vězněných následovníků Fa-lun-kungu a stíhání viníků. Obvinění byla nyní rozšířena také o informace, že stejným způsobem jsou podle vyšetřovatelů zneužívány další skupiny čínských vězňů svědomí – křesťané, Tibeťané a Ujgurové.  Od roku 2006 žádalo několik zvláštních zpravodajů OSN čínskou vládu o podání vysvětlení ke vzneseným obviněním a o jejich vyvrácení. V listopadu 2008 vznesla kritiku vůči nedostatečné evidenci transplantací v Číně také OSN a ve své zprávě vyzvala Čínu, aby provedla nezávislé vyšetřování tvrzení, že byli někteří následovníci Fa-lun-kungu mučeni a že jim byly násilně odebrány tělesné orgány, anebo pověřila vyšetřováním třetí stranu. Dále, aby přijala opatření, jež by odhalila zodpovědné osoby a vedla k jejich trestnímu stíhání.  Čínské úřady v odezvě na žádosti OSN informace nepředložily a popřely, že by měly jakékoliv statistiky transplantací orgánů za období 2000-2005. Dále prohlásily, že data, z nichž zpráva OSN vychází, pocházejí z knihy Krvavá sklizeň od Kilgoura a Matase a nejsou doložená. Možnost nezávislého vyšetřování čínský režim nepřipustil.  Od roku 2006 přijalo světové lékařské společenství řadu omezení vůči čínskému transplantačnímu odvětví. Izrael (2006), Malaisie (2007 a 2011), Španělsko (2013), Tchaj-wan (2015) a Itálie (2016) vydaly zákony omezující a postihující občany, kteří by vycestovali do Číny za účelem transplantace. Belgie, Kanada, Francie a Velká Británie zákony také navrhly, ale dosud neschválily. Australské ministerstvo zdravotnictví v roce 2006 zrušilo veškeré vzdělávací programy určené čínským lékařům. V červenci 2007 praktiky odsoudila Česká transplantační společnost a následně se v roce 2012 Česká lékařská komora připojila k mezinárodní výzvě za nezávislé vyšetřování adresované OSN, kterou iniciovalo sdružení doktorů DAFOH a podepsaly 3 miliony lidí. Nové informace přinesl v srpnu 2014 publicista Ethan Gutmann v knize Jatka (The Slaughter, 2014) v níž zveřejnil svůj sedmiletý výzkum obvinění, zaměřený na rozhovory s očitými svědky, doktory a vyšetřovateli. Gutmann potvrzuje a rozšiřuje zjištění Kilgoura a Matase. Řada dalších svědectví se objevuje na internetových stránkách Fa-lun-kungu.  Obvinění dosud nebyla soudně potvrzena ani vyvrácena, čínský režim drží v utajení zásadní informace týkající se obvinění a nepřipouští možnost vstupu týmu nezávislých vyšetřovatelů na území Číny.  V roce 2018 byl ustaven mezinárodní tribunál v Londýně, který měl za úkol prozkoumat výsledky dosud provedených vyšetřování, vyslechl více než 50 svědků, expertů a přeživších obětí a vydat konečný rozsudek.

Vyšetřovací zpráva Davida Kilgoura a Davida Matase.

Na žádost organizace CIPFG v březnu 2006 a na pozvání čínského právníka Kao Č'-šenga provedli bývalý kanadský státní tajemník pro Asii a Tichomoří David Kilgour a obhájce lidských práv, advokát David Matas vlastní vyšetřování. V roce 2006 potvrdili David Kilgour a David Matas agentuře Reuters, že podle jejich závěrů tyto praktiky v Číně skutečně probíhají.  V roce 2007 společně vydali vyšetřovací zprávu o svých zjištěních nazvanou "Krvavá sklizeň" (Bloody harvest). V rámci zpracovávání zprávy provedli řadu telefonátů do čínských nemocnic, kde jim lékaři a personál nezávisle na sobě potvrdili, že jsou praktikující Fa-lun-kungu používáni jako živý zdroj pro transplantace orgánů. Zpráva uvádí, že u velkého, ne však přesně známého počtu vězňů svědomí, dochází k odebírání orgánů, jako jsou rohovky, srdce, ledviny

Proces vývoje odebírání a prodeje orgánů.

Vyšetřovatelé popisují vývoj a průběh procesu prodeje orgánů a transplantací shodně dle následujícího schématu. Toto schéma zatím nebylo soudně potvrzeno, pouze označeno Evropským parlamentem a Sněmovnou reprezentantů USA za důvěryhodné.  Podle terénního výzkumu Ethana Gutmanna, amerického publicisty žijícího ve Velké Británii, se v roce 1997 na malou skupinu mladých ujgurských politických vězňů aplikoval postup transplantace jejich orgánů pacientům z řad úředníků z vyšších míst čínské komunistické strany. Postup aplikovaný na Ujgurech ve vojenské nemocnici ve městě Urumči v provincii Sin-ťiang, se následně použil také na jiné skupiny vězňů.  Největší skupinou takto zneužívaných vězňů je dle vyšetřovatelů duchovní hnutí Fa-lun-kung, jehož stoupenci byli podle Amnesty Internetional v důsledku celostátních represí v roce 1999, masově posíláni do pracovních táborů, vězeních, záchytných center a psychiatrických léčeben.  Respektovaný list Epoch Times uvedl, že podle lékařských průzkumů mezi lidmi, kteří se věnují Fa-lun-kungu, jenž se uskutečňovaly v Pekingu od roku 1998, patří následovníci Fa-lun-kungu mezi nejzdravější čínskou populaci. Jejich dobrý zdravotní stav a zdravý životní styl z nich dle vyšetřovatelů rovněž činí vhodné potenciální dárce orgánů.  Když represivní kampaň exprezidenta Ťiang Ce-mina proti Fa-lun-kungu zesílila, vydal podle vyšetřovací skupiny WOIPFG osobně pokyn vojenským nemocnicím, aby začali využívat vězněné následovníky Fa-lun-kungu jako dárce pro orgánové transplantace. Telefonní hovor jednoho z vyšetřovatelů proběhl v září 2014 s Pai Šu-čongem, bývalým ministrem zdravotnictví pro Hlavní logistické oddělení Čínské lidově osvobozenecké armády, který tyto informace potvrdil.  Vojenské nemocnice ve spolupráci s vězeňským systémem začaly na příkaz tehdejšího generálního tajemníka Ťiang Ce-mina provádět podrobné zdravotní prohlídky zdravým vězňům svědomí a vytvářet databázi potenciálních dárců orgánů. Prohlídky probíhaly podle vyšetřovací zprávy Kanaďanů Davida Kilgoura a Davida Matase na

Evropský parlament.

28. červenec 2006 – Evropský parlament vyjádřil znepokojení nad zprávami o transplantaci orgánů vězněných praktikujících Fa-lun-kungu a prodeji orgánů nemocnicím. Vyjádřil podporu pro započetí nezávislého vyšetřování a požádal čínskou vládu, aby skoncovala s vězněním a mučením vyznavačů Falun Gongu a okamžitě je propustila.. Téma projednával také 28. dubna 2008.  19. května 2010 – Evropský parlament ve svém usnesení poukazuje na zprávu Davida Matase a Davida Kilgoura nazvanou Krvavá sklizeň (Bloody Harvest) o zabíjení členů hnutí Fa-lun-kung za účelem získání jejich orgánů a žádá Výbor pro životní prostředí, veřejné zdraví a bezpečnost potravin, aby Evropskému parlamentu a Radě předložil zprávu o těchto obviněních a dalších podobných případech. Parlament zdůraznil, že členské státy Evropské unie by měly pod záštitou Interpolu a Europolu zintenzivnit svou spolupráci s cílem účinněji řešit problém nezákonného obchodování s orgány. Parlament také důrazně odmítl chování některých zdravotních

OSN.

Ve zprávě Spojených národů z roku 2008 požadovali – paní Asma Jahangirová, zvláštní zpravodajka OSN pro svobodu náboženského vyznání nebo víry, a Manfred Nowak, zvláštní zpravodaj OSN ohledně mučení, aby Čína vysvětlila dramatický nárůst počtu orgánů, používaných pro transplantace od roku 2000 do roku 2005, a poukázali na nesoulad mezi vysokým počtem transplantací a poměrně malým počtem známých dárců orgánů. Kanadští vyšetřovatelé uvádějí 40 000 transplantací z neznámých zdrojů.  21. listopadu 2008 vyzvalo OSN Čínskou vládu, aby provedla nezávislé vyšetřování tvrzení,

Vznik vyšetřovacích a osvětových skupin.

V roce 2003 byla v New Yorku založena Světová organizace za prošetřování pronásledování Fa-lun-kungu (WOIPFG) a shromažďuje důkazy zjištěné třetí stanou, přímo či nepřímo potvrzující vzestup transplantačních operací v ČLR a jeho přímé spojení s pronásledováním Fa-lun-kungu čínskou vládou. Také vydává závěry vlastních vyšetřování., které předložila např. vládě Austrálie.  V roce 2006 vznikla Koalice za vyšetření pronásledování Fa-lun-kungu v Číně (CIPFG), která shromažďuje důkazy přímo či nepřímo potvrzující vzestup transplantačních operací v ČLR a jeho přímé spojení s pronásledováním Fa-lun-kungu čínskou vládou, svá zjištění veřejně prezentuje a předkládá vládám a organizacím. V roce 2007, v období před začátkem Olympijských her v Pekingu, organizovala CIPFG Celosvětovou štafetu

Filmy o problematice.

"Human Harvest" (Člověk na prodej) – Dokumentární, Kanada (2014), 66 minut, 7 ocenění na filmových festivalech.  "Hard To Believe" (Těžko uvěřitelné) – Dokumentární, USA-Velká Británie (2015), 56 minut, 13 ocenění na filmových festivalech.

Knihy o problematice.

"Bloody Harvest" (Krvavá sklizeň) – David Kilgour a David Matas (2006).  "State Organs" (Orgány státu) – David Matas a Torsten

Podrobná retrospektiva dílčích událostí.

2006.

20. dubna 2006 – Dr. Wang Wen-ji, patoložka praktikující Fa-lun-kung, která pro list The Epoch Times sleduje a píše

2007.

V červenci 2007 obdržela Česká transplantační společnost od sdružení DAFOH dopis, který se týká především praktik odběru orgánů v Číně od vězněných politických vězňů z řad příznivců Fa-lun-kungu. Společnost jednoznačně takové praktiky odsoudila a zcela se od nich distancovala.  V roce

2008.

22. srpna 2008 – V dokumentu televize Phoenix připustil doktor Lu Kuo-pching z nemocnice Min-cu v autonomní oblasti Kuang-si, že obdržel telefonát, který uvádějí kanadští vyšetřovatelé David Kilgour a David Matas ve své vyšetřovací zprávě, a rovněž uvedl, že volajícího odkázal na nemocnici v Kuang-čou. Na nahrávce, kterou pořídili z telefonátu vyšetřovatelé, uvádí, že jeho nemocnice orgány od stoupenců Fa-lun-kungu odebírala. V dokumentu televize Phoenix ovšem popírá, že by něco takového připustil. Vyšetřovatelé Kilgour a Matas následně prohlásili, že mají nahrávku s doznáním lékaře, že on a jeho kolegové chodívali

2011.

16. října 2011 ministr zdravotnictví Malajsie oznámil, že od 1. ledna 2012 žádný malajský občan, který cestuje do zahraničí pro

2012.

23. března 2012 zveřejnil Český rozhlas zprávu, že čínský režim chce do pěti let zrušit dosavadní praxi odebírání orgánů popraveným vězňům, o níž čínský náměstek ministra zdravotnictví Huang Jiefu podle deníku Legal Daily veřejně přiznal, že je v ČLR hlavním zdrojem pro orgánové transplantace. Zpravodaj Českého rozhlasu Robert Mikoláš: "Čínské úřady sice vždy tvrdily a tvrdí, že orgány získávají dobrovolně od osob odsouzených k trestu smrti, to už ale v mnoha případech jejich příbuzní vyvrátili. Stejně tak podle Mikoláše obviňují komunistickou vládu v Pekingu členové duchovního hnutí Fa-lun-kung, podle kterého jsou orgány jejich praktikantům právě odebírány násilně. Často to demonstrativně předvádějí i v Hongkongu přímo na ulicích, kde tak chtějí upozornit na to, co se skutečně za vězeňskými zdmi v ČLR děje.  11. září 2012 – Panel odborníků a svědků jednal v Kongresu USA. Závěrem panelu bylo společné vyjádření účastníků, že čínský režim mohl, podle nepřímých důkazů, zavraždit desítky tisíc politických vězňů pro jejich orgány. Orgány a těla vězňů mají být podle vyšetřovatelů a svědků používány pro komerční účely a orgánové transplantace. Účastník panelu Dr. Damon Noto uvedl, že podle vyšetřování jsou zneužíváni především tito političtí vězni: praktikující Fa-lun-kungu, Tibeťané, Ujguři a podzemní křesťané. Publicista Ethan Gutmann, který provádí svá vlastní vyšetřování, uvedl, že mnozí z příznivců Fa-lun-kungu, se kterými dělal rozhovory, procházeli ve vězení lékařskými prohlídkami, které měly zjistit kvalitu jejich orgánů, jako jsou ledviny

2013.

10. prosince 2013 – U příležitosti mezinárodního dne lidských práv předala delegace sdružení doktorů Doctors Against Forced Organ Harvesting (DAFOH) petici adresovanou Spojeným národům, komisaři pro lidská práva a petice. Petici podepsalo téměř 1.5 milionu lidí z 53 zemí světa včetně České

2014.

V červenci 2014 vydal kongres USA rezoluci H.Res.281 vyzývající Čínu k ukončení

2015.

12. června 2015 tchajwanský parlament schválil dodatky k zákonu týkajícímu se orgánových transplantací, které mají efekt kriminalizování transplantací orgánů získávaných od vězňů popravených v Číně. Pacienti, kteří vycestují do zahraničí za účelem transplantace orgánu, který byl získán nelegálními prostředky, mohou být odsouzeni k pěti letům vězení a čelit pokutě od 300 tisíc do 15 milionů tchajwanských dolarů (240 tisíc až 12 milionů Kč). Nové dodatky přesouvají zodpovědnost také na lékaře a nemocnice. Doktoři musejí

2016.

V červnu 2016 vydala Sněmovna reprezentantů USA rezoluci H.Res.343, která "Vyjadřuje znepokojení nad přetrvávajícími a důvěryhodnými zprávami o systematickém státem podporovaném nedobrovolném odebírání orgánů vězňům svědomí z Čínské lidové republiky, včetně velkého počtu praktikujících Fa-lun-kungu a členů jiných náboženských a etnických minoritních skupin. V červnu 2016 bylo v Evropském parlamentu předloženo písemné prohlášení, které vyzývá k nezávislému vyšetřování, podniknutí kroků k ukončení ilegálních a neetických praktik transplantační chirurgie prováděných v Číně. Prohlášení bylo podepsáno potřebnou nadpoloviční většinou poslanců a vstoupilo v oficiální platnost 27.7.2016. Prohlášení doplňuje rezoluci Evropského parlamentu schválenou v roce 2013.  22. června 2016 byla zveřejněna nová vyšetřovací zpráva Bloody Harvest / The Slaughter An Update.<ref name="BLOODY HARVEST / THE SLAUGHTER An Update"></ref> Jejími autory jsou bývalý kanadský ministr zahraničí David Kilgour, právník David Matas a investigativní novinář Ethan Gutmann.  Srpen 2016 – plánovaný summit Světové transplantační společnosti v Hongkongu se setkal se silným odporem ze strany některých transplantologů, vyšetřovatelů a aktivistů za lidksá práva. Podle nich Čína stále využívá orgány vězňů pro transplantace, zatímco prohlašuje, že s

2017.

Únor 2017 – V dopise Papežské akademii věd v Římě, kde v únoru 2017 proběhl dvoutýdenní summit věnovaný obchodování s lidmi a transplantační turistice, zaslalo 11 etiků otevřený dopis organizátorům akce v němž mimo jiné zmiňují: "Naším znepokojením je odebírání orgánů a obchod s orgány popravených vězňů v Číně". Mezi

2018.

21. července 2018 se konal seminář v Poslanecké sněmovně PČR k petici "Za ukončení genocidy praktikujících Fa-lun-kung páchané čínským režimem".

Veřejné slyšení v Senátu PČR.

19. listopadu se v Zaháňském salónku Valdštejnského paláce konalo veřejné slyšení senátního Výboru pro vzdělávání, vědu, kulturu, lidská práva a petice ohledně petice, kterou podpořilo více jak 38 tisíc osob s názvem „Za ukončení genocidy praktikujících Fa-lun-kungu páchané čínským režimem“.  Slyšení zahájil a moderoval senátor Václav Chaloupek, člen výboru. V úvodu byli přítomní seznámeni se záměrem petice a odůvodněním jejího předložení. Se svými příspěvky a stanovisky

Další události.

19. listopadu se setkali členové Pirátské strany s expertem na Čínu, spoluautorem vyšetřovacích zpráv a členem mezinárodního sdružení ETAC panem Ethanem Gutmannem.  Prosinec 2018 - kanadský parlament je v procesu schvalování novely transplantačního zákona. Zákon již schválil senát a 11. prosince prošel druhým čtením v poslanecké sněmovně. Podle kanadského poslance Garnetta Genuise má zákon účinkovat zejména na případy transplantační turistiky do Číny.  V roce 2018 byl ve Velké Británii sestaven nezávislý tribunál sestávající ze sedmi expertů, jejichž úkolem je provést vůbec první nezávislou analýzu o násilném odběrů orgánů v Číně. Panel expertů vede sir Geoffrey Nice, QC, jenž vedl v minulosti žalobu proti bývalému jugoslávskému prezidentovi Slobodanu Miloševičovi v rámci Mezinárodního soudního tribunálu. V souvislosti s obviněním ze státem podporovaného násilného odebírání orgánů pronásledovaným skupinám v Číně, vypovídalo před tribunálem několik desítek svědků, vědců, zdravotních profesionálů, novinářů a přeživších vězňů, včetně stoupenců duchovní praxe Falun Gong a Ujgurů.

2019.

20. března 2019 vydal Senát Parlamentu České republiky rezoluci odsuzující násilné represe čínského režimu vedené proti duchovnímu hnutí Falun Gong v Číně.. Na jednání o rezoluci několik senátorů zmínilo otázku odebírání orgánů následovníkům Falun Gongu. Konkrétně senátoři Václav Hampl, Pavel Fischer, Marek Hilšer.  Václav Hampl: "„Pokud jde o příznivce, o vyznavače hnutí Falun Gong, trvalo to bohužel hodně dlouho... Trvalo hodně dlouho, než se podařilo získat do té míry přesvědčivé údaje, přesvědčivé informace, že dnes už nemáme pochyby o tom, že byli a jsou příznivci tohoto hnutí v Číně, a možná další skupiny obyvatel, zneužíváni (k transplantacím), a to dokonce velmi hromadně.“"  Pavel Fischer: "„Za zdmi koncentračních táborů (v Číně)

Čínský režim (komunistická strana Číny) byl od roku 2000 opakovaně obviňován, že zneužívá vězněné následovníky duchovního hnutí Fa-lun-kung jako nedobrovolné dárce orgánů, které jsou jim odnímány a transplantovány v čínských nemocnicích za vysoké částky. Strmý vzestup a rozvoj transplantační chirurgie v Číně po roce 1999 byl také dáván do paralely se sílícími represemi Fa-lun-kungu, křesťanů, Tibeťanů a Ujgurů. Od roku 2006 bylo ve světle těchto obvinění provedeno několik nezávislých šetření a vydáno několik vyšetřovacích zpráv. K výsledkům vyšetřování se opakovaně vyjadřovaly vrcholové orgány Evropské unie, USA a dalších zemí. Několik zemí a mezinárodní transplantační společenství uvalily zákonné a jiné restrikce na transplantační turistiku do Číny a spolupráci s čínským transplantačním odvětvím.

对中共摘取法轮功学员及良心犯器官的指控,是指中国共产党政府,特别是政法委员会系统(包括公安和武警)、解放军委系统,被独立调查者指控大规模系统性活体摘取良心犯的器官,供商业性移植给中国人或外国人谋利,被害者因此死亡,主要对象是遭关押的法轮功修炼者,以及部分其他宗教及少数民族团体成员,这些人士被关押在监狱、劳动教养所(Labor Camp)等场所。最主要的独立调查为大卫·乔高所做《关于指控中共摘取法轮功学员器官的调查报告》(英语:Revised Report into Allegations of Organ Harvesting of Falun Gong Practitioners in China)。联合国禁止酷刑委员会2015年12月9日要求对中华人民共和国政府强摘包括法轮功学员器官的指控进行独立调查,联合国特别报告员海纳‧比勒费尔特公开谴责中国政府活摘法轮功学员在内的人士器官。


Události před bitvou.

Po bitvě na Sommě se stal ze zákopové války již opravdový strašák velitelů. Nikdo a na žádné straně nevěděl, jak dál pokračovat v bojích, které si vyžadovaly desetitisíce a statisíce obětí, aniž by to vedlo k nějakým posunům na frontě. Francie učinila změnu, když odvolala z vrchního velitele Josepha Joffreho. Z vrchního velení byl zároveň odvolán i generál Ferdinand Foch. Novým velitelem francouzské armády se stal Robert Nivelle, který se vyznamenal již v bojích u Verdunu. Ten tvrdil, že vynalezl novou taktiku – krátkou, leč mohutnou dělostřeleckou přípravou měla být nepřátelská obrana prolomena do hloubky. Toto si však vyžádalo velké soustředění děl na krátkém úseku fronty. Počátkem roku 1917 byl postupně zpracováván plán až do detailů. Ještě dříve, než ofenzíva začala, zkrátili Němci frontovou linii a stáhli se na předem připravenou Hindenburgovu linii. Němci tak ušetřili 14 divizí a vybudovali těžko překročitelnou linii ve třech pásmech. Tento pohyb zasadil připravovanému francouzskému útoku těžkou ránu, další problém nastal, když Němci ukořistili plány na francouzskou ofenzívu u zabitého nepřátelského důstojníka. Přes tyto skutečnosti však Nivelle rozhodl, že se ofenzíva uskuteční.

První fáze.

9. dubna 1917 začal útok britských vojsk u Arrasu, který byl natolik prudký, že se útočícím vojskům podařilo obsadit první německou linii. 10. a 12. dubna pronikly některé britské jednotky až do druhé a třetí německé linie. Poté se však útok zastavil. Po celou dobu ofenzívy pršelo a v blátivém terénu se vojáci jen těžko pohybovali. Tvrdé boje pokračovaly i nadále, avšak docházelo jen k malým územním změnám.

Druhá fáze.

Francouzský útok, plánovaný jihovýchodněji, měl začít dle původního plánu 14. dubna, ovšem zdržel se dva dny. Bitva, zvaná též „druhá bitva na Aisně“ (či „bitva u Chemin des Dames“), začala až o dva dny později. Celou noc před útokem však pršelo a hustý déšť proměnil pole v blátivou břečku. Francouzskému dělostřelectvu se podařilo až po opakovaném ostřelování zničit zákopy v první linii, ovšem na nich se setkávali Francouzi s velkým odporem. Němci, kteří věděli o plánech útoku, přisunuli ještě před útokem do ohrožených oblastí zálohy, které byly používány v nejvíce ohrožených úsecích fronty. Katastrofálně dopadl francouzský útok tanky, které se v blátivém terénu pohybovaly jen velmi těžce a které byly rozstříleny německým dělostřelectvem. Němci též využívali dobře maskovaných betonových pevnůstek, odkud skolili kulomety francouzské útočící roje. Nivellova ofenzíva ztroskotala již první den. Některé jeho jednotky pokročily jen o několik kilometrů, jiné o několik set metrů. Přesto však Nivelle rozhodl, že bude v útoku pokračovat. Za obrovských ztrát, v blátivém terénu, který byl smáčen neustálým hustým deštěm, se jednotky Spojenců probíjely německými liniemi. 19. dubna se sice některým jednotkám podařilo postoupit do hloubky 6 – 7 kilometrů (výjimečně i 12 km), ovšem k rozhodujícímu průlomu nedošlo. Další útoky byly zastaveny až do počátku května, kdy se začalo znovu bojovat, což ovšem nevedlo k žádným výsledkům, a tak boje byly zastaveny.

Výsledky bitvy.

Po nezdařené ofenzívě, která se doslova utopila v blátě, byl francouzský generál Nivelle odvolán a nahrazen Pétainem. Územní zisky na francouzském úseku fronty byly velmi malé, lepších výsledků bylo dosaženo na britském úseku fronty u Arrasu. Během ofenzivy bylo zmařeno 230 tisíc britských a francouzských životů a 200 tisíc německých životů.

Nivellova ofenzíva byl útok britských a francouzských vojsk proti Němcům, který se odehrál za první světové války ve dnech 9. dubna až 5. května 1917.

尼维尔攻势(Nivelle Offensive)是第一次世界大战一场由法军于西线对德军发动的攻势行动,前者允诺这次的攻击将在48小时内结束战争,伤亡人数也应会在一万人上下,但最终这两项估计都错误。攻势主要分为三个阶段:


Mezinárodní standardy.

Imatrikulace je sled písmen, číslic a grafických symbolů, který určuje státní příslušnost a rejstříkovou poznávací značku letadla, na kterém je viditelně vyznačena. Její umístění se řídí mezinárodními předpisy podle typu letadla, stanovenými Mezinárodní organizací pro civilní letectví (ICAO). Kód země, určující v imatrikulaci státní příslušnost letadla (viz tabulka), je rovněž stanoven ICAO, a to na základě z roku 1944 (tzv. "Chicagská úmluva") podle volacích znaků používaných pro rádiové spojení, které určuje Mezinárodní telekomunikační unie (ITU).

Imatrikulace letadel Česka.

Evidenci (rejstřík) civilních letadel v Česku spravuje Úřad pro civilní letectví se sídlem v Praze, který je podřízen Ministerstvu dopravy. Civilní letadla registrovaná v Česku mají imatrikulaci začínající písmeny OK, za kterou následuje některá z následujících kombinací:

Historie.

V roce 1910 se konala v Paříži první konference zaměřená na mezinárodní právní aspekty létání za účasti 20 evropských států, na které byl vytvořen návrh úmluvy upravující pravidla leteckého provozu včetně evidence a registračních značek letadel. Konference však skončila nezdarem, protože státy se nedohodly v otázkách rovnoprávného využití vzdušného prostoru a dohodu neratifikovaly.  Letectví pak výrazně ovlivnila první světová válka. Po jejím skončení bylo zřejmé, že je nutné řešit mezinárodní otázky leteckého provozu. Proto byla předmětem Pařížské mírové konference rovněž letecká doprava. Po sedmi měsících vyjednávání byla 13. října 1919 podepsána 27 státy tzv. "Pařížská úmluva", jejíž součástí byla pravidla pro označování a registraci civilních letadel. Pro označení letadel byl zvolen pětiznakový kód velkých písmen latinské abecedy. Označení obsahovalo jednopísmenný národní kód, za nímž následovala pomlčka a skupina čtyř písmen, z nichž alespoň jedno byla samohláska (viz tabulka níže). Toto označení vycházelo z volacích znaků používaných pro rádiové spojení podle "Londýnské úmluvy" z roku 1912.  Organizace ITU provedla revizi mezinárodních předpisů pro rádiový provoz včetně volacích znaků na konferenci ve Washingtonu v roce 1927. Následně byla upravena také pravidla pro imatrikulace letadel do podoby, ze které v podstatě vychází současné předpisy.

Český znak OK.

O původu současné české, původně československé, zkratky OK v imatrikulacích se rozšířila legenda, že československá delegace přijela na rozhodnou konferenci pozdě, že námi vytouženou zkratku CS si již pro sebe vylobbovali Portugalci na počest krále Carlose (1863–1908), a proto se v časové tísni požádalo o zkratku OK, improvizovaně na místě vymyšlené – prý se snad jednalo o iniciály českého delegáta dr. Otto Kučery (který byl na washingtonské konferenci ČS. delegátem, spolu s ing. Josefem Strnadem).  Imatrikulace letounů ČSA v roce 1930 předělány na OK na základě rozhodnutí Mezinárodní komise pro civilní letectví z roku 1929, která vycházela z již dříve platných radiotelekomunikačních volacích znaků, což pro Československo byly OK- a OL-. Tyto imatrikulace vzešly z mezinárodní konference o radiotelegrafii ve Washingtonu (ITU) v roce 1927. Už i původní systém značení letadel z roku 1919 vycházel z rádiových volacích znaků podle Londýnské úmluvy z roku 1912, kdy značka OK byla přidělena Rakousko-Uhersku, pro O jako Österreich. Značka OK má kořeny v době, kdy Československo ještě ani neexistovalo; systém rozdělení volacích znaků byl připraven už v dubnu 1913! Od té doby je pouze aktualizován, koncepčně, a používá se dodnes.  Od doby vzniku značky její popularita značně narostla, stala se nehmotným bohatstvím:

Imatrikulace je registrační (nebo také poznávací) značka letadel, kterou přiděluje a eviduje ve svém rejstříku národní letecký úřad příslušného státu.

航空器注册编号(Aircraft registration),或称「机身编号」、「机尾编号」(tail number),指的是民用载人航空器在使用前向一国的民航管理机构注册所获发的编号,就如同汽车有车牌号码一样。1944年的《芝加哥民航条约》(Chicago Convention)规定了各国的航空器要有注册编号才可使用。而由于航空器常会跨国飞行,为了便于分辨,每个国家都有其首码(prefix)。


Přenos nemoci.

Polioviry šířeny jídlem nebo vodou obsahující lidské fekálie a méně častěji z infikovaných slin. Infikovaní mohou šířit nemoc, aniž by se u nich projevily symptomy během 6 týdnů. Tato nemoc může být diagnostikována nálezy virů ve fekáliích nebo stanovením protilátek v krvi. Virus se zachytí a začne šířit na sliznicích nosu, v ústech, krku a střevech pacienta. Inkubační doba je 1 až 2 týdny s rozpětím 3 až 35 dnů.

Formy onemocnění.

Dětská obrna může mít mírnou formu – mezi příznaky onemocnění pak patří zvýšená teplota, nevolnost, bolest hlavy a břicha, někdy i ztuhlost zad a nohou. V těchto případech se pacient vyléčí bez trvalých následků. Obtíže se objevují zhruba 7-14 dní po nakažení.  Pokud ovšem viry zasáhnou centrální nervový systém, mohou způsobit těžší formu nemoci. V konečném důsledku tak může vzniknout paralytická dětská obrna s následným ochrnutím nejčastěji dolních končetin a trvalými následky po zbytek života. Při napadení mozkového kmene dochází k selhání životně důležitých orgánů. Smrtící kombinací je také postižení dýchacích a polykacích svalů.

Očkování.

Proti obávané chorobě se v Československu od roku 1960 očkovalo živou oslabenou vakcínou podávanou ústy (Sabinova vakcína). Dle doporučení Světové zdravotnické organizace se v Česku od roku 2007 používá inaktivovaná očkovací látka, a to v rámci hexavakcíny (kombinovaná vakcína proti záškrtu, tetanu, černému kašli, hepatitidě B, hemofilové nákaze a poliomyelitidě) nebo monovakcíny v celkem pěti dávkách. Důvodem přechodu k tomuto typu očkovací látky byl fakt, že při jejím použití nedochází k vylučování vakcinačního viru stolicí ani k mutacím viru v populaci a nehrozí vznik postvakcinační poliomyelitidy.

Vymýcení.

Známky onemocnění se dochovaly na 6000 let starých mumiích. Jediným přenašečem dětské obrny je člověk a onemocnění je tak možné vymýtit. Vakcína proti obrně byla vynalezena v 50. letech a bezprostředně poté se frekvence výskytu obrny v mnoha industrializovaných zemích výrazně snížila. Československo se v roce 1960 stalo první zemí na světě, kde byla obrna vymýcena na národní úrovni. Nicméně v roce 2007 bylo v Česku stále ještě asi 10 000 lidí, kteří si nesli následky ze svého onemocnění.  Úsilí o globální vymýcení se datuje od roku 1988 a je do něho zapojena řada mezinárodních organizací jako Světová zdravotnická organizace a UNICEF. V roce 1988 byla dětská obrna endemická ve 125 zemích a bylo zaznamenáno 350 tisíc nových případů. V Evropě byla obrna vymýcena v roce 2002. V roce 2016 zůstávaly endemické tři státy – Afghánistán, Pákistán a Nigérie – a bylo zaznamenáno 37 nových případů nemoci. Úplné vymýcení je plánováno na rok 2020.

Dětská obrna, též dětská přenosná obrna nebo poliomyelitida (lat. poliomyelitis) je virové infekční onemocnění člověka. Původcem je "Poliovirus" z čeledi "Picornaviridae". Přibližně 90 až 95 % infekcí nezpůsobuje žádné symptomy. To ovšem také znamená, že z těchto nakažených se stávají nevědomky přenašeči. Dalších 5 až 10 % lidí má méně závažné symptomy, jako jsou horečka, bolest hlavy, průjem, strnulost krku a bolesti v horních a dolních končetinách. Tito lidé se většinou navrátí do původního stavu během jednoho až dvou týdnů. U asi 0,5 % případů se objeví svalová slabost ústící v neschopnost pohybu. K tomu může dojít během několika hodin až několika dní. Tato ochablost nejčastěji zahrnuje dolní končetiny, ale může řidčeji také zahrnovat svaly hlavy, krku a bránice. Část pacientů se plně zotaví. Z těch se svalovou slabostí okolo 2 až 5 % dětí a 15 až 30 % dospělých umírá. Léta po zotavení se může vyskytnout post-polio syndrom, při němž dochází k postupnému rozvoji svalové ochablosti podobné té, kterou osoba prodělala během iniciální infekce.

脊髓灰质炎(英语:poliomyelitis,简称英语:polio),俗称小儿麻痺症(中文名称译自日语「」;后者则译自英语英语:infantile paralysis),又译急性灰白髓炎。是由脊髓灰质炎病毒引起,可感染人类之病症。大约有90%到95%的感染并没有任何症状。剩下5%到10%有发烧、头痛、呕吐、腹泻、颈部僵硬以及四肢疼痛等轻微症状。这些有症状的患者往往在一到两周内就会完全复原。只有约0.5%的患者会发生肌力变弱而导致行动困难。疾病的进程可能只是数小时,也可能需要数天。肌力变弱的状况往往发生在下肢,很少发生在头部、颈部、横膈膜的肌肉。大多数的人可以自行复原,但少数的人会造成终生残疾。感染此病毒造成肌力变弱的患者中,有2%到5%的幼年患者与15%到30%成年患者会导致死亡。从后小儿麻痺感染症候群中恢复,需要很长的时间,会很长一段时间都有如同感染时期一样的肌力不足。该病不仅感染小儿,成年人也会感染发病落下残疾,如美国化学家四乙基铅与氟利昂的发明人托马斯·米基利等。


Historie.

Fotbal přivedli do Madridu profesoři a studenti Institución Libre de Enseñanza. V roce 1895 založili klub Football Sky, který každé nedělní ráno hrál v Moncloe. V roce 1900 se tento klub rozpadl na dva různé kluby New Foot-Ball de Madrid a Club Español de Madrid. Prezidentem pozdějších klubů byl Julián Palacios. V roce 1902 se klub rozpadl znova na Sociedad Madrid Foot-ball Club. Prvním prezidentem klubu byl Juan Padrós Rubió, prvním sekretářem klubu byl Manuel Mendía a prvním klubovým pokladníkem byl José de Gorostizaga. V roce 1905, pouze tři roky po založení, už Sociedad Madrid Foot-ball Club vyhrál první ze čtyř za sebou jdoucích titulů Copa del Rey (španělský pohár). V roce 1920 se název klubu změnil se svolením krále na Real Madrid Club de Fútbol.

Éra Santiaga Bernabéa a Alfreda Di Stefana.

V roce 1905 odehrál svůj první soutěžní zápas za Real Madrid tehdy sedmnáctiletý Santiago Bernabéu, který se později stal legendou klubu. Bernabéu odehrál v Realu celou svou fotbalovou kariéru a byl jedním z nejlepších hráčů, kteří v té době ve Španělsku hrávali.  Po ukončení své fotbalové kariéry se stal ihned úředníkem klubu a Real začal vzkvétat. V roce 1920 byl tehdejší Sociedad Madrid Foot Ball Club přejmenován na královský Real Madrid. Bernabéu měl v hlavě obrovskou vizi a chtěl vybudovat nejlepší tým světa.  Jeden z nejvýznamnějších plánů Bernabéa byla samozřejmě stavba nového stadionu. Největší přestup za jeho dob byl jednoznačně příchod Alfreda di Stéfana, který se stal legendou klubu a nejlepším hráčem v historii klubu. Di Stéfano přišel do Realu v roce 1953. Okolo jeho přestupu bylo plno spekulací, ale di Stéfano se nakonec právoplatně stal hráčem Realu.  Ihned v první sezóně s di Stéfanem v týmu ukončil klub chudé období a dokázal vyhrát titul. Di Stéfano se pochopitelně stal nejlepším střelcem klubu i soutěže, když dokázal vstřelit 29 branek. Kolem roku 1955 tlačil Bernabéu na organizaci evropského poháru, aby Real mohl konečně svou sílu ukázat i proti evropským celkům.  V Realu se zrodil nejlepší útok světa a s hráči jako Ferenc Puskás (1958), Raymond Kopa (1956) a Francisco Gento (1953) si vysloužil přezdívku „Bílý balet“. V roce 1960 Real vyhrál popáté v řadě Pohár mistrů, když si dokázal poradit s Frankfurtem v poměru 7:3. Toto finále je dodnes považováno za jedno z nejlepších v historii. Za Real se čtyřikrát trefil Ferenc Puskás a třikrát Alfredo di Stéfano.  I po odchodu di Stéfana Real stále vítězil a přidával na své konto jedno vítězství ve španělské lize za druhým. Mimo jiné Francisco Gento se stal jediným hráčem na světě, který dokázal šestkrát vyhrát Pohár mistrů evropských zemí. V 70. letech Real vyhrál dalších pět titulů v lize a ve Španělském poháru a nyní vládly hvězdy jako Camacho, Juanito nebo Santillana. 2. června 1978 skončila éra Santiaga Bernabéa, který zemřel přirozenou smrtí. Po jeho smrti byl stadion Realu Madrid přejmenován na jeho dnešní název Estadio Santiago Bernabéu. Tímto skončila jedna velká a nejslavnější éra madridského velkoklubu.

Generace „supa“ a začátek novodobé historie.

V 80. a 90. letech přišla další slavná éra Realu Madrid. Tentokrát na španělských trávnících za Los Merengues hrály hvězdy jako Martin Vazquez, Manolo Sanchis, Bernd Schuster, Paco Buyo, Hugo Sanchez a především Emilio Butragueño, který měl přezdívku „El Buitre“ (Sup).  V této době dokázali tito borci s Realem vyhrát dvakrát Pohár UEFA, pětkrát španělský titul a čtyřikrát španělský pohár. V roce 1990 dokonce Real vytvořil rekord v počtu vstřelených gólů v jedné sezóně – pod tehdejším trenérem Johnem Toshackem vstřelil ve 38 ligových zápasech 107 gólů a jednoznačně získal titul.  Po konci této generace ale do Madridu přišla krize, která vrcholila častým střídáním trenérů. Tehdejší prezident Ramón Mendoza dokonce v klubu vytvořil nepříjemné dluhy a Real se potácel ve velmi špatné situaci. Nový prezident klubu Lorenzo Sanz však dokázal klub částečně dostat z dluhů a „Bílý balet“ se chystal opět k výšinám.

Florentino Pérez opět na scéně aneb Los Galactícos II, konec Raúla a Mourinhova éra (2009–2013).

Ovšem královský klub z Madridu toužil po svém 10. triumfu v Lize mistrů a po nepovedené sezóně, kdy byl, mimochodem kvůli údajným manipulacím během valné hromady, odvolán, respektive podal rezignaci, Ramon Calderon. Po půlroku přechodné vlády Vicenteho Boludy se do čela Realu znovu dostal Florentino Pérez, který začátkem léta 2009 rozjel projekt Galactícos II.  Do Realu Madrid přišla velká světová jména v čele s Cristianem Ronaldem (94 milionů eur) a Kaká (68 milionů eur). Do týmu přibyli i Karim Benzema, Raúl Albiol či Xabi Alonso. Vedení klubu navíc všem příchozím přichystalo obrovské prezentace přímo na stadionu Santiaga Bernabéu, na které dorazily tisíce fanoušků, vrcholem bylo představení Portugalce Ronalda, který vyprodal sám celý stadion (80 tisíc fanoušků). Pro ostatní, nepotřebné, hráče to však znamenalo konec působení v Realu. Balili se tak Klaas-Jan Huntelaar, Wesley Sneijder, Arjen Robben a v polovině sezóny i Ruud van Nistelrooy. Ani zvučné posily ovšem nepřinesly kýžený úspěch.  V Copa del Rey Los Merengues vybouchli s Alcorcónem, který dokonce u sebe doma vyhrál 4-0! Potupu Real Madrid dokonal opětovným neúspěchem v osmifinále Ligy mistrů, kdy ho vyřadil Olympique Lyon. Na ligové půdě to dlouho vypadalo na zajímavý konec soutěže, nicméně prohraná El Clásica znamenala, že Barca obhájila titul mistra. Prezident Pérez tak nelenil, odvolal trenéra Pellegriniho a na jeho místo dosadil Josého Mourinha, kterého přetáhl z Interu Milán, s nímž Portugalec zvítězil ve finále Ligy mistrů na Santiagu Bernabéu.  A The Special One začal Real předělávat k obrazu svému. Přišli Ángel Di María, Mesut Özil, Ricardo Carvalho a Sami Khedira, zatímco odešli Rafael van der Vaart, Mahamadou Diarra, ale hlavně Raúl González a Guti. Rozloučení obou hráčů na tiskových konferencích bylo více než emotivní. Královský velkoklub tímto dopsal jednu ze svých dalších slavných kapitol. Novým vůdcem bílé armády se stal další klubový symbol – Iker Casillas.  Bílý balet následně skutečně prorazil. V Lize mistrů došel až do semifinále, kde padl po kontroverzním dvojzápase s Barcelonou. V La Lize tu byl znovu prohraný souboj s Barcelonou, i když se nakonec většina odborníků shodla, že se o titul Los Blancos připravili sami. Každému ovšem utkví v paměti potupná prohra z Nou Campu, 5-0. Tohle všechno si Mourinhova družina vynahradila v Královském poháru. Na své pouti vyřadila postupně Murcii, UD Levante, Atlético Madrid a Sevillu. Ve velkém finále se utkala s Barcelonou, kterou po prodloužení porazila brankou Cristiana Ronalda, jenž ten rok překonal všemožné střelecké rekordy ve Španělsku (hlavně ten v La Lize). Na tuto trofej se čekalo celých 18 let!  V ročníku 2011/12 se Bílý balet prezentoval fantastickým fotbalem, který přinesl ligový titul. O tom se prakticky rozhodl v Gran Derbi v Barceloně, kde rozhodoval famózní Ronaldo, tahoun celého týmu. Ten stanovil nový klubový rekord, když v jedné sezoně nastřílel celkem 60 gólů a zároveň rekord La Ligy za nejrychlejší dosažení mety 100 gólů – stačilo mu na to jen 92 utkání. V Copa del Rey Barca Realu oplatila předchozí finálovou porážku, zatímco v pohárové Evropě Los Merengues narazili na neoblíbené Němce, přesněji FC Bayern Mnichov. Nervy drásající penaltový rozstřel v odvetě Madridistas nezvládli a čekání na "La Decimu" (desátý titul) se prodloužilo.  Sezónu 2012/13 začal Real úspěšně, když ve španělském superpoháru porazil Barcelonu díky vice gólům na hřišti soupeře. Tento rok take doplnil kádr nadějný Luka Modrič, který přišel za 33 mil. £ z Tottenhamu. V lize mistrů byl RM nalosován do “skupiny smrti” společně s Ajaxem Amsterdam, Manchesterm City a Borussií Dortumund. V této těžké konkurenci skončil nakonec druhý z Borussií, která skupinu vyhrála. Poté se přes Manchester United a Galatasaray Istanbul dostal do semifinále, kde opět nestačil na vynikající Borussii Dortmund. Ani v Copa del Rey se Realu nepodařilo vyhrát, když ve finále v prodloužení podlehl městskému rivalovi Atléticu. Po tomto neúspěchu oznámil president Peréz odchod kouče Mourinha, na kterém se vzájemně dohodli.

Carlo Ancelotti, Zinedine Zidane.

Novým koučem byl 25. června 2013 jmenován Carlo Ancelotti, který s klubem podepsal tříletou smlouvu. Jako asistenti byli představeni bývalá hvězda klubu Zinedine Zidane a Paul Clement. 1. září pak byla oznámena dlouho očekávaná zpráva, když klub dokončil další velký přestup – z Tottenhamu přišel za téměř 100 mil. € rychlík z Walesu Gareth Bale. Nákup se určitě vyplatil, Bale nastřílel nemálo důležitých gólů, přičemž jeden z nich zajistil Realu vítězství v Copa del Rey 2013/14 – ve finále proti Barceloně vstřelil Bale 5 minut před koncem zápasu vítězný gól na 2-1, na který již Barcelona nestihla odpovědět.  Ligový titul v sezóně 2013/14 sice Real nezískal (vyhrálo jej Atlético Madrid), ale stal se vítězem Ligy mistrů UEFA po finálové výhře 4:1 po prodloužení v derby právě nad Atléticem Madrid. Bylo to jeho jubilejní desáté vítězství v této nejprestižnější evropské klubové soutěži. Následně se mu podařilo získat podruhé v historii získat evropský Superpohár, ve kterém zvítězil 12. srpna 2014 přesvědčivě nad Sevilla FC 2:0 (oba góly vstřelil Cristiano Ronaldo). Poprvé v historii zvítězil Real Madrid na MS klubů, když ve finále v roce 2014 zvítězil nad argentinským San Lorenzem 2:0.  V sezóně 2014/15 klubu titul v lize unikl o dva body, když ho získala Barcelona, v Lize mistrů skončil v semifinále. Po krátkém působení Rafaela Beníteze (červen 2015–leden 2016) byl hlavním trenérem jmenován Zinedine Zidane. Pod jeho vedením skončil Real v květnu 2016 opět druhý za Barcelonou, na vítěze ztrácel jeden bod. Podařilo se mu ale vyhrát Ligu mistrů. V sezóně 2016/17 pak klub vyhrál po třicáté-třetí španělskou ligu a opět trumfoval i v Lize mistrů, když ve finále porazil Juventus Turín. Real Madrid se tak stal prvním klubem v novodobé historii Ligy mistrů, který dokázal triumf obhájit. Zidanův zápis do historie fotbalu tím ale nekončil. Jeho svěřenci zvítězilo v Lize mistrů i v následujícím ročníku a zvedli nad hlavu pohár pro vítěze nejprestižnější soutěže na světě potřetí za sebou.

Éra po Ronaldovi (dnes).

V létě 2018 odešel z Realu Cristiano Ronaldo, který v minulých sezónách nastřílel mnoho gólů, a trenér Zinedine Zidane. Do trenérského křesla usedl Julen Lopetegui, kterého kvůli domluvě s Realem propustili od španělské reprezentace pár dnů před začátkem mistrovství světa v Rusku. Madridskému klubu se ale v La Lize 2018 zatím příliš nedařilo. Julen Lopetegui byl propuštěn z Realu Madrid po prohře nad Barcelonou (1:5) a nahradil jej dočasný trenér Santiago Solari, který hrál v Realu Madrid v letech 2000–2005. Pod jeho vedením se tým zvedl. Podle španělských pravidel musel klub stanovit do patnácti dnů stálého trenéra. Pod Solarim, jako dočasným koučem, vyhrál španělský tým všechny zápasy, mimo jiné porazil v Lize mistrů 5:0 Plzeň a Solari byl před reprezentační přestávkou jmenován stálým trenérem. Smlouvu podepsal až do roku 2021. Ani tomu se však moc nedaří a do Realu se vrací Zinedine Zidane.

Historické názvy.

Zdroj:

Soupiska.

(kapitán)

1950–1970.

Zdroj:

1970–1990.

Zdroj:

1990–2010.

Zdroj:

2010–.

Zdroj:

Historie trenérů.

Zdroj:

Real Madrid CF (celým názvem: Real Madrid Club de Fútbol) je španělský fotbalový klub, který sídlí v Madridu. Od sezóny 1929 hraje v Primera División, španělské nejvyšší fotbalové soutěži. Největšími rivaly Realu Madrid jsou Atlético Madrid a FC Barcelona. Kromě fotbalu má klub také oddíly pro basketbal (viz článek), tenis, stolní tenis a vodní pólo. Má přezdívku „bílý balet“.

皇家马德里足球俱乐部()是一家位于西班牙首都马德里的足球俱乐部,成立于1902年3月6日,1920年西班牙国王阿方索十三世授予皇家的称号与徽章上的皇冠。俱乐部的主场场馆是可以容纳81044人的伯纳乌球场。


Aramejsko-fénická hypotéza o původu bráhmí.

Semitská (fénická nebo aramejská) teorie původu bráhmí se opírá o dostupná fakta. Podle ní nejstarší nápisy bráhmí vykazují nápadnou souběžnost s tehdejším aramejským písmem pro hlásky blízké v obou jazycích zejména pokud se zohlední odchylky způsobené změnou směru psaní – aramejsky se psalo zprava doleva. Např. "g" značí shodně Λ a "t" píší.  Bráhmí má řadu prvků rozšířenou oproti aramejské abecedě, protože musela postihovat více hlásek, např. aramejština nepodchycovala dentální závěrové, jako "d" z retroflexní souhlásky jako "ḍ", a v bráhmí jsou dentální a retroflexní souhlásky graficky velmi podobné, jako kdyby byly odvozené ze společného aramejského prototypu. Srovnatelný vývoj nastal později v tibetské abecedě. Aramejština neměla bráhmíské aspirované (přídechové) souhlásky "kh", "th" apod. A bráhmí nemá aramejské rázové souhlásky "q, ṭ, ṣ" a tyto znaky se objevují v bráhmí jako aspiranty : aramejské "q" v bráhmí jako "kh" aramejské "ṭ" (Θ) v brāhmī "th" (ʘ) apod. Právě tam, kde aramejština nemá rázovou souhlásku "p," bráhmí má dvojí pro příslušné aspiranty: bráhmíské "p" a "ph" jsou velice podobné, jako by pocházely společně z aramejského "p". První písmeno obou abeced se také shoduje: "a" z bráhmí připomíná obrácené κ, vypadá úplně jako aramejské alef, které se podobá hebrejskému א. Tabulka porovnání bráhmí a fénické a aramejské abecedy:  <nowiki>*</nowiki> Jak féničtina a aramejština, tak bráhmí měly tři slabikotvorné souhlásky, ale jejich vzájemná příslušnost není jasná.  Neuvádí se tu šest souhlásek bráhmí: "bh", "gh", "h", "j", "jh", "ny". Některé z nich mohou být odvozené s nejasnou návazností: "he", "heth," and "ayin". Bráhmínské "ng" bylo zavedeno dodatečně. Např. "gh" by se mohlo vyvozovat z "heth".

Bráhmí je písmo používané v Indii nejméně od vlády krále Ašóky (273 až 232 př. n. l.), jehož nápisy jsou z větší části vytesány právě v bráhmí, z menší pak v písmu kháróšthí. Písmo se píše vodorovně zleva doprava. Předpokládá se, že bráhmí vzniklo ještě pár set let před Ašókou, ale písemné památky z této doby se nedochovaly. Z bráhmí se postupně vyvinula většina dnes používaných indických písem, s výjimkou písem založených na persko-arabské abecedě. Znalost samotného bráhmí postupně upadala, a když v polovině 14. století dillíský sultán objevil dva Ašókovy sloupy, nenašel mezi indickými učenci nikoho, kdo by dokázal nápisy na nich přečíst. Rozluštil ho znovu až v roce 1837 Angličan James Prinsep.

婆罗米文(),是除了尚未破解的印度河文字以外,印度最古老的字母,是婆罗米系文字如天城文、泰米尔文、孟加拉文、藏文的来源。最早的文献溯源于公元前3世纪。一般认为婆罗米文来自亚拉姆文。


阿布哈兹社会主义苏维埃共和国

Vznik.

Abcházie, která byla v letech 1918–1921 jako území s rozšířenou autonomií součástí Gruzínské demokratické republiky, se dostala pod správu bolševiků, když Rudá armáda podnikla invazi do Gruzie v únoru a březnu 1921. 4. března Rudá armáda dobyla za asistence místní protigruzínské domobrany Suchumi, kde byl ihned zřízen abchazský revoluční výbor (Revkom). 31. března 1921 zde uspořádal Sergo Ordžonikidze, Šalva Eliava, Efrém Ešba a Nestor Lakoba konferenci, na které vyhlásili vznik Socialistické sovětské republiky Abcházie. Její statut ale zatím nebyl uznán ani dořešen. Až 21. května 1921 byla SSRA gruzínským Revkomem uznána.

Existence SSRA.

16. prosince 1921 byla podepsána dohoda mezi SSRA a Gruzínskou SSR, podle které se Abcházie vzdala některých svých prvků státní suverenity ve prospěch Gruzie a vytvořili unii (Abcházie měla statut tzv. smluvní republiky), do které zařadili společnou politiku, finance a vojenství, takže se Abcházie dostala zcela pod gruzínský vliv. Společně pak 12. března 1922 vstoupily do Zakavkazské SFSR a 30. prosince se připojily k Sovětskému svazu. To bylo stvrzeno abchazskou ústavou z 1. dubna 1925. Podle sovětské ústavy z roku 1924 však byla Abcházie považována za autonomní republiku.

Degradace na ASSR.

19. února 1931 byl na Stalinův rozkaz statut abchazské autonomie degradován ze svazové republiky na autonomní republiku v rámci Gruzínské SSR. Sovětské vedení tak potrestalo Abcházii a jejího vůdce Nestora Lakobu za selhání při potlačování odporu rolníků proti kolektivizaci. Od té doby až do zániku SSSR nesla Abcházie název Abchazská autonomní sovětská socialistická republika.

Seznam představitelů SSRA.

První tajemník komunistické strany v Abcházii  Předseda abchazského Revolučního výboru (Revkomu)  Předseda abchazského Ústředního výkonného výboru  Předseda Rady lidových komisařů Abcházie

Socialistická sovětská republika Abcházie (abcházsky: "Советтә Социалисттә Республика Аҧсны"; rusky: "Социалистическая Советская Республика Абхазия", "Socialističeskaja Sovětskaja Respublika Abchazija"; zkratkou SSRA) byla svazová republika zřízená na území Abcházie. Existovala od roku 31. března 1921 do 19. února 1931. Po dobu své existence měla SSRA zvláštní statut a tvořila unii s Gruzínskou SSR. Spolu s ní se stala součástí Zakavkazské SFSR.

阿布哈兹社会主义苏维埃共和国()是苏联的一个短暂存在的苏维埃共和国。


Biografie.

Robert Fulton se narodil roku 1765 v Lancaster County (Pensylvánie). Jako mladý snil o tom, že se stane malířem. V jednadvaceti letech (1786) odjel do Anglie na studia. Během své praxe se v malířském studiu Benjamina Westa setkal i s Jamesem Rumseyem - inženýrem, který demonstroval plavbu parníku na řece Potomac. Později se jeho mecenáši stali Francis Egerton Bridgewater (stavitel splavného kanálu z Worsley do Manchesteru) a Charles Stanhope (politik a vědec, vynálezce železného knihtiskařského lisu).  Pod tímto vlivem začal působit jako inženýr a nechal si patentovat řadu strojů (na předení, řezání mramoru a další), podle jeho plánů bylo postaveno i několik železničních mostů. Roku 1797 se Fulton přestěhoval z Anglie do Paříže, kde se zabýval především stavbou a vylepšováním vodních kanálů. Začal zde pracovat i na svém novém projektu, ponorce "Nautilus". V roce 1800 přesvědčil Napoleona Bonaparte, aby ho finančně podpořil (o čtyři roky později bylo ale od projektu upuštěno, protože nebyl příliš praktický).  Ve Francii se rozhodl postavit parník a vyzkoušet ho na Seině. Napoprvé se sice loď potopila, ale Fulton ji stabilizoval a upravil motor, aby byla 9. srpna 1803 slavnostně vyzkoušena (plula rychlostí 5–6 km/h proti proudu). Aby mohl pokračovat ve své práci (Francie byla tehdy ve válce) roku 1806 se vrátil do USA a o rok později dokončil práci na kolesovém parníku "North River Steamboat" (později známý jako "Clermont"). Plavidlo se stalo prvním komerčně úspěšným parníkem (plulo rychlostí asi 8 km/h proti proudu na trati mezi Albany a New Yorkem).  Robert Fulton zemřel na zápal plic roku 1815 v New Yorku, kde je také pohřben.

Robert Fulton (14. listopad, 1765 – 24. únor, 1815) byl Američan známý především jako vynálezce parníku. Toto označení není úplně přesné, protože parníky existovaly už dříve, Fulton byl však první, kdo z parníku učinil věc praktickou a později i komerční. Zároveň byl také guvernérem Gibraltaru.

罗伯特·富尔敦(英语:Robert Fulton,1765年-11月14日-1815年-2月24日)美国工程师、发明家。


Historie.

Původy.

Někteří historici považují vyvinutí moderní architektury jako sociální aspekt, úzce spojený s projektem moderny a tudíž osvícenství. Podle jejich názoru se moderní sloh rozvinul jako výsledek sociální a politické revoluce.  Jiní vidí moderní architekturu jako prvotně řízenou technologickým a stavitelským vývojem a je pravdou, že schopnosti materiálů, které se pro nové budovy používaly, jako např. železo, ocel, beton a sklo, přispěly k objevu nových technik staveb a byly součástí průmyslové revoluce. V roce 1796 majitel mlýna v Shrewsbury Charles Bage použil poprvé ohnivzdorný design, který spočíval v odlitém železu a cihlách s podlahou z dlažebních kostek. Taková konstrukce velmi posilnila strukturu mlýnů, což jim umožnilo umístit mnohem větší stroje. Ale kvůli malým znalostem o železe jako stavebním materiálu se mnoho dřívějších mlýnů zhroutilo. To trvalo do počátku 30. let 19. století, kdy Eaton Hodgkinson představil světu nosník, vedoucí k velkému rozšíření železných konstrukcí. Tento druh strohé industriální architektury změnil naprosto krajinu severní Británie a vedl k tomu, že města jako Manchester a části hrabství West Yorkshire začala být nazývána „Tmavé satanovy mlýny“.  Křišťálový palác postavený Josephem Paxtonem při příležitosti Světové výstavy v roce 1851 je raným příkladem železné a ocelové stavby; možná nejlepším příkladem je však vývoj vysokých ocelových mrakodrapů v Chicagu kolem roku 1890 Williamem Le Baronem Jenneym a Louisem Sullivanem. Z raných staveb, které užívaly beton jako hlavní cestu architektonických vyjádření (spíše než čistě pro užitek), jmenujme Chrám jednoty Franka Lloyda Wrighta, postavený v roce 1906 u Chicaga, a Druhé Goetheanum Rudolfa Steinera, postavené v roce 1926 u Basileje ve Švýcarsku.  Jiní historikové pokládají modernismus za věc vkusu, za reakci proti eklekticismu a marnotraným slohovým excesům viktoriánské doby a eduardského art nouveau. Je třeba poznamenat, že ruské a španělské slovo pro art noveau jsou téhož původu jako anglické slovo „moderní“, ačkoliv jejich významy se liší.  Ať už bylo důvodem cokoliv, kolem roku 1900 začalo mnoho architektů po celém světě vyvíjet nová architektonická řešení, aby spojili tradice (např. gotiku) s novými technologickými možnostmi. Práce Louise Sullivana a Franka Lloyda Wrighta v Chicagu, Victora Horty v Bruselu, Antoniho Gaudího v Barceloně, Otto Wagnera ve Vídni a Charlese Rennieho Mackintoshe v Glasgowě, mezi mnoha jinými, mohou být považovány za boj mezi starým a novým. V této době se začal termín moderní architektura, blížící se svému pozdějšímu významu, používat i v tisku a objevil se v názvu knihy Otto Wagnera.  Klíčovou organizací, která uchopila ideály arts and crafts a modernismu tak, jak se vyvinuly v 20. letech 20. století, byl Deutscher Werkbund (Německé federace práce) a Německá asociace architektů, designérů a průmyslníků. Byla založena v roce 1907 v Mnichově na popud Hermanna Muthesia. Muthesius byl autorem třísvazkového "Anglického domu" z roku 1905, který byl náčrtem praktických lekcí anglického hnutí Arts and crafts a byl rovněž předním politickým a kulturním komentátorem. Cílem Werkbundu bylo sponzorovat pokus začlenit tradiční řemesla s technikami průmyslové hromadné výroby. Původně organizace zahrnovala dvanáct architektů a dvanáct obchodních firem, ale rychle se rozšířila. Mezi architekty patřil Peter Behrens, Theodor Fischer (který působil jako její první prezident), Josef Hoffmann a Richard Riemerschmid. Joseph August Lux, kritik rakouského původu, pomáhal formulovat její program.

Modernismus jako dominantní sloh.

V 20. letech 20. století získaly věhlas nejdůležitější osoby moderní architektury. Do velké trojky je běžně počítán Le Corbusier ve Francii a Ludwig Mies van der Rohe a Walter Gropius v Německu. Mies van der Rohe a Gropius byli oba řediteli Bauhausu, jedné z mnoha evropských škol a asociací spojených se snahou skloubit tradici řemesel a průmyslové technologie.  Kariéra Franka Lloyda Wrighta probíhala souběžně a ovlivňovala dílo evropských modernistů, obzvláště přes Wasmuth Portfolio, ale sám Wright odmítal být řazen z těmito osobnostmi do jedné linie. Wright měl hlavní vliv jak na Gropia, tak na van der Roheho, stejně tak jako na celou tuto organickou architekturu.  Velmi výrazný podíl na krystalizaci moderní architektury měly také české země a čeští architekti Bohuslav Fuchs, Jaroslav Fragner a Jaromír Krejcar. Písemné disputace Karla Teigeho s Le Corbusierem budí stále velkou pozornost.  V roce 1932 se konala důležitá výstava MOMA, Mezinárodní výstava moderní architektury, organizovaná Philipem Johnsonem. Johnson a jeho spolupracovník Henry-Russell Hitchcock nakreslili společně mnoho různých vláken a trendů, označili je za stylově podobné, které mají jeden cíl, a začlenili je do mezinárodního slohu.  To byl důležitý obrat. S druhou světovou válkou prchly důležité postavy Bauhausu do Spojených států, do Chicaga, na Harvardskou školu designu a na univerzitu Black Mountain. Zatímco u malých obytných budov se design moderní architektury nestal nikdy dominantním slohem, v institucionální a komerční architektuře se stal dominantním, a ve školách (pro vedoucí osobnosti této profese) jediným přijatelným řešením designu od roku 1932 po cca rok 1984.  Architekti pracující v mezinárodním slohu chtěli prorazit s architektonickou tradicí a designem jednoduchých budov bez ornamentů. Nejběžněji užívanými materiály jsou sklo na fasády, ocel na exteriéry a beton na podlahy a interiéry; plány podlah byly funkcionální a logické. Tento styl byl nejevidentnější v designu mrakodrapů. Jeho možná nejznámější ukázky zahrnují sídlo Spojených národů (Le Corbusier, Oscar Niemeyer, Howard Robertson), budova Seagram (Ludwig Mies van der Rohe) a dům Lever (Skidmore, Owings and Merrill) – všechny tyto budovy jsou v New Yorku. Prominentním příkladem z obytných domů je dům Lovell (Richard Neutra) v Los Angeles. Kritici mezinárodního stylu poukazují na to, že jeho přísná, nekompromisně pravoúhlá geometrie je nelidská. Le Corbusier jednou popsal budovy jako „stroje k bydlení“, ale lidé nejsou stroje a předpokládalo se, že nebudou chtít žít ve strojích. Dokonce Philip Johnson přiznal, že byl „unaven krabicí“. Od počátku 80. let 20. století začalo mnoho architektů dobrovolně hledat cestu od přímočarých designů k více různorodým stylům. Okolo poloviny století začali někteří architekti experimentovat s organickými formami, o kterých se domnívali, že jsou více lidské a dosažitelné. Modernismus poloviny století, neboli organický modernismus, byl velmi oblíben díky své demokratické a hravé přirozenosti. Alvar Aalto a Eero Saarinen byli dvěma z nejvíce plodných architektů a designérů tohoto hnutí, které ovlivnilo současný modernismus.  Ačkoliv stále panuje debata kvůli tomu, kdy a proč vlastně začal úpadek moderního hnutí, kritika moderní architektury začala již v 60. letech na základě tvrzení, že tento sloh je univerzální, sterilní, elitářský a postrádá význam. Jeho cesta začala kostnatět ve „styl“, který hrozil tím, že začne upadat do série manýrů. Siegfried Giedion v jeho předmluvě k evolučnímu textu "Prostor, čas a architektura" (prvně napsáno v roce 1941) z roku 1961 začínal takto: „V současné době existuje v architektuře jistý zmatek, jako v malířství; druh pauzy, dokonce snad druh vyčerpání.“ V Metropolitním muzeu umění diskutovalo symposium v roce 1961 otázku "Moderní architektura: smrt, nebo metamorfóza?" V New Yorku coup d’état upozornil na rozpor ohledně budovy Pan Am, která se rýsovala nad nádražím Grand Central Terminal a měla výhodu konceptu modernistických nemovitostí „vzdušných práv“. V kritice Ady Louise Huxtableho a Douglasse Haskella byla považována za něco, co „rozděluje“ klid Park Avenue a „poskvrňuje“ reputace souboru architektů: Waltera Gropia, Pietra Belluschiho a stavitelů z firmy Emery Roth & Sons. Vzestup postmodernismu byl připisován rozporu s moderní architekturou. V 80. letech se zdálo, že postmodernismus zvítězil nad modernismem; nicméně postmodernistická estetika postrádala napětí a v polovině 90. let získala na mezinárodní dominanci neomoderní (hypermoderní) architektura. Jako součást tohoto obrození byla znovu navštívena většina kritiků modernistů, byli vyvráceni a znovu oživeni; a modernistický idiom opět jednou dominoval v současné institucionální a komerční praxi, ale nyní mnohem více soupeřil s obnoveným tradičním architektonickým designem v komerční a institucionální architektuře. Design obytných budov je stále ovládán tradiční estetikou.

Charakteristika.

Moderní architektura je obvykle charakterizována:

Ochrana.

Ačkoliv je moderní architektura relativně mladá, může být zničena demolicí, zanedbáváním nebo stárnutím. Zatímco roste strach o stav ohrožených moderních budov, hrozby přetrvávají. Neziskové skupiny jako např. Světový fond památek, Docomomo International nebo Ochranná síť nedávné minulosti pracují, aby zachránily a zdokumentovaly ohroženou moderní architekturu. V roce 2006 uvedl Světový fond památek do provozu Modernismus v ohrožení, obhajující a konzervační program. Modernistické stavby v New Orleans byly ve stoupající míře navrženy k demolici po hurikánu Katrina. Současné plány hodlají v New Orleans nechat zdemolovat mnoho veřejných škol postavených v modernistickém slohu, stejně jako velkou část Civic Plaza. Fondy FEMA se budou účastnit stržení Budovy státu a budovy Státního nejvyššího soudu – obě tyto budovy byly navrženy spolupracujícími architektonickými firmami August Perez a společníci, Goldstein, Parham a Labouisse, a Favrot, Reed, Mathes a Bergman. Školský obvod na obnovu New Orleans navrhl demolice škol Charlesem R. Colbertem, Curtisem a Davisem, a Ricciuti Associates. Budova z roku 1959 postavená Lawrencem a Saundersem pro Mezinárodní asociaci přístavních dělníků je v současné době demolicí ohrožená, ačkoliv Spojené státy podporují její konzervaci.

Moderní architektura je termín užívaný pro mnoho stavitelských stylů s podobnými charakteristikami – na prvním místě jde o zjednodušení forem a eliminaci ornamentů. Tento sloh byl vytvořen na počátku 20. století. Moderní architekturu přijalo mnoho vlivných architektů a teoretiků architektury, ačkoliv v první polovině 20. století bylo postaveno pouze málo „moderních budov“. Získala popularitu až po 2. světové válce a stala se na tři desetiletí dominujícím architektonickým stylem pro budovy institucí a firem.

现代主义建筑(英语:Modern Architecture)是指一种简约、没有装饰的建筑风格,曾经成为主导20世纪的一种建筑风格。


Historie lodi.

Konstrukce.

Stavba lodi byla zahájena roku 1759 a dokončena roku 1765. Dlouhotrvající konstrukce lodi byla zapříčiněna tím, že během stavby byla ukončena tzv. sedmiletá válka a potřeba nové válečné lodě byla Admiralitou přehodnocena. Stavba byla přerušena a znovu započata byla až na podzim roku 1763. Na vodu byla "Victory" spuštěna 7. května 1765.

Aktivní služba.

Do služby však byla zařazena až roku 1778 a účastnila se americké války za nezávislost, když se Francie začala angažovat po boku vzbouřenců. Účastnila se však pouze bojů proti francouzskému loďstvu v evropských mořích ve snaze zabránit Francii v zásobování a podpoře amerických povstalců.  Roku 1780 byl v suchém doku její trup pod čarou ponoru pokryt měděnými pláty pro lepší ochranu před mořským "červotočem", měkkýšem sášní lodní ("Teredo navalis"), který ničil dřevěnou konstrukci, a před obrůstáním korýši (lat. "cirripedia", angl. "barnacles") – zejména vilejšem stvolnatým, a mořskými řasami řasami ("algae"), které způsobovaly výrazné snížení rychlosti lodí. Na vodu se vrátila o rok později. Dlouhá služba (od roku 1778 do roku 1798, kdy se "Victory" zúčastnila tří velkých bitev a několika menších) se podepsala na jejím stavu a bylo rozhodnuto, že bude přestavěna na nemocniční loď pro francouzské a španělské válečné zajatce.

První návrat do královského loďstva.

Roku 1799 se však situace změnila potopením jiné řadové lodě I. třídy HMS "Impregnable". Roku 1800 byly zahájeny nezbytné úpravy a opravy, během nichž byl mimo jiné zvýšen počet děl ze 100 na 104 a dosavadní okrový nátěr nahrazen žluto-černým. V květnu roku 1803 byla "Victory" opět zařazena do válečné flotily. Svoji vlajku na ní vyvěsil viceadmirál Horatio Nelson.  Pod jeho velením se zúčastnila roku 1805 slavné bitvy u Trafalgaru, kde Nelson zvítězil nad přesilou, byť sám v této bitvě zahynul.

Po Trafalgaru a návrat na výsluní.

Po bitvě u Trafalgaru zůstala loď v aktivní službě až do roku 1812, kdy byla zakotvena v Portsmouthu, kde dále sloužila jako plovoucí sklad. V letech 1889–1904 sloužila jako stacionární školní loď pro výcvik námořních signalistů. Odstavená loď poté již jen chátrala. Roku 1921 byla zahájena kampaň na její záchranu a britská vláda nakonec souhlasila s rekonstrukcí "Victory" do stavu, v jakém se účastnila své nejslavnější bitvy.  V lednu 1922 byla zatažena do suchého doku, aby mohla být restaurována. Již v této době patřila mezi nejstarší existující lodě, majíc již za sebou od spuštění na vodu 157 let. Roku 1928 mohl král Jiří V. slavnostně odhalit "Victory" v její plné kráse. Obnovovací práce dále pokračovaly pod dohledem "Society for Nautical Research" (která byla i za kampaní, jež vedla k záchraně lodi).  V roce 1941 způsobily bomby svržené Luftwaffe na Londýn poškození trupu "Victory", jež se nacházela v suchém doku. Zatímco německá propaganda tvrdila, že loď byla zcela zničena, britská admiralita tuto zprávu popřela.  V současné době loď funguje jako námořní muzeum a zároveň je stále vedena jako loď v aktivní službě a je vlajkovou lodí Prvního námořního lorda. Dnešní vzhled lodi však neodpovídá stavu u Trafalgaru zcela přesně, např. z estetických důvodů bylo ponecháno nízké zábradlí místo vyššího a plného pažení ("barricade") na příďové i záďové palubě, které loď získala během rozsáhlých oprav v letech 1800–1803.

HMS Victory je řadová loď I. třídy britského královského válečného námořnictva a v současnosti je zároveň i světovým unikátem, neboť se jedná o nejstarší válečnou loď, spuštěna na vodu byla v roce 1765, která je v záznamech vedena jako loď nacházející se v činné službě.

皇家海军胜利号战舰(英语:HMS Victory)是一艘英国皇家海军的一级风帆战列舰。在1778年美国独立战争爆发时参与阿申特岛战役,并于1797年法国大革命时,参与圣文生角之役,大胜西班牙海军。此后又在1805年参与特拉法加之役,其间因作为纳尔逊海军中将的旗舰并且大破法国与西班牙联合舰队而闻名于世。


Epidemiologie.

Od roku 1914 je izolován původce onemocnění viru západonilské virové horečky patřící do skupiny arbovirů způsobujících encefalitidy i u lidí. Virus patřící k flavivirům je přenášen komárem. Byl nalezen mimo člověka u koček, psů, koní, dalších savců i u ptactva, i u ptactva stěhovavého. Během let se rozšířil virus z oblastí přilehlých k řece Nilu v Egyptě do souvislých území východní Afriky od severu k jihu, vyskytuje se od západní Číny v souvislém pásmu území zahrnující Arabský poloostrov, Střední východ a dnes i celou Evropu mimo Britské ostrovy. Od roku 1999 se rozšiřuje výskyt onemocnění i na území Spojených států amerických, především kolem města New York. Jako zajímavost při rozšíření na území USA se předpokládá zavlečení viru prostřednictvím dovozu lidských orgánů pro transplantaci z oblastí výskytu tohoto onemocnění. Soustavně sledovaný počet onemocnění a úmrtí na Západní nilskou horečku ve městě New York podle statistik CDC se stále zvyšuje:  Obdobná statistika v Evropě není. Deficit těchto údajů z evropského území bude zapříčiněn především tím, že onemocnění je zahrnováno do členovci přenášených encefalitid, tedy zaměňována s klíšťovou encefalitidou a často dokonce diagnostikována a léčena i jako borreliová encefalitida.  Na území Československé republiky byl tento virus poprvé prokázán v roce 1972 na západním Slovensku (Malacky). Roku 1997 je izolován virus z komára "Culex pipiens" profesorem Hubálkem na Jižní Moravě (Lanžhot). U 2% vyšetřených zdejších obyvatel (z 611) byly zároveň nalezeny specifické protilátky proti viru západonilské horečky. U obyvatelstva v původní oblasti výskytu viru – oblast Nilu v Egyptě má virus neutralizující protilátky až 70% zdejších obyvatel, kdežto v USA v době, kdy se zde ještě tento virus nevyskytoval tyto protilátky zcela scházejí.  Úmrtnost může dosáhnout podle amerických údajů 3-15%, osoby nad 65 let jsou náchylnější k závažnějšímu průběhu. Původce nemoci přenáší komár. Ve velkých městech Evropy je to "Culex pipiens molestus" - komár obtížný, který je dobře adaptován na městské podmínky, a jeho počet a lokality se stále rozšiřují. Stačí mu nepatrné množství vody i v silně urbanizovaných lokalitách, přežívá aktivně i zimu, dostává se i do vyšších pater výškových budov. V USA roznáší virus komár rodu "Culex" blíže neurčeného druhu. Možné také je, že virus přenáší v okolí Středozemního moře a na Balkáně komár rodu Phlebotomus. Jiní autoři však uvádějí,že komáři Phlebotomus přenášejí jinou nemoc (Horečka Papatači, Phebotomus fever) a ne virus západonilské horečky.

Klinické projevy onemocnění.

Jakmile se virus pomnoží v regionálních lymfatických uzlinách, vzniká tzv. primární virémie. U jedinců s bezpříznakovým průběhem tím obvykle infekce končí. Pokud se ale virus replikuje dál, může proniknout až do centrálního nervového systému a poškodit ho. Inkubační doba trvá zpravidla 3 až 6 dnů od sání komára. U většiny pacientů (přibližně 80 %) je průběh asymptomatický.

Západonilská horečka (: "West Nile fever") je virové onemocnění, které je způsobeno flavivirem (rodina flaviviridae) označovaným jako západonilský virus. U většiny nemocných probíhá infekce zcela asymptomaticky. Inkubační doba je 3–14 dní. Původce choroby se obvykle dostává do lidského organismu ze slinných žláz infikovaného komára. Některá zvířata nemají žádné projevující se příznaky onemocnění.

西尼罗河热(West Nile Fever),是一种借由蚊子传播的典型病毒感染症,约为75%的感染者症状轻微或毫无症状,另有约20%的感染者会出现发烧、头痛、恶心或长疹子的情形,不到1%的人会恶化成脑炎或脑膜炎,出现颈部僵硬、意识不清或癫痫发作等症状。患者可能需数周至数月才会康复。。若西尼罗河病毒感染神经系统,患者的致死率约为10%。 西尼罗河热的病因是透过蚊子传播的西尼罗河病毒;若蚊子吸食感染鸟类的血,就会将此病传播出去。西尼罗河热很少经由输血或器官移植传染、也很少透过胎盘、分娩或是哺乳传染。西尼罗河热的人与人之间传染只有上述方式,没有其他人对人的直接传染方式。若患者为超过六十岁以上的年长者或有其他健康问题,患病的恶化风险较高。一般是透过症状及血液检查来进行诊断。 目前尚无人类可用的疫苗,避免被蚊子叮咬是降低感染风险的最佳方法。可行的方式为消除积水,像是清理废弃轮胎、水桶、排水沟及游泳池;使用防蚊液、设置纱窗、蚊帐及避免去有蚊子的地方可能也都有所助益。虽然现无特定的治疗方式,镇痛药或许有用。 西尼罗河热会发生在欧洲、中东、非洲、印度、亚洲、亚洲及北美,据报导,在美国一年会有数以千计的病患,多发于八月和九月。西尼罗河热也可能爆发大流行。1937 年,乌干达发现此症的病毒,1999 年,北美首次检测出西尼罗河热。即使马儿有疫苗可以投用,但罹病的马儿仍可能有严重的病情。在鸟儿身上设置监测系统有望早期检测到潜在的人类大流行。


Životopis.

Osobní život.

Narodil se v Londýně kanadským hercům Donaldu Sutherlandovi a Shirley Douglasové, je vnukem kanadského politika Tommyho Douglase. Má dvojče - sestru Rachel.

Kariéra.

Jeho filmový debut proběhl ve snímku "Návrat Maxe Dugana", kde hrál vedle svého otce a Matthewa Brodericka. Steven Spielberg ho obsadil do jedné epizody své série "Nebezpečné příběhy", kde si jej všiml Sean Penn a obsadil jej do kriminálního dramatu "Na dosah" (1986). Následovaly role problémových teeanagerů ve filmech "Trapped in Silence" a "Stůj při mně". Vůdce upírského gangu si Sutherland zahrál v roce 1987 ve filmu "Ztracení chlapci".  Mnoho postav, které Sutherland ztvárnil, se pohybovalo na hraně zákona nebo i za ní, např. ve filmech "Mladé pušky", "Pár správných chlapů", "Čas zabíjet" nebo "Chicago Joe a holka ze šantánu". Spolu s Julií Roberts, svojí budoucí snoubenkou, si zahrál ve filmu Joela Schumachera o medicích, kteří na sobě testují účinky klinické smrti, "Hráči se smrtí".  V roce 1993 začal působit i jako režisér. Jeho režijním debutem se stal film "Poslední naděje", který získal dobré kritické ohodnocení. K režisérské profesi se pak vrátil ještě v roce 1997 s filmem "Pravda a lež" a o tři roky později se snímkem "Rivalové".  Jeho nejznámější rolí se stal Jack Bauer v seriálu, který se odehrává ve skutečném čase, "24 hodin". První řada seriálu se začala vysílat v roce 2001 a do dneška se seriál dočkal celkem osmi řad a jednoho televizního filmu. Za tuto roli získal několik ocenění, včetně Zlatého glóbu a Emmy.  V roce 2002 získal roli zločince ve filmu "Telefonní budka", který uvěznil pomocí ostřelovací pušky Colina Farrella v telefonní budce a přes telefon s ním po celý film hovoří.  Svůj hlas propůjčil také postavám ve dvou epizodách osmnácté řady seriálu "Simpsonovi". V epizodě "Osudy dobrého vojáka Homera" namluvil plukovníka a v díle "24 minut" propůjčil svůj hlas animované verzi Jacka Bauera.  V roce 2015 se připojil k obsazení seriálu "Designated Survivor", který měl premiéru 21. září 2016.

Osobní život.

V roce 1987 se oženil s Camelií Kathovou, se kterou má dceru Sarah Jude, v roce 1990 se rozvedli. V témže roce se seznámil s Julií Robertsovou při natáčení filmu "Hráči se smrtí". Oba herci se zasnoubili, ale herečka odvolala svatbu tři dny před ní kvůli tomu, že se měl snoubenec setkat se striptérkou. V roce 1996 se oženil s Kelly Winnovou, ale již po třech letech začali žít odděleně, v roce 2004 zahájili rozvod a v roce 2008 byli rozvedeni.  Od roku 2014 chodí s modelkou a herečkou Cindy Well. V roce 2017 se zasnoubili.  Jedná se o aktivního člena kanadské politické strany New Democratic Party, sběratele kytar a majitele nahrávacího studia Ironworks.

Kiefer Sutherland (* 21. prosince 1966 Londýn, Anglie) je kanadský herec, narozený ve Velké Británii, držitel ceny Emmy a Zlatého glóbu, známý postavou Jacka Bauera v seriálu "24 hodin".

基夫·修打兰(英语:Kiefer Sutherland,1966年-12月21日),全名为基弗·威廉·弗雷德里克·登普西·乔治·鲁弗斯·萨瑟兰(英语:Kiefer William Frederick Dempsey George Rufus Sutherland),是一位苏格兰裔加拿大男演员。


Historie.

Telenovely vznikly evolucí rozhlasových radionovel, které byly v Latinské Americe populární. K prvním telenovelám patří brazilská "Sua Vida Me Pertence" (1951–1952), kubánská "Senderos de amor" (1951) a mexická "Ángeles de la calle" (1951). Tyto seriály byly vysílány jednou až dvakrát týdně. První telenovelou vysílanou každý pracovní den byla mexická "Senda prohibida" z roku 1958. Až do 70. let se jednalo o žánr rozšířený pouze v Latinské Americe. Peruánská telenovela "Simplemente María" (1969–1971) byla jako první exportována do zahraničí a teprve mexická telenovela "Los ricos también lloran" z let 1979–1980 se stala celosvětově známou. Po roce 2000 začaly být telenovely natáčeny pro Američany hispánského původu také ve Spojených státech. Ve stejné době se objevily také v Turecku a dalších balkánských zemích, kde mají oproti latinskoamerickým seriálům tohoto žánru částečně odlišnou podobu.  V Česku měla díky svému uzavřenému narativu charakter telenovely první řada seriálu "Rodinná pouta" (2004–2005). V letech 2008–2009 vznikl také seriál "Ošklivka Katka", remake celosvětově úspěšné kolumbijské telenovely "Ošklivka Betty". V českém prostředí se jinak telenovely nenatáčí, ačkoliv jsou mnohé mýdlové opery tímto termínem někdy označovány.  Zahraniční telenovely se v Česku poprvé objevily v roce 1993, kdy TV Premiéra zahájila vysílání italsko-argentického seriálu "Manuela". I v dalších letech se na obrazovkách této televize, z níž se v polovině 90. let stala TV Prima, objevovaly další telenovely. Zájem českých diváků o tento žánr rapidně vzrostl v roce 1999, kdy TV Nova zařadila do svého vysílání svoji první telenovelu, mexický seriál "Esmeralda", který byl nakonec přesunut do hlavního vysílacího času. Na úspěch "Esmeraldy" navázala Nova dalšími telenovelami, např. "Milady", "Divoký anděl", "Luisa Fernanda", "Yago, syn džungle", "Kachorra", aj. I na Primě vzrostl v tomto období počet vysílaných telenovel. Od roku 2005 však zájem o ně postupně opadal a od roku 2009 se telenovely objevovaly v českém televizním programu spíše výjimečně. Pokud byly do programové skladby zařazeny (např. na TV Relax), jednalo se o reprízy úspěšných seriálů z přelomu tisíciletí. V roce 2018 začala skupina Prima premiérově uvádět na stanici Prima Love další latinskoamerické telenovely.  V roce 2011 uvedla TV Nova na české obrazovky seriál "Tisíc a jedna noc" z turecké telenovelové produkce, který byl následován dalšími (např. "Velkolepé století"). Oproti například Slovensku se turecké seriály tohoto typu u diváků ale příliš neuchytily a z programů českých stanic postupně převážně ustoupily.

Telenovela je žánr melodramatického televizního seriálu, populárního zejména v Latinské Americe. Bývá řazen jako subžánr mýdlové opery, se kterou má mnoho společných znaků. Ústředními motivy telenovel jsou mezilidské vztahy, řešení složitých životních situací a problémů. Žánrově mají široké rozpětí, většina je dramatická, některé komediální, odehrávají se v současnosti i v minulosti. Název pochází ze španělštiny; jedná se o složeninu slov "televisión" (televize) a "novela" (román), doslova tedy jde o "televizní román".

Telenovela是一种源自拉丁美洲的电视剧,随后在欧洲、亚洲和其他电视网络间流行开来。该词源自西班牙语的“tele”(即“televisión”或者“ televisão”的缩写,“电视”),以及西班牙语和葡萄牙语的“novela”(“小说”),中文意译为拉丁美洲电视小说剧。由此衍生出来的电视剧种类,如菲律宾的teleserye、加拿大魁北克省的téléroman和亚洲、阿拉伯世界的drama,与telenovela都有着相同的形式。


Životopis.

Osobní život.

Narodil se nedaleko Bostonu jako nejmladší z devíti dětí. Jeho sourozenci se jmenují Arthur, Jim, Paul, Robert, Tracey, Michelle, Debbie a Donnie. Rodiče se rozvedli v roce 1982.  V mládí se Wahlberg dostal několikrát do problémů s policií. Vyvinul si vážnou závislost na kokainu a dalších drogách. V mládí měl také rasistické sklony – házel kamení po Afroameričanech. Později, pod vlivem PCP, útočil na Vietnamce – jednoho z nich zbil do bezvědomí a druhého trvale oslepil na jedno oko, zaútočil také na ochranku. Za tyto zločiny byl Wahlberg obviněn z pokusu o vraždu, odsouzen ke dvěma letům vězení, ze kterých si odseděl 45 dní.  Od roku 2001 žije s modelkou Rheaou Durham, s níž se 1. srpna 2009 oženil, a společně mají čtyři děti:  Wahlberg je praktikující římský katolík a založil charitativní organizaci Mark Wahlberg Youth Foundation.

Hudební kariéra.

Wahlberg se poprvé stal známým jako bratr Donnieho Wahlberga, člena boybandu New Kids on the Block. Ve třinácti letech se stal jedním z jejích členů, protože se mu ale nelíbil tento styl hudby, kapelu opustil.  Wahlberg začal nahrávat ve skupině Marky Mark and the Funky Bunch, se kterou nahrál hit "Good Vibrations", který se umístil na prvním místě v Billboard Hot 100 a získal platinovou desku. Následovalo několik dalších úspěšných hitů. Druhá deska ale již nebyla tak úspěšná. Wahlberg se pak chvíli zajímal o reggae se zpěvákem Princem Italem Joem.

Filmová kariéra.

Svůj debut si odbyl v roce 1993 v televizním filmu "The Substitute", na stříbrném plátně se poprvé objevil o rok později ve filmu "Vzbuďte se, vojáci!" s Dannym DeVito. Pozornost kritiky si vysloužil rolí Mickeyho ve filmu "Basketbalový deník" v roce 1995.  Pozitivní hodnocení získal za filmy "Hříšné noci", "Tři králové", "Dokonalá bouře", "Loupež po italsku" a "Čtyři bratři". Wahlberg měl původně hrát roli Linuse Caldwella ve filmu "Dannyho parťáci", ale nahradil ho Matt Damon, se kterým si později zahrál ve filmu "Skrytá identita". Měl hrát také původně s Joaquinem Phoenixem ve filmu "Zkrocená hora", ale Wahlberg nechtěl hrát sexuální scény ve filmu, a tak jeho roli získal Jake Gyllenhaal, Phoenixe zase nahradil Heath Ledger.  Za již zmíněný film Martina Scorseseho "Skrytá identita" byl Wahlberg nominován na Oscara i Zlatý glóbus. S Phoenixem, se kterým měl hrát ve "Zkrocené hoře", se objevil v roce 2007 ve filmu "Noc patří nám". V roce 2008 se objevil ve filmu M. Night Shyamalana "Stalo se" a Max Payne. V roce 2009 ztvárnil roli otce ve filmu Petera Jacksona "Pevné pouto".V roce 2012 si zahrál hlavní roli Johna ve filmu "Méďa" (angl. orig. Ted)

Mark Robert Michael Wahlberg (* 5. červen, 1971) je americký herec, bývalý rapper a producent. Na počátku své kariéry byl znám jako rapper Marky Mark.

马克·罗伯特·迈克尔·沃尔伯格(英语:Mark Robert Michael Wahlberg,1971年-6月5日)是一名奥斯卡提名的美国演员以及电视制作人。他在早期又被人称作迈奇·马克(Marky Mark),主要是在Marky Mark and the Funky Bunch乐团中亮相而成名。


Vláda.

Po svých předcích zdědil relativně stabilní správní strukturu říše, dobrou ekonomickou prosperitu bez výraznějších výkyvů. Zřejmě k tomu přispěly i příznivé klimatické podmínky a pravidelné dostatečné Nilské záplavy, dařilo se zemědělství a zabezpečenými jižními hranicemi v Nubii odkud přivážely cenné suroviny včetně zlata. Měděná ruda, která se těžila na Sinai, obsahovala příznivě působící příměsi železa, zinku a arsenu se zpracovávala na četné pracovní nástroje ale také zbraně a další předměty denní potřeby. Faraon rozvíjel především zemědělskou výrobu; dal zdokonalit síť umělého zavlažování po celém toku Nilu a výstavbou kanálu mezi Nilem, Bahr Yussef (Josefův kanál) a jezerem ve Fajjúmské oáze umožnil vznik zcela nové zemědělské oblasti o rozloze asi 24 km.<br> Zakládal a opevňoval karavanní cesty přes západní poušť a východně k Rudému moři, budoval loďstvo, podporoval výrobu a směnu řemeslných produktů. Organizoval velké obchodní výpravy a zvyšoval egyptské exporty, zejména do oblasti Palestiny. Z doby jeho vlády, zhruba v jejím 19. roce, je jmenovitě znám vezír Kheti, jehož povinnosti byla sepsány v Thébách nalezených fragmentech papyru.

Paramida.

Faraon si nechal zbudovat první pyramidu v Dahšúru, ale konstrukční vady stavby způsobily, že se pyramida zhroutila a a zůstala nedokončená, avšak v dalším období byla použita jako hrobka pro několik královských žen. V patnáctém roce své vlády pak zahájil výstavbu druhé pyramidy v Hawaře v oáze Fajúm. Pyramida byla prvotně prozkoumána Morganem v letech 1894-5 a následně Arnoldem v 1976 - 83. Byla postavena převážně ze sušených hliněných bloků kolem asi 12 m vysokého jádra z vápencových desek. Základna byla asi 105 x 105 m, vysoká asi 60 m se sklonem ~49°. Zádušní chrám u pyramidy je podle Herodose označován jako "“Labyrint”" zasvěcený bohu Sobek (s hlavou krokodýla).<br> Z další staveb je v oáze Fajúm významnější chrám v Medinet Maadi zasvěcený bohyni úrody v podobě kobry Ranenutet, kolos v Biyahmu poblíž jezera Moeris, rozšířil chrám boha Ptaha v Mefidě, vystavil řadu sfing v Tanis v deltě Nilu.

Artefakty.

V polovině 19. století se v Egyptě na trzích objevoval značný počet památek z neevidovaných vykopávek či nově objevovaných hrobek, nejčastěji vysokých hodnostářů staré a střední říše. Jednou z nich je bezesporu "Rindtův matematický spisek" na koženém podkladu ("A.H.Rindt byl Scotský antikvář"), získaný v Luxor v roce 1858, vystavený v Britském muzeu v Londýně. Byl datován do období 12. dynastie, nejspíše do období vlády Amenemheta III. Je zde doložena poměrně hluboká znalost algebry, geometrie a výpočtu ploch, což bylo základem stavitelského umění starověkých stavitelů. Podle dalšího papyru, taktéž získaného od A.H.Rindta v Thébách asi v roce 1892, nazývaný "Moscow Methematical Pypyrus", dnes uložený v Puškinově muzeu umění v Moskvě, lze usuzovat, že byl ve střední říši šířeji opisovaný a používaný. Je to originální památka, o délce ~ 5,5 m a šířce ~ 3,8- 7,6 cm.

Amenemhet III. byl faraon z vrcholného období 12. dynastie, vládl v letech 1818–1773 př.Kr., na tehdejší dobu neobvykle dlouhých ~46 let.

阿蒙涅姆赫特三世 Amenemhat III(约公元前1842年~约公元前1797年在位)埃及第十二王朝法老。辛努塞尔特三世之子。在正式即位之前,他大约有20年时间是与父亲共治。 在阿蒙涅姆赫特三世统治时代,埃及各省权贵发动叛乱的危险被彻底消除。他在埃及境内各地兴建了一系列大规模水利工程用于灌溉,又动员农民开垦土地。他在位时期兴修的水利设施中最有名的是位于法尤姆省的美里多沃湖水库。


Charakteristika, praktiky a učení.

Na vznik hnutí silně působily sociální poměry a odpor proti byzantské kultuře a jejímu společenskému řádu. Bogomilové mnohdy pocházeli z utlačovaných sociálních vrstev, kritizovali zesvětštění společnosti i byzantské církve, kladli důraz na mravnost, protestovali proti tlaku světské i církevní vrchnosti, odmítali princip nadvlády, světské právo, soudy, přísahy a trest smrti a užívání násilí. Žádali sociální spravedlnost a rovnost.  O učení a víře takzvaných bogomilů se dozvídáme pouze z polemických spisů namířených proti jejich víře, protože jejich vlastní literatura byla ničena. V náboženské rovině bogomilové podle dochovaných zpráv uznávali existenci Boha a ďábla, v ďáblu však neviděli bytost Bohu rovnou, ale padlého anděla – ďábel stvořil hmotný svět, vedle něhož existuje duchovní svět boží. Duše člověka je od Boha, ale odloučila se od něho, takže upadla v moc ďábla, jenž ji spoutal tělem. K dílu ďábla tak patří i udržování života, tedy i manželství a plození dětí – z toho důvodu někteří z bogomilů, působící prakticky jako bogomilští duchovní, žili v celibátu, avšak řadoví bogomilští věřící žili manželským životem. Protože věřili, že pravý Bůh se nechce spojit s nečistou hmotou, odmítali církevní učení o Kristově současném plném božství i lidství, zpochybňovali Kristovu smrt na kříži a zmrtvýchvstání. Ježíš Kristus podle jejich víry nespasil svět svou obětí, ale svým učením. Odmítali dále církevní svátosti, znamení kříže, ctění Panny Marie, náboženské obrazy, chrámy, bohoslužebné obřady, kněžství. Římskou i byzantskou církev odmítali jako závadnou verzi křesťanství, zkaženou od doby císaře Konstantina. Sami se chápali jako očišťovatelé Kristova učení k jeho původní podobě a věřili, že tvoří pravou církev. Jejich hnutí mělo laický ráz – měli prostá shromáždění věřících s modlitbami a výklady těch částí Bible, které uznávali. Brali zřetele na individuální uplatnění a spoléhali se na vlastní schopnost ke kázání. Časem se mezi bogomily vytvořila vrstva věřících, kteří se rozhodli žít v celibátu, nejíst maso, vejce máslo sýry a nepít víno, zatímco zbylí věřící se řídili jejich vedení, ale sami nežili natolik asketickým životem, měli děti a neodpírali ani vojenskou službu.  Původní bogomilové odmítali Starý zákon a řídili se pouze Novým zákonem. Pozdější byzantští bogomilové učinili výjimku u starozákonních Žalmů a Knih proroků. Nepřijímali však Písmo doslovně. Základem jejich učení bylo přesvědčení, že to, co je viditelné, je zlé.

Význam a rozšíření.

Šíření bogomilství (a koneckonců i jiných dualistických výkladů křesťanské věrouky) bylo v Byzantské říši považováno za velmi závažný problém. Objevovalo se čas od času v průběhu různých století ve všech okrajových oblastech říše (tedy kromě Balkánu, kde bylo hlavně bogomilství rozšířeno i v oblastech Levanty). Bogomilské knihy byly páleny (proto se také nedochovala žádná díla), věřící byli souzeni a zavíráni do vězení, či zabíjeni. Nezřídka jim také byl přisuzován sodomitismus a jiné sexuální úchylky. S úpadkem byzantské moci na Balkáně museli problém šířícího se bogomilství řešit také i nastupující středověké státy – Srbsko, kterému vládli Nemanjići, a Bulharsko. Po tom, co se sv. Vladimír na přelomu 10. a 11. století nechal pokřtít, pronikli bogomilové i na Kyjevskou Rus. Ze Srbska byli nuceni stáhnout se do Bosny, kde se jejich víra podle některých badatelů stala oficiálním náboženstvím Bosenské církve až do prosazení islámu. Na území Byzance zprávy o bogomilech mizí v době po pádu Konstantinopole roce 1453, v Bulharsku v polovině 18. století Právě souvislost s jejich vysokým a pozdním výskytem v Bulharsku (jakož i vznik sekty tamtéž) dal vzniknout hanlivým výrazům v různých evropských jazycích, jako např. bougre ve francouzštině, bugger v angličtině či buzerant v češtině.

Bogomilství byl za křesťanství sám sebe označující náboženský směr, označovaný někdy jako dualistický, gnostický, či jako příbuzný s manicheismem. Podnětem k jeho vzniku byla mimo jiné misijní činnost křesťanů označovaných jako tzv. "Paulikiáni" (sami sebe tak nenazývali), kteří působil v Malé Asii (Arménii a Palestině). Takzvaní bogomilové sami sebe nazývali pojmem "„křesťané“" a v jejich řadách se aktivně uplatnili i nižší křesťanští duchovní.

波格米勒派(;)或博戈米尔派,是十世纪时成立于保加利亚第一帝国的诺斯底主义教派,主要流行于马其顿与波斯尼亚地区。是反对封建主义与东正教国教化的政治运动的表现。


Děj.

Film začíná scénou v restauraci, kde chce Jim požádat Michelle o ruku. Jimovi zavolá jeho otec, že zapomněl doma snubní prsten. Michelle nabyde dojmu, že chce Jim sex na veřejnosti, a tak se schová pod stůl a začne Jimovi provádět orální sex. Když přijede Jimův otec, Jim se snaží skrýt, že se blíží orgasmu. Protože neví, že je Michelle pod stolem, připisuje Jimovo vzrušení žádosti o ruku. Když o žádosti slyší Michelle, bouchne se hlavou o stůl, začne chaos, Jim vstane a musí si rychle vyhrnout kalhoty. Zažene stud, zeptá se Michelle, jestli si ho vezme, ta bez váhání odpoví ano.  Když začíná plánování svatby, Jim si myslí, že to bude katastrofa. Michellini rodiče ho nenávidí poté, co se domnívají, že vidí Jima, jak souloží s jejich psy. Michelle chce pouze jediné šaty od jednoho návrháře, a tak se ho Jim vydá hledat. Michelle a Jim nechtěli původně pozvat Stiflera na svatbu, ale ten to náhodně zjistil a nakonec pozván byl, protože Jim neumí tancovat a Stifler slíbil, že mu s tím pomůže.  Finchovi se líbí Michellina sestra Cadance. Stejně jako Stiflerovi. Poté, co slyší, že Cadance hledá slušného muže, Stifler se začne chovat slušněji, začne mluvit o filozofii a umění, často pouze opakuje věci, které předtím řekl Finch. Když Finch zjistí, že je Cadance ze Stiflera-intelektuála unavená, začne být sprostý a zvrhlý. Cadance zjistí, že oba pouze předstírají, a tak neví, koho z nich si má vybrat. Večer před svatbou Stifler neúmyslně zničí květiny určené pro svatbu a cítí se kvůli tomu špatně. Do rána za pomoci svého fotbalového týmu vyzdobí celý kostel květinami. Cadance se rozhodne pro Stiflera a Finch uzná, že je Stifler pro ni asi lepší.  Stifler má hlídat nevěstin svatební prsten, ale omylem ho sní pes. Stifler čeká až se pes vyprázdní, prsten s výkalem dá do obalu od čokolády a jde ho umýt, ale potká Michellinu matku, která si myslí, že nese lanýže. Ta ho chce sníst, a tak Stiflerovi nezbývá nic jiného, než aby to snědl sám, aby si zachoval dobrou tvář.  Michelle a Jim se nakonec vezmou, na svatbě spolu tancují, Stifler je zase s Cadance. Finch sedí sám a vtom přijede Stiflerova máma. Na konci filmu spolu souloží ve vaně.

Prci, prci, prcičky 3: Svatba (v originále "American Wedding") je americká filmová komedie z roku 2003 ze série filmů "Prci, prci, prcičky" a navazuje na předchozí dva díly. Hlavním tématem tohoto dílu je svatba Jima (Jason Biggs) a Michelle (Alyson Hannigan).

《美国派3:美国婚礼》(英语:American Wedding)是2003年美国的一部喜剧电影,也是美国派和美国派2的续集。电影的编剧是亚当·赫兹,导演是杰西·迪伦。电影讲述了系列前两部电影中的朋友们再次欢聚一堂,庆祝吉姆和蜜雪儿的婚礼。


Mládí.

Knut byl synem dánského krále Svena Forkbearda, a dědicem skandinávských panovníků. Jméno jeho matky není známo, i když je pravděpodobně synem Sigrid, dcery polského knížete Měška. Podobně není ani přesně známo datum jeho narození. Zdá se pravděpodobné, že se narodil někdy mezi lety 980 až 990.  Neexistuje téměř žádná informace o jeho životě, dokud se nestal součástí vikinských sil pod vedením jeho otce, které zaútočily na Anglii roku 1013. Tato výprava byla vyvrcholením vikinských útoků z předchozích let. Anglie byla brzy dobyta. Sven zahájil konsolidaci svého panství a zanechal Knuta se stráží u flotily, zatímco sám pobýval v Gainsborough. Po Svenově náhlé smrti se měl Knut stát jeho následníkem. Angličtí šlechtici ale nepřijali Knuta jako svého krále.  Vrchní rada anglosasů - Witenagemot - zvolila za Svenova následníka v Anglii původního krále Ethelreda, který byl v té době v exilu v Normandii. To byla skutečnost, která přiměla Knuta k odplutí do Dánska. Spolu s Vikingy byli odvezeni i rukojmí, kteří byli u Vikingů jako záruka spojenectví anglosasů s Knutovým otcem Svenem.  Po Svenově smrti se Knutův starší bratr Harald stal dánským králem. Knut mu nabídl, aby vládli společně, což se ale nesetkalo s bratrovým porozuměním. Zdá se, že Harald nabídl Knutovi velitelství vojska pro invazi do Anglie výměnou za to, že si nebude klást nárok na následnictví na dánském trůnu. Knut s tímto návrhem zřejmě souhlasil a vypravil se do Anglie s daleko větším vojskem než předtím.

Dobytí Anglie.

V létě roku 1015 vyrazila Knutova flotila do Anglie. Jeho vojsko čítalo asi 10 000 vojáků na 200 lodích. Podle Peterboroughské kroniky dorazil Knut se svým vojskem na počátku září do Sandwiche a plavil se dál kolem Kentu a Wessexu až dorazil do ústí Frome. Odsud vyrazil na Dorset, Wiltshire a Somerset.  Vikingové se na zimu usídlili ve Wessexu, zatímco jejich protivník se nacházel v Londýně. V té době se ke Knutovi připojil správce Mercie, jeden z nejbohatších anglických šlechticů, spolu se svým loďstvem čítajícím čtyřicet lodí. Knut se uprostřed zimy vydal na sever přes Temži, aby se utkal s vojskem správce Northumbrie. Podobně jako Wessex i Northumbrie byla brzy dobyta.  Edmund byl uzavřen v Londýně, jeho jediném útočišti a smrt jeho otce Ethelreda znamenala, že byl zvolen králem. Knut se vydal se svým loďstvem k Londýnu v květnu a jeho muži vybudovali na okraji města své tábory. Vikingové vykopali příkop, který měl odříznout Londýn od okolí, ale ještě před jeho dokončením se Edmundovi podařilo uniknout z města a vydal se do Wessexu, aby tam shromáždil vojsko na obranu před Knutovým vojskem. Podařilo se mu vybojovat s Vikingy dvě bitvy u Selwood Forest a Sherstonu, ale žádná z nich nepřinesla jednoznačné vítězství. Edmundovi se podařilo prolomit obklíčení Londýna, ale Knutovi se později toto sevření podařilo obnovit.  K rozhodujícímu střetu došlo v říjnu v bitvě u Assandunu v Essexu. Knut v této bitvě vyhrál rozhodujícím způsobem. Edmundovo vojsko bylo poraženo a on sám unikl, ale byl dostižen poblíž Forest of Dean v Gloucestershire, kde došlo k poslední potyčce, která měla zachránit anglického krále. Edmund byl donucen uzavřít s Knutem mírovou dohodu, jejímž obsahem bylo rozdělení vlivu obou panovníků. Edmund zůstal vládcem Wessexu, zatímco Knutovi připadlo území na sever od Temže. Důležitým ujednáním bylo i ustanovení o tom, že pokud jeden z panovníků zemře, druhému připadne území spravované tím druhým. Po Edmundově smrti 30. listopadu se stal jeho následníkem Knut. Anglickým králem byl korunován na Vánoce a k uznání tohoto stavu anglickou šlechtou došlo v lednu následujícího roku.  Vikinský král Knut byl jedním z nejúspěšnějších anglických králů. Jeho státnická politika a ochrana proti nájezdníkům přinesla Anglii dlouhou dobu stability a blahobytu. Vláda nad Anglií a dánský původ mu umožňovaly ovládat téměř celou Skandinávii a podstatnou část Britských ostrovů.

Král Anglie.

V červenci 1017 se Knut oženil s Emmou Normanskou, vdovou po Ethelredovi a dcerou vévody z Normandie. Tímto sňatkem si zajistil vyšší nárok v nástupnictví na anglický trůn z pohledu Normanů a stejně tak zvýšil ochranu proti možným uchazečům o trůn ze strany Ethelredových potomků Eduardem a Alfrédem. Knut navrhl, aby se jeho syn Hardiknut stal jeho následníkem a dva syny z předchozího manželství z tohoto práva vyloučil.  Královským výnosem byla země rozdělena na čtyři velká hrabství. Byly to Wessex, pod přímou správou samotného Knuta, Mercie, kterou ovládal Eadrik, Východní Anglie, kterou spravoval Thorkel a Northumbrie, kde vládl Erik. Toto rozdělení bylo základem vzniku středověkých baronství, která vytvářela oporu svrchované vlády krále. Správcové těchto hrabství znamenali dokonce i za Knutovy vlády reálnou hrozbu. Poslední výkupné ve výši 82 500 liber obdržel Knut roku 1018. Knut se cítil dostatečně bezpečný, aby dovolil Vikingům návrat do jejich domova ve Skandinávii a za jejich služby vyplatil 72 000 liber.  Války vedené na obranu království byly vhodnou příležitostí k upevnění pozice některých anglických šlechticů. Jedním z nich byl Godwin, hrabě z Wessexu. Za dlouhodobou podporu krále v bojích s jeho nepřáteli ho Knut odměnil pozicí správce Wessexu. Tím se Godwin a jeho rodina, až do ovládnutí Anglie Normany, stali nejvlivnějšími postavami Anglie. Jedním z Godwinových synů byl i Harold II. Godwinson.  Knut ve své osobě spojil vládu nad Anglií i Dánskem a oběma národům tato vláda přinesla dlouholeté období stability a bohatství. Obnovil zákony krále Edgara, aby umožnil obnovu Danelawu. Obnovil i platnost původních zákonů, které potvrdil v sérii vyhlášek, které měly řešit stížnosti, jež se k němu donesly. Posílil měnu emisí mincí stejné velikosti a váhy, jaké byly používány v Dánsku a ostatních oblastech Skandinávie. To umožnilo velký nárůst obchodu a zvýšení ekonomické úrovně Anglie. Knut je popisován jako úspěšný a bohatý král, i když některé aspekty popisu jeho vlády byly zřejmě ovlivněny jeho dobrým vztahem k církvi, která byla autorem historických záznamů, ze kterých jsou čerpány údaje o jeho vládě. Takže je například označován jako pobožný muž, i když udržoval hříšný poměr se dvěma ženami.

Král Dánska.

Po smrti Svena Forkbearda se dánským králem stal Knutův bratr Harald. Harald se nechtěl s Knutem dělit o vládu nad Dánskem, ale podpořil ho jako velitele vojska, které mělo dobýt Anglii. Je možné, že se Harald osobně zúčastnil i obléhání Londýna. Harald zemřel roku 1018 a Knut se vydal do Dánska, aby uplatnil svůj nárok na jeho trůn.  Zdá se, že mínění Dánů mu nebylo nakloněno, protože existují zmínky o útoku v Pomořansku, kde si vydobyl Knutovu důvěru Godwin, který velel nočnímu útoku na nepřátelské pozice. Roku 1020 byla jeho vláda nad Dánskem stabilní a vrátil se zpět do Anglie. Svým zástupcem jmenoval svého strýce Ulfa Jarla, kterému byla svěřena péče o Knutova syna Hardiknuta.  Když se švédský král Jakob Anund a norský král Olaf II. Haraldsson dověděli o Knutově odjezdu z Dánska, začali společně útočit na Dánsko. Ulf navrhl nespokojeným mužům, aby zvolili za svého krále Hardiknuta, který byl v té době ještě dítě. To byla od Ulfa lest, protože jako Hardiknutův opatrovník se stal vládcem království on sám. Když se zpráva o útocích na Dánsko donesla Knutovi, vypravil se tam s vojskem a spolu s Ulfem vydobyli v bitvě o Helgea obnovu svrchovanosti. Ulf byl ale krátce po oslavě vítězství napadnut a zabit Knutovou osobní stráží. Informace o podrobnostech Knutovy vlády nad Dánskem za doby, kdy sídlil v Anglii, jsou skoupé.

Král Norska a Dánska.

Hrabě Erik Hakonsson vládl Norsku za panování Knutova otce Svena a Norové se pod Erikovým vedením účastnili na invazi do Anglie v letech 1015 a 1016. Knut se Erikovi odvděčil tím, že ho jmenoval správcem Northumbrie. Norsko kontroloval Sven, Erikův bratr, ale ten byl v bitvě u Nesjaru poražen. Králem Norska se tak stal Olaf Haraldsson a Dánové ztratili vládu nad touto zemí.  Knut se pokusil obnovit svůj vliv ve Skandinávii a zřejmě roku 1026 došlo k bitvě u Holy River proti Švédům, vedeným Olafem Haraldssonem, a Norům, vedeným Anundem Olafssonem. Vítězství v této bitvě upevnilo Knutovu kontrolu Skandinávie. Jižní část Skandinavského Poluostrova (Skanie, Halland a Blekinge) byla částí Dánska - od doby vytvoření dánského království a až do Roskildského Míru roku 1658.  V roce 1027 Knut vykonal pouť do Říma za „vykoupení své duše a spásu svých národů“. Zde se také zúčastnil korunovace Konráda II. císařem Svaté říše římské.  Po návratu z Říma se Knut vrátil do Anglie a se čtyřiceti loďmi vyrazil do norského přístavu Trondheim. Olaf Haraldsson nebyl schopen odporu, protože jeho šlechtici, vydatně podporování Knutovým zlatem, byli proti němu. Knut byl korunován králem a stal se tak králem Anglie, Dánska a Norska. Správcem v Norsku ustanovil Hakona, syna Erika Hakonssona.  Po Hakonově smrti se Olaf Haraldson vrátil do země spolu se Švédským vojskem, ale padl v bitvě u Stiklestadu roku 1030. Knutova snaha ovládnout znovu Norsko, bez podpory šlechty prostřednictvím Elgiflu z Normandie a Svena Knutssona nebyla úspěšná.

Následnictví.

Knut zemřel roku 1035 v Shaftesbury v Dorsetu. Byl pochován v původním klášteře ve Winchesteru. Po jeho smrti se jeho nástupcem v Dánsku stal Hardiknut, který tam vládl jako Knut III. V Anglii se stal jeho nástupcem, až do své smrti roku 1040, Harold I. Hardiknut sjednotil království dánské a anglické až do své smrti roku 1042. Jeho nástupcem se stal Eduard III. Vyznavač, kterého Hardiknut povolal zpět z exilu v Normandii a usmířil se s ním.

Knut Veliký (cca 985 – 12. listopadu 1035) byl vikinský král Dánska, Anglie, Norska a části Švédska (souhrnně tzv. „Severská říše“). Jeho státnické, politické a vojenské úspěchy ho řadí mezi největší evropské osobnosti té doby. Jako vládce anglické arcidiecéze a diecéze dánské a jako vlivná postava mezi středověkými panovníky byl uznávanou autoritou i mezi církevními hodnostáři a dokázal prosadit velké výhody pro své lidi u papeže. Někdy bývá označován jako "císař severu".

克努特大帝(古挪威语: Knútr inn ríki,英语:Canute the Great,995年-1035年-11月12日),丹麦称克努特二世,英格兰称克努特一世。他继承父亲丹麦国王斯温的王位,对英格兰、丹麦、挪威及部分瑞典进行统治,其辖境享有北海帝国之称。