Dějiny.

Původ Guptů je zahalen tajemstvím. Jeden z prvních záznamů o Guptovcích poskytuje čínský cestovatel I-ťing, který zaznamenal nějakého Guptovce na území Magadhy, který postavil čínským poutníkům chrám. I-ťing však přišel do Indie až roku 672 a událost postavení chrámu klade do období „před pěti sty lety“, tudíž není možno se o tuto zprávu zcela opírat. K dalším nejvýznamnějším teoriím o původu Guptů je domněnka, že pochází z Bengálska, pravděpodobně však nebyli královského původu.  Nejspíše první panovník z této dynastie nesl jméno Šrí Gupta a vládl mezi lety 240-280. Jeho následovník Ghatótkača vládl pravděpodobně v letech 280-319, avšak ani jemu se ještě nepodařilo vybudovat stabilní říši. To dokázal až jejich společný potomek Čandragupta I. Důležitým pramenem pro poznání guptovské kultury jsou dobové mince, z nichž se mnohé dochovaly dodnes.

Čandragupta I..

Čandragupta I. (asi 320–335) byl syn Ghatótkači. Byl ženat s Kumáradéví, princeznou pocházející z tehdy mocného klanu Liččhaviů. Tímto sňatkem se Čandraguptovi podařilo upevnit moc Guptovců, a to i na území Magadhy. Za jeho doby sahala Guptovská říše od Gangy po Prajágu (dnešní Iláhábád).

Samudragupta.

Dalším v dynastické řadě guptovských panovníků se stal Samudragupta. Díky jeho vojenským výbojům se mu podařilo získat četná území včetně Mathury, země Jaudhéjů a Ardžunájanů. Do jeho smrti kolem roku 380 se mu podařilo začlenit do své říše více jak dvacet dvacet království a Guptovská říše tak tehdy sahala od Himálaje k řece Narmadá a od Brahmaputry k Jamuně. Sám sebe Samudragupta nazýval „král králů“ a „světovým vládcem“, je dokonce považován za „Napoleona Indie“.  Samudragupta byl talentovaným vojenským vůdcem, ale i patronem umění a literatury. Na jeho dvoře působili např. Harišéna, Vasubandhu a Ásanga. Sám Samudragupta byl hudebník a poeta, tíhnul k hinduismu a uctíval boha Višnu. K ostatním náboženstvím byl však tolerantní, šrí lanskému králi povolil stavbu buddhistického kláštera v Bódhgaji.

Čandragupta II..

Král Čandragupta II. bývá v textech často označován jako "Vikramáditja", čili „Slunce síly“. Vládl někdy od roku 375 až do doby kolem roku 413. Jeho dcera Prabhávatigupta byla manželkou krále Rudrasény II., vládce Dakkánů. Čandragupty druhý byl jen o něco méně úspěšný než jeho otec. Podařilo se mu rozšířit území své říše směrem na západ porážkou Západních Šaků obývající území Málvy, Gudžarátu a Šaurashtry. Za Čandragupty II. se podařilo Guptovské říši dosáhnout územního rozsahu od střední Asie přes sever Indického subkontinentu až k jeho východnímu pobřeží. I přes neustálé boje v říši zaviněné územním roztahováním říše nadále vzkvétalo hinduistické umění, literatura, kultura i věda. V říši však měla vliv i další náboženství, především buddhismus a džinismus, která taktéž zanechala v guptovské kultuře své stopy, avšak ne tak zřetelné jako právě hinduismus. Zvláště pak buddhistické umění se z Guptovské říše šířilo dále do východní a jihovýchodní Asie. O zemi se dochovaly četné zprávy v zápiscích čínského poutníka Fa-siena.

Kumáragupta I..

Po Čandraguptovi druhém se stal dalším panovníkem země Guptovců jeho syn Kumáragupta I. Ten vládl přibližně mezi lety 415–455. Je možné, že se za své vlády pokusil navázat kontakty s Čínou. Kumáragupta I. dále upevňoval moc své říše, avšak musel čelit vpádu kmenu Pušjamitrů, což se mu úspěšně dařilo. Po jeho smrti nastoupil na trůn jeho syn.

Skandagupta.

Skandagupta je většinou považován za posledního velkého krále. Podařilo se mu definitivně odvrátit hrozbu Pušjamitrů, které porazil. Avšak pak musel čelit invazi etnika Heftalitů, kteří patřili k Hunům. Heftalité, označováni též jako „bílí Hunové“, do Guptovské říše přišli ze severozápadu. Skandagupta armáda se s nimi utkala a v následné bitvě roku 455 byli Heftalité odraženi. Skandagupta zemřel v roce 467.

Úpadek.

Na guptovském trůně se postupně po Skandaguptově vládě vystřídali následující panovníci:  Nikdo z těchto panovníků už nedosáhl takového významu jako jejich předchůdci. Nástupci Skandagupty si nedokázali poradit se stále častějšími nájezdy Hunů. Někdy v osmdesátých letech 5. století se vůdci Hunů Tóramovi podařilo prolomit obranu tehdejšího guptovského panovníka Budhagupty a pronikl do země, která se rázem začala tříštit. I přes rozsáhlé ztráty území a celkovou nepříznivou situaci pro Guptovce jejich odpor trval až někdy do třicátých let 6. století. Za definitivně posledního panovníka bývá považován Višnugupta, který mezi lety 540-550 vládl už na malém území v severní Indii.

Umění.

Z doby Guptovců pocházejí jedny z nejvelkolepějších indických uměleckých památek. Stavěly se různé stavby, avšak příliš se jich do dnešních nedochovalo, což se dá přičíst muslimské invazi o několik století později. Asi k nejvýznamnějším reprezentantům guptovské architektury patří chrám Mahábódhi v Bódhgaji. Rozvinuto bylo i malířství. K jeho asi nejznámější ukázce patří nástěnné malby v jeskynním komplexu v Adžantě. Ať už je to sochařství či malířství, oba směry byly ovlivněny jak hinduismem (a zejména jeho mytologií), tak i buddhismem a v neposlední řadě džinismem.

Guptovská říše se rozprostírala na většině území severní Indie (včetně území dnešních států Pákistán a Bangladéš) přibližně v období let 320–550. Období vlády dynastie Guptů je označováno jako zlatý věk Indie, jelikož velký rozmach zažila věda, matematika, astronomie, náboženství i filosofie. K nejvýznamnějším panovníkům Guptovské říše pak patří Čandragupta I. Historici umisťují Guptovskou říši mezi klasické civilizace jako byla čínská dynastie Chan či Tchang nebo Římská říše.

笈多王朝(Gupta Empire)(319年-550年)是以恒河流域中下游为基地的大帝国,曾统治印度次大陆中的许多地区,是印度历史上其中一个最兴盛的时期,称为印度的黄金时代,在历史上占有重要地位。笈多王朝的和平及富裕使得百姓可以在致力于科学及艺术的发展,在古印度的科技、印度发明及发现列表、印度艺术、辩证法、文学、印度逻辑学、印度数学、印度天文学、宗教及哲学上都有许多的成就,这些也是印度教文化的重要成分。


Hra.

Hlavní hratelnost "Neverballu" je založena na pohybu míče použitím gravitace a nakláněním světa, nikoliv přímým ovládáním míče. Myš, klávesnice nebo joystick naklánějí úroveň a tím vedou míč k cíli přes překážkovou dráhu v daném časovém limitu. Po cestě se vyskytují pohybující plošiny a další šílené objekty, čímž se stupňuje obtížnost úrovní. Pro zpřístupnění cíle v každé úrovni musí hráč nasbírat požadované množství mincí. Mince mívají tři různé barvy: žlutou, červenou a modrou. Žlutá se počítá za 1, červená za 5 a modrá za 10 mincí či bodů. Získání 100 mincí přidá hráči další život.  Aktuální verze (1.4.0) obsahuje celkem 75 úrovní rozdělených do 3 sad po 25. První sada je určena začátečníkům, další dvě jsou pro pokročilé hráče. Existují také přídavné sady které lze stáhnout na Neverfóru.  "Neverball" obsahuje další výzvy jako třeba posbírání co nejvíce mincí v časovém limitu, nebo prostě dokončit úroveň v co nejkratším čase. Pro každou úroveň je k dispozici Jednoduché, Střední a Obtížné nejvyšší skóre k překonání.  Dostupné jsou tři režimy kamery. Stiskem F1 se přepne na Pronásledovací kameru, která se natáčí, aby sledovala směr míče, rychle a těsně. Stiskem F2 se přepne na Línou kameru, která je podobná Pronásledovací kameře, ale reaguje pomaleji. Stiskem F3 se přepne na kameru Manuální, a v tomto režimu se kamera otáčí pouze při stisku specifických kláves (standardně levé/pravé tlačítko myši).  "Neverball" obsahuje systém pro záznam hry který zaznamenává hru v jakékoliv úrovni. Záznam začíná automaticky, když je úroveň spuštěna a může být uložen po dokončení úrovně, nebo když míč z úrovně vypadne. Momentálně lze uložit až 64 záznamů.  Hra umožňuje tvorbu úrovní s GtkRadiantem, programem na tvorbu úrovní určených pro známe hry, například "Quake". GtkRadiant má momentálně verze pro Windows, Mac OS X a Linux.  Systémové nároky na plynulou hru jsou poměrně vysoké, ale je možné snížit rozlišení či kompresi grafiky a zvuků pro rychlejší běh na slabších systémech. Procesor běžící alespoň na 1 GHz a dobrá grafické karta jsou pro plynulou hru vyžadovány.

"Neverputt".

"Neverball" přichází s přidaným minigolfem, používajícím stejný Engine a zvaným "Neverputt", který obsahuje 3 sady drah v obtížnostech od Jednoduché po Těžkou. Aktuální verze "Neverballu" (1.4.0) odstranila možnost hrát úrovně "Neverputtu" „uvnitř“ "Neverballu".

Neverball je 3D plošinovka podobná "Super Monkey Ball". Momentálně je dostupná pro operační systémy Windows 2000/XP, Mac OS X, Linux, FreeBSD a Sega Dreamcast. "Neverball" je svobodný software pod GNU General Public License.

《Neverball》是一个3D动作游戏,模式类似于《超级猴子球》。 Windows 2000/XP、Mac OS X、Linux、FreeBSD、Sega Dreamcast以及iPhone都可以看到它的影子。《Neverball》是自由软件授权协议为GNU General Public License


Dějiny.

V období švédské nadvlády (1609–1702) existoval na území Jekatěrinského paláce sídlo švédského velmože – Sarská myza (Сарская мыза) ( — "Vyvýšené místo").  Carské Selo bylo letní rezidencí ruských carů od 18. století až do Únorové revoluce. Pozemky dnešního palácového komplexu získala Kateřina I. roku 1710 jako dar od svého muže Petra I. Postupně zde vzniklo množství parků a paláců, z nichž nejhonosnější, Kateřinský palác, dokončil Bartolomeo Rastrelli roku 1756.  Poprvé je místo zmíněno v kompozici Nikolského Ižorského hřbitova v "Soupisové knize о Novgorodu Votské pjatiny" z roku 1501. Na mapách sestavených na příkaz Borise Godunova, má místo název "Sarica (Сарица)". Později, pod vlivem národní etymologie, se název mění na "Sarskou myzu (Сарская мыза)", poté na "Saarské selo (Саарское село)", a nakonec se stává Carským Selem (Царское Село).  Za datum založení města je považován 13. červen/24. červen 1710, když na výnose Petra I. Sarská myza (společně se 43 přidruženými obcemi a pozemky) byla darována Martě Skavronské, jež se roku 1712 stala jeho ženou pod jménem Jekatěrina Alexejevna.  Od této doby se začal stavět palácový a parkový komplex Carské Selo. Za vlády Jelizavety Petrovny se Carské Selo stalo carskou rezidencí, kolem níž se utvořilo sídlo.

Dějiny v datech.

Město.

V letech 1808–1832 byl jako hlavní městský architekt Carského Sela určen carem Alexandrem I. skotský architekt William Hastie. Stavitel započal práci sestavením generálního plánu výstavby města: Carské Selo bylo rozděleno na čtvrtiny a symetricky zastavěno určenými budovami. Čtvrtiny se dělily na obvody se sady a zahradami.  Byla navržena čtyři náměstí: tržní, administrativní, polokruhové a Znamenské.  Mikuláše II., zde také byli po Únorové revoluci drženi členové carské rodiny v domácím vězení.  Roku 2010 oslavilo město Puškin třísetleté jubileum a k tomuto datu dokončilo rekonstrukci města.

Doprava.

Roku 1837 spojila Carské město s Petrohradem Carskoselská železnice, první železniční trať v Rusku a šestá na světě. Později byla prodloužena do Novgorodu a elektrifikována. V současnosti jezdí ze stanice "Dětskoje Selo" (nádraží nebylo od roku 1937 přejmenováno) do Petrohradu v hustém intervalu příměstské "električky".

Puškin (; do roku 1917 Carskoje Selo ("Ца́рское Село́"), 1917–1918 Soldatskoje Selo ("Солда́тское Село́"), 1918–1937 Dětskoje Selo ("Де́тское Село́")) je město v severozápadním Rusku, spadající administrativně pod Petrohrad, od jehož centra je vzdáleno asi 25 km jižním směrem. Město je centrem Puškinského rajónu Petrohradu a v roce 2010 zde žilo okolo 95 000 obyvatel.

普希金(),旧称皇村(),是俄罗斯圣彼得堡下辖的一座城市,位于圣彼得堡市中心以南24俄里,人口84628人(2002年)。


國際疾病與相關健康問題統計分類

Obsah a uspořádání.

Má podobu číselníku s diagnostickými popisy a výkladem u jednotlivých položek i kapitol. Hlavním klíčem je zde znakový kód nemoci.  Ve verzi MKN-9 byly kódy diagnóz trojciferná čísla, přičemž jednotlivé výseky číselné řady odpovídaly skupinám nemocí a stavů. Rozšířená verze ICD-9-CM obsahuje navíc E-kódy a V-kódy. E-kódy označují vnější příčiny úrazů a jejich čísla jsou ze stejné části číselné řady jako kódy pro úrazy. Například E800 je kód pro železniční nehody, zatímco 800 kód pro zlomeniny. V kódy vyjadřují další faktory ovlivňující zdravotní stav nebo kontakt se zdravotnickými službami a odpovídají Z kódům v ICD-10.  Ve verzi MKN-10 je první znak zleva vždy velké písmeno latinské abecedy, jež udává hlavní kategorii. Znaky na 2. a 3. místě určují hlavní skupinu diagnóz. Za tečkou na 4., případně i dalším místě následuje podrobnější členění.  Klasifikace není souhrnem lékařského poznání ani neodráží jeho aktuální stav, ale vychází jen z nejširší shody mezi odborníky, takže mnohé běžně užívané diagnozy, zejména novější, lokálně využívané nebo spjaté s konkrétní odbornou teorií, v ní buď nejsou vůbec obsaženy nebo nemají samostatný kód a jsou zmíněny jen například v poznámce. Prakticky všechny kapitoly a podkapitoly obsahují i kód končící číslicí 8 (označující „jiné“ stavy spadající do příslušné kategorie) a číslicí 9 (označující „nespecifikované“ stavy). Podobný „zbytkový“ charakter má i hlavní kategorie R (Příznaky, znaky a nálezy nezařazené jinde).  Mezi nejproblematičtější a nejméně stabilizované části patří V. díl (kategorie F) obsahující duševní poruchy a poruchy chování. Jeho obsah je ve velké míře ovlivňován podrobnější americkou klasifikací DSM, kterou vydává Americká psychiatrická asociace (APA). WHO a APA od 90. let jednají o sjednocení kódů těchto dvou klasifikací duševních poruch. V. díl ICD-10 je považován za bližší klinické praxi, kdežto DSM-IV výzkumným účelům.

Historie.

Předchůdcem MKN byl Mezinárodní seznam příčin úmrtí ("International List of Causes of Death", nazývaný též "Bertillon Classification of Causes of Death"), který roku 1893 prosadil francouzský lékař Jacques Bertillon, starší bratr proslulého Alphonse Bertillona, na konferenci Mezinárodního statistického institutu ("International Statistical Institute") v Chicagu. Mnoho států tento statistický systém začalo používat a roku 1898 jej "American Public Health Association" (APHA) doporučila k oficiálnímu užívání matrikářům v Kanadě, Mexiku a Spojených státech. Zároveň APHA doporučila pravidelné revize každých 10 let.  Roku 1900 byla francouzskou vládou svolána první mezinárodní konference k revizi Klasifikace příčin úmrtí. V té době tvořila klasifikaci jedna nepříliš objemná kniha doplněná abecedním rejstříkem. Další konference svolala francouzská vláda v letech 1910, 1920, 1929 a 1938. Až do 5. revize byly prováděny pouze dílčí změny v obsahu, bez zásadního zásahu do struktury. Po Bertillonově smrti v roce 1922 byla ustavena „Smíšená komise“ složená ze zástupců Mezinárodního statistického institutu a Zdravotní organizace Společnosti národů ("Health Organization of the League of Nations"), která připravovala podklady a návrhy k jednání konferencí.  V průběhu let vzniklo v jednotlivých zemích mnoho doplňků a rozšíření, z nichž některé rozšiřovaly klasifikaci příčin úmrtí i o klasifikaci nemocí, jež nejsou smrtelné, a do mezinárodní verze dlouho nebyly přijaty. Až v roce 1938 přijala mezinárodní konference rezoluci, která obsahovala doporučení, aby různé národní seznamy byly v maximální možné míře zapracovány do Mezinárodní klasifikace příčin úmrtí.  Roku 1948 převzala odpovědnost za klasifikaci Světová zdravotnická organizace (WHO), dnes se sídlem v Ženevě. Šestou revizí, o níž jednala konference roku 1949 v Paříži, započala přeměna systému v univerzální seznam diagnóz. Název byl změněn na "Manual of International Statistical Classification of Diseases, Injuries and Causes of Death" (ICD, Mezinárodní statistická klasifikace nemocí, zranění a příčin úmrtí). Byla již rozdělena do dvou svazků a poprvé obsahovala i duševní poruchy. Další konference se konaly v letech 1955, 1965 a 1975, WHO zajistila vydání 7. revize (1957) i 8. revize (1968). Od 7. revize zaujaly nefatální nemoci v seznamu rovnocenné místo a ICD zahrnula i kódy dalších okolností ovlivňujících kontakt se zdravotnickými službami.  Ve Spojených státech vydala "United States Public Health Service" v letech 1959–1962 klasifikaci ICDA ("The International Classification of Diseases, Adapted for Indexing of Hospital Records and Operation Classification"). Tato klasifikace mnohem komplexněji pokrývala potřeby výkaznictví nemocnic a tam, kde se používala, byla považována za 7. revizi ICD (někdy se označuje jako ICDA-7). "US Public Health Service" vydala pak ještě v roce 1968 speciální americkou verzi 8. revize, označovanou později jako ICDA-8 nebo ICD-8A, kanadská verze nesla označení CIMA-8. Americká klinická modifikace ICD-9, přijatá i některými dalšími státy, se označuje ICD-9-CM.  Konference pro 9. revizi ICD (1975) schválila záměr zpracovat samostatně další dvě doplňkové klasifikace: "International Classification of Procedures in Medicine" (ICPM, vyšla ve dvou dílech v roce 1978) a "International Classification of Impairments, Disabilities, and Handicaps" (ICIDH, vyšla v roce 1980 – pozdější verze se nazývala "International Classification of Functioning, Disability and Health", zkratka ICF, v češtině MKF). V roce 1976 vyšlo ještě speciální onkologické rozšíření k ICD-9, "International Classification of Diseases for Onocology" (ICD-O). Na první přípravné schůzi k přípravě 10. revize ICD se tak začalo mluvit o nové koncepci rodiny klasifikací.  Roky zavedení národních modifikací v jednotlivých státech nebo roky zavedení různých podverzí se mohou lišit. Označení nejstarších verzí se užívá zpětně, původní verze se zkratkou ICD neoznačovaly.

Mezinárodní klasifikace nemocí a souvisejících zdravotních problémů (v češtině označovaná zkratkou MKN, v anglickém originále "International Classification of Diseases and Related Health Problems", zkratka ICD) je publikace, která kodifikuje systém označování a klasifikace lidských onemocnění, poruch, zdravotních problémů a dalších příznaků, situací či okolností. Vydává ji Světová zdravotnická organizace (WHO), ale některé národní zdravotní organizace vydávají vlastní modifikované verze přizpůsobené místním podmínkám a speciálním účelům. Původně vznikla v roce 1893 jako Klasifikace příčin úmrtí a měla umožnit mezinárodní srovnání. Od roku 1948 byla rozšířena o další diagnózy a stala se všestrannou pomůckou pro řízení zdravotní politiky i pro výkaznictví ve vztahu ke zdravotním pojišťovnám a obdobným platebním systémům. Zhruba s desetiletým odstupem vycházejí aktualizované přepracované verze, které se rozlišují číslem uváděným za zkratkou MKN nebo ICD (například MKN-10 či ICD-10, ICD-8 atd.), menší aktualizace vycházejí s roční a tříletou periodou.

国际疾病与相关健康问题统计分类(英语:International Statistical Classification of Diseases and Related Health Problems),常用简称国际疾病分类(英语:International Classification of Diseases,缩写为 英语:ICD),是一个提供编号,以对疾病与许多征兆、症状、异常、不适、社会环境与外伤等所做的分类。其由联合国世界卫生组织创立,任何健康状况皆分配到专属的分类,以及最长含6字的编号。


Druhy pseudoprvočísel.

Fermatova pseudoprvočísla, Carmichaelova čísla.

Malá Fermatova věta popisuje rovnost platnou pro všechna prvočísla, splňují ji však i některá čísla složená, která jsou proto označována jako pseudoprvočísla. Fermatovým pseudoprvočíslem se tedy nazývá takové složené číslo formula_1, které splňuje (pro některé s ním nesoudělné celé číslo formula_2) vztah:  Příkladem pseudoprvočísla při základu 5 je číslo 4, neboť  Existují dokonce čísla, u kterých tato rovnost platí pro libovolný základ formula_2. Taková čísla se nazývají Carmichaelova čísla. Několik prvních Carmichaelových čísel je 561, 1105, 1729, 2465, 2821,... (sekvence v OEIS). Je dokázáno, že Carmichaelových čísel existuje nekonečně mnoho.  Číslo, které je Fermatovým pseudoprvočíslem při základu 2, se označuje jako Pouletovo číslo. Prvních několik Pouletových čísel je 341, 561, 645, 1105, 1387,... (sekvence v OEIS).

Silná pseudoprvočísla.

Složené číslo formula_7 se označuje jako silné pseudoprvočíslo v (s ním nesoudělném) základu formula_2, pokud platí alespoň jedna z následujících dvou podmínek:

Eulerova–Jacobiho pseudoprvočísla.

Jako Eulerovo–Jacobiho pseudoprvočíslo o základu formula_2 se označuje liché složené číslo formula_1 (nesoudělné s formula_2), pro jehož Jacobiho symbol formula_14 platí:

Další pseudoprvočísla.

Další pseudoprvočísla lze definovat na základě libovolného nedokonalého testu prvočíselnosti. Existují proto mimo jiné:

Aplikace, testování prvočíselnosti.

Pseudoprvočísla jsou důležitá pro testování prvočíselnosti, neboť způsobují, že některé potenciální testy nejsou spolehlivé.  Mnoho aplikací (např. v kryptografii pro generování klíčů v algoritmu RSA) potřebuje rychle generovat velmi velká prvočísla. Možným přístupem je náhodně generovat velká lichá čísla a testovat, zda jsou prvočísla; k tomu je potřeba rychlý test prvočíselnosti. Jednoduchým kandidátem na takový test je vztah podle Malé Fermatovy věty, avšak její splnění ještě nezaručuje, že je číslo prvočíslem, může se jednat pouze o pseudoprvočíslo. Pro některé aplikace to nemusí vadit a mohou používat přímo pseudoprvočísla.  V jiných případech je potřeba použít silnější kritérium. U některých typů pseudoprvočísel neexistuje obdoba Carmichaelových čísel, tedy u nich vždy záleží na základu, vůči kterému se testuje, a každé složené číslo je možné takovým testem odhalit, pokud se použije vhodný základ. To vede k možnosti pravděpodobnostních algoritmů pro testování prvočíselnosti: test se provede vůči mnoha náhodně zvoleným základům, jakmile pro jediný základ nevyhoví, je zřejmé, že se jedná o číslo složené. Pokud je však test pro všechny báze splněn, jedná se s jistou pravděpodobností (tím vyšší, čím více testů bylo provedeno) o prvočíslo.

Jako pseudoprvočísla se v teorii čísel označují taková celá čísla, která jsou sice složená, ale přitom splňují některé z testů, které dokáží většinu složených čísel odlišit od prvočísel. (Takové testy platí pro všechna prvočísla, ale většina složených čísel jim nevyhoví.) Jednotlivé druhy pseudoprvočísel jsou definovány podle konkrétních testů, kterými je nelze rozlišit od prvočísla.

伪素数是指满足素数的某种性质,但并不一定是素数的数。根据所满足的性质的不同可以划分不同种类的伪素数。其中最有名的伪素数是满足费马小定理的合数,即费马伪素数。


雅各賓 (德弗札克歌劇)

Děj opery.

Odehrává se v českém venkovském městečku roku 1793.

1. dějství.

(Náměstí venkovského městečka) Do městečka se z ciziny vracejí Bohuš a Julie. Zpěv měšťanů v kostele (sbor "Své hlavy v prachu skláníme") Bohušovi ihned přivolává dávné vzpomínky (árie "Jak dlouho steskem soužený já toužil v ráj svůj ztracený"). Jeho otec, hrabě Vilém z Harasova, kterému patří zdejší panství, se se synem před dávnými lety rozkmotřil pro jeho svobodomyslné názory i pro volbu manželky. Bohuš byl nucen odejít, jeho milovaná matka zemřela a do přízně starého hraběte se vetřel synovec Adolf.  Z kostela vycházejí hoši a po nich děvčata a ostatní měšťané (sbor "Jen postůjme tu okamžení, až půjdou z kostela"). Hned se dávají do tance. Vycházejí také učitel Benda s dcerou Terinkou, následovaní jejím milým Jiřím. Terince se dvoří nadutý purkrabí, kterému přeje i její otec, a odvádí ji k tanci; Jiří se zlobí (arieta "Ten starý bloud ji žádá o tanec!"). Kamarádi se mu smějí (sbor "Zle je s tebou, milý hochu"). Jiří se pomstí a zpívá, vesele povzbuzován sborem, posměšnou písničku o purkrabím ("Znáte toho pána, starého sršána, znáte jej?"). Purkrabí se jej marně snaží zastavit (árie "To mně se stát! Tak ctíte pána!... Počkejte, vy blázni, hoši bohaprázdní"). Jiří s Terinkou si vyznávají lásku (duet "Pohleď mi do očí, podej mi ruku"), purkrabí je ale přeruší a Jiřímu vyhrožuje vojnou (tercet "Jen počkejte, vy zkrotnete").  Bohuš s Julií se ptají po hraběti. Od purkrabího se dozvědí, že hrabě se před světem stáhl a zdejší zámek nenavštěvuje, na syna zanevřel: je to prý buřič a ve Francii se přidal k hrozným jakobínům! Tu přijíždí nečekaně hrabě i s Adolfem. Vítá se s lidem, slova učitele Bendy, který mylně pokládá Adolfa za jeho syna, jej však rozezlí. Nepřítomného potomka proklíná a jako svého nástupce přijel představit svého synovce. Zatímco lid oslavuje nového pána, Bohuš a Julie skryti v davu zoufají.

2. dějství.

(Síň u učitele) Benda s dospělým a dětským sborem nacvičují kantátu a alegorickou hru k uvítání nového pána (árie "Tak, moji drazí! Bravo bravissimo!" a scéna zkoušky). Pak všichni odejdou až na Terinku, která si stěžuje na svého otce (árie "Ach Bože, božínku, jaké to pro mne utrpení... Na podzim v ořeší láska již netěší"). Vrací se Jiří a přesvědčuje ji, aby se otci přiznala s jejich láskou (duet "V té trýzni stálé jak žíti dále"). Když se Benda vrací, oba milenci předstírají, že procvičují svůj duet. Benda je brzy prohlédne (popadli špatné noty), jenže když chce Jiřího vykázat a Terinku přesvědčuje k sňatku s purkrabím, hrozí mu oba, že záměrně pokazí večerní produkci. Ta je ale Bendovi nade vše ostatní, takže prozatím nenaléhá.  Lidé varují Bendovy před cizinci, z nichž se vyklubali jakobíni, a tak když Bohuš a Julie žádají učitele o nocleh, nechce je nejprve přijmout. Příchozí však zaníceně vyprávějí, jak v cizině dokázali přežít jen díky české písni (duet "My cizinou jsme bloudili"), čímž si zcela získají Bendovo srdce.  Když přijde purkrabí dvořit se Terince, dá se do hádky s Jiřím, kterou Benda nemůže rozřešit (purkrabí je dobrá partie, ale jeho bas nemůže nahradit Jiřího tenor). Když už chce purkrabí Jiřího dát zatknout, přichází Adolf a ptá se, zda již purkrabí zadržel ony cizince, jak měl nařízeno. Jiří a Terinka se snaží najít u nového pána podporu, ten je však odmítne. Zastane se jich však Bohuš, který se vystaví konfrontaci s Adolfem. Ten jej dá odvést do vězení a hodlá zabránit tomu, aby se hrabě o Bohušově přítomnosti dozvěděl.

3. dějství.

(Zámecká síň) Jiří se snaží dostat k hraběti, aby mu sdělil novinu o jeho synovi, ale Adolf a purkrabí dají i jej uvrhnout do vězení. Za pomoci klíčnice Lotinky se do hraběcích komnat dostávají Benda s Julií; Julie se zatím skryje do vedlejěí místnosti a Benda má hrabětem, pod záminkou předání partitury dnešní serenády, pohovořit o odpuštění Bohušovi. Hrabě sice dojatě vzpomíná na své dítě (árie "Ten úsměv děcka, ty líce ruměné"), ale jen se znovu rozohní a zavrhuje syna i jeho ženu.  Benda odchází s nepořízenou. Julie začne hrát na harfu a zpívat ukolébavku, kterou kdysi jejímu choti zpívávala matka (píseň "Synáčku, můj květe, mé blaho, můj světe"). V hraběti vyvolává tato melodie výčitky svědomí (arieta "Mně zdálo se? Ne, byl to klam!"). Vychází Julie a dává se hraběti poznat. Navíc mu dokazuje, že Bohuš nebyl jakobínem: naopak, byl spolu s girondisty odsouzen za jakobínské diktatury k smrti. Uprchl sice s Juliinou pomocí, ale nyní je uvězněn na zámku svého otce.  Vcházejí hosté k obřadu nastolení nového pána. Bendovi svěřenci odehrají slibovanou alegorickou hru ("Zdráv buď, ó pane náš, lid tvůj tě vítá"), zpívají i vesničané (sbor "Stojí pěkný zámek na kopci vysokém"). Hrabě se chystá předat vládu Adolfovi, ale dovolává se starého zvyku, že se při takové příležitosti mají propustit vězňové, pokud se zrovna na zámku nalézají. Adolf a purkrabí se zdráhají, nakonec ale musí přiznat, že jeden vězeň je. Hrabě ho káže předvést. Pravda tedy vyjde najevo, přichází Bohuš a otec jej ihned bere do náruče (árie Bohuše "Ó mám tě zas, tisknu tě v objetí"). Adolf a purkrabí jsou poraženi, hrabě žehná synovi a snaše i Jiřímu a Terince a všichni přítomní zpívají a tancují (finále "Zaplesejte, zajásejte, štěstí naše zkvetlo!", menuet a polka "Pusté síně obživněte, staré stěny omládněte!").

Nahrávky.

Existuje dosud šest kompletních nahrávek "Jakobína", tři starší rozhlasové nahrávky však dosud nebyly vydány.

Jakobín je opera o třech dějstvích Antonína Dvořáka. Libreto napsali Marie Červinková-Riegrová a František Ladislav Rieger. Premiéra první verze se konala 12. února 1889 v Národním divadle v Praze, premiéra druhé verze 19. června 1898 tamtéž. Děj Jakobína se odehrává v českém městečku v roce 1793, tedy v době vrcholící (a zároveň končící) Velké francouzské revoluce.

《雅各宾》(捷克语:Jakobín),是安东宁·德弗札克基于玛丽·赛文可瓦-里各洛瓦原创捷克语剧本而创作的三幕歌剧。赛文可瓦-里各洛瓦是从作家阿洛依斯·伊拉塞克的作品《在公爵庭院》故事中摘录了一些人物,但设计了自己的故事内容。第一次演出是在1889年在布拉格的国家剧院。1894年,赛文可瓦-里各洛瓦在德弗札克的同意下修改了剧本,特别是最后一幕。德弗札克自己也在1897年修改音乐(修订的首演是1898年6月19日,由阿道夫·杰赫指挥)。


První manželství.

Pocházela z rodu de Guise. Narodila se jako nejstarší dcera vévody Klaudia Lotrinského, vévody de Guise a jeho manželky Antonie Bourbonské. Když jí bylo osmnáct let, vdala se 4. srpna 1534 v kapli královského paláce v Louvru za Ludvíka Orleánského, vévodu z Longueville. O rok později, 30. prosince 1535, se jí narodilo první dítě, syn František.  V zimě následujícího roku byla pozvána do Skotska, kde se konala svatba krále Jakuba V. a francouzské princezny Magdalény z Valois, nejstarší dcery francouzského krále Františka I. Když 9. června 1537 Mariin manžel Ludvík Orleánský zemřel, stala se ve věku 21 let vdovou. O dva měsíce později porodila své druhé dítě, syna Ludvíka, který však ve věku čtyř měsíců zemřel.

Nové námluvy.

Po smrti Jakubovy manželky Magdalény z Valois se skotský král opět vydal do Francie pro nevěstu. Marie de Guise byla dobrou partií i pro krále, což dokazuje i to, že se o její ruku ucházel i sám Jindřich VIII., čehož hlavním důvodem bylo, aby Jakub nemohl posílit své vztahy s katolickou Francií. Katoličtí Guisovci však dali přednost stejně nábožensky orientovanému Jakubovi.  Marie byla šokovaná, když jí oznámili, že pro ni sjednali nový sňatek. Dosud žila v prosperujícím, téměř luxusním prostředí, a vůbec se jí nechtělo opustit kulturně vyspělejší a krásnější Francii a odjet daleko od své rodiny, do podle ní barbarského a drsného Skotska. Na její nevůli se podepsal i fakt, že uplynul jen krátký čas, co ovdověla a přišla o syna, ale nakonec se podvolila žádosti svého otce. Svatba se konala v květnu 1538 v pařížském chrámu Notre-Dame, kde si vzala za manžela skotského krále Jakuba V., v zastoupení Roberta, lorda Maxwella.

Druhé manželství.

Když Marie v červnu opustila Francii, zanechala doma svého prvorozeného syna, kterého si nesměla s sebou vzít do svého nového domova. Na pobřeží Skotska přistála 10. června 1538, a ve Fife ji oficiálně přivítal její manžel Jakub. Marie byla překvapená uvítáním, protože přicházela s přesvědčením, že její nová vlast je barbarská a nekulturní zem. Naproti tomu přinesla Marie do Skotska renesančního ducha, módu i zvyky. Několik dní po Mariině příjezdu se konala svatba ještě jednou, tentokrát se jí ale zúčastnil Jakub osobně, a 22. února 1540 byla Marie v Holyroodském opatství korunovaná na skotskou královnu.  22. května 1540, jen tři měsíce po korunovaci, přivedla Marie v St. Andrews na svět svého prvního syna – následníka trůnu Jakuba, který však žil jenom rok. 24. dubna 1541 porodila druhého syna, Roberta, vévodu z Albany, který ale o dva dny později zemřel rovněž. Další dítě, tentokrát dcera, se narodila 8. prosince 1542. Jen několik dní po narození malé Marie Stuartovny se Marie de Guise stala podruhé vdovou, když duševně zlomený Jakub V. zemřel ve svém paláci Falkland.

Královna vdova.

Po Jakubově smrti se novou královnou stala jen několikadenní Marie Stuartovna. Protože ještě nebyla schopna sama vládnout, regentkou se stala její matka Marie de Guise. Regentství neproběhlo bez problémů - čím dál víc musela bojovat proti protestantům, které tajně podporovala anglická královna Alžběta I. Marie poslala svou dceru na výchovu na francouzský dvůr, kde měla vyrůstat spolu s dětmi krále Jindřicha II. a následně se stát manželkou Jindřichova syna a budoucího francouzského krále Františka II. Marie nechala dceru v rukou své rodiny de Guise a nepřestávala se zajímat o její pokroky, ale navštívila ji ve Francii pouze jedenkrát. V roce 1559 skotský parlament zbavil Marii regentství.  Zemřela 11. června 1560 v Edinburghu na vodnatost. Její tělo bylo převezeno do Francie a pochováno v kostele v ženském klášteře v Remeši, kde byla abatyší její sestra Renée.

Marie de Guise (22. listopad 1515, Bar-le-Duc, Francie – 11. červen 1560, Edinburgh, Skotsko) byla skotská královna, regentka (1554–1559), druhá manželka skotského krále Jakuba V. a matka Marie Stuartovny.

玛丽·德·吉斯(,1515年-11月22日-1560年-6月11日),出生于洛林巴勒迪克,逝世于爱丁堡城堡。是苏格兰国王詹姆斯五世的第二位王后,苏格兰女王玛丽一世的母亲。


Osobní život.

Narodila se v roce 1949 v Summitu ve státě New Jersey. Její rodiče byli Mary W. a Harry William Streepovi. Má dva mladší bratry – Dana (1953) a Harryho (1951). Bakalářský titul v oboru umění získala na Vassar College v roce 1971 a magisterský na Yaleově univerzitě.

Herecká kariéra.

Svoji první důležitou, i když malou, roli hrála ve filmu "Julie". Jejím druhým výrazným snímkem byl "Lovec jelenů" (1978), za něj získala první nominaci na Oscara. Následující rok tuto cenu získala za film "Kramerová vs. Kramer", kde hrála po boku Dustina Hoffmana. Druhý Oscar jí byl udělen v roce 1982 za hlavní roli ve filmu "Sophiina volba".  V roce 1978 také získala svou první cenu Emmy za roli v minisérii "Holocaust". O rok později hrála ve filmu Woodyho Allena "Manhattan".  V osmdesátých letech se objevila v úspěšných filmech jako "Francouzova milenka", "Silkwoodová" (s Kurtem Russellem a Cher), "Vzpomínky na Afriku" (s Robertem Redfordem) a "Jako nepoddajný plevel" (s Jackem Nicholsonem). Často obdržela dobré recenze a na Oscara byla nominována za roli aktivistky Karen Silkwoodové ve filmu "Silkwoodová". Ve filmu "Výkřik ve tmě" ztvárnila roli Lindy Chamberlainové, australské matky obviněné ze zodpovědnosti za smrt svého dítěte, když tvrdila, že ho napadl dingo. Za tuto roli získala cenu za nejlepší ženský herecký výkon na filmovém festivalu v Cannes.  V devadesátých letech ztvárnila velké množství rozmanitých rolí jako např. vyšinutou herečku béčkových filmů ve filmové adaptaci novely spisovatelky Carrie Fisherové "Pohlednice z Hollywoodu", kde hrála spolu s Dennisem Quaidem a Shirley MacLaine. Spolu s Goldie Hawnovou a Brucem Willisem hrála ve filmu "Smrt jí sluší". Mezi její další filmy z této doby patří "Dům duchů", "Divoká řeka", "Madisonské mosty" (nominace na Oscara), "Marvinův pokoj" nebo "Hudba mého srdce".  Svůj hlas propůjčila také několika postavám – třeba v seriálu "Simpsonovi" (dceři reverenda Timothy Lovejoye), nebo ve filmu Stevena Spielberga "A.I. Umělá inteligence".  V roce 2002 hrála spolu s Nicolasem Cagem ve filmu "Adaptace" a s Nicole Kidmanovou a Julianne Mooreovou ve snímku "Hodiny". Spolu s Al Pacinem a Emmou Thompsonovou se objevila v televizní minisérii "Andělé v Americe", ve které ztvárnila hned čtyři role a získala za ni svou druhou cenu Emmy. Spolu s Liamem Neesonem uváděla v roce 2001 v Oslu také koncert Nobelovy ceny míru.  Mezi její filmy patří také "Prime", "Zítra nehrajeme!" (s Lindsay Lohan a Lily Tomlin) a "Ďábel nosí Pradu" s Anne Hathaway, za který získala Zlatý glóbus a čtrnáctou nominaci na Oscara. V roce 2008 měl premiéru film "Mamma Mia!", natočený podle "stejnojmenného" muzikálu, upraveného dle původní hudby skupiny ABBA. Dále snímek "Pochyby", v němž ztvárnila roli ředitelky katolické školy.  V roce 2009 natočila film "Nějak se to komplikuje", motto filmu zní: Dva muži se zamilují do jedné ženy. Ztvárnila zde tuto ženu, Jane Adlerovou, a za tuto roli získala nominaci na Zlatý glóbus za nejlepší ženský herecký výkon v komedii nebo muzikálu.  V roce 2010 se objevila v internetovém seriálu Lisy Kudrow s názvem Web Teraphy a objevila se hned ve třech dílech.  V roce 2011 natočila film Železná lady, kde hrála bývalou britskou premiérku Margaret Thatcherovou. Režie se ujala Phyllida Lloyd, která s Meryl pracovala na muzikálu Mamma mia! Partnera Meryl Denise Thatchera ve filmu hraje oscarový herec Jim Broadbent. Meryl Streepová za roli Thatcherové byla oceněná Zlatým Glóbem, cenou BAFTA a třetím Oscarem.  Rok 2012 zakončila filmem Druhá šance, ve kterém hrála spolu s Tommy Lee Jonesem. Tato komedie pojednává o vztahu staršího páru, ve kterém manželka není příliš spokojena, nelíbí se jí stereotyp jejího manželství. A proto najde poradce pro manželské dvojice, aby jim pomohl získat ztracenou jiskru.  V roce 2017 ztvárnila Meryl Streep charakterní roli vydavatelky deníku "Washington Post" Kay Grahamové ve filmu režiséra Stevena Spielberga (původní název byl "The Post").

Soukromý život.

Byla zasnoubená se svým kolegou z filmu "Lovec jelenů" Johnem Cazalem až do jeho smrti, kdy skonal na rakovinu kostí dne 12. března 1978. V září 1978 si vzala sochaře Dona Gummera, se kterým má čtyři děti – Henry W. "Hank" Gummer (nar. 1979), Mamie Gummer (nar. 1983), Grace Jane Gummer (nar. 1986) a Louisa Jacobson Gummer (nar. 1991). Dcery Mamie a Grace se staly také herečkami, prvorozený syn Henry je muzikant a zpěvák.

Mary Louise „Meryl“ Streep (* 22. června 1949 Summit, New Jersey) je americká divadelní, televizní a filmová herečka, osminásobná držitelka Zlatého glóbu, dvojnásobná držitelka Ceny Emmy a trojnásobná držitelka Oscara.

梅莉·史翠普(英语:Meryl Louise Streep,1949年-6月22日),美国舞台剧、电影、电视女演员,也是一位慈善家。许多观众与评论家评价她为美国电影史上最伟大的女演员之一,尤其以驾驭并投入各类型角色扮演,并且自然地转换不同口音而著名。华人圈暱称她为「梅姨」。


Dělení parfémů.

Slovo "parfém" je odvozeno z latiny ("perfumare" neboli „prokouřit“, tak jako například kadidlo provoní místnost). V češtině se běžně používá ve významu voňavka nebo vůně. V užším významu označuje vonné přípravky s nejvyšší koncentrací vonné látky.  Parfémy se rozlišují podle procentuálního zastoupení parfémové kompozice (jednoduše řečeno podle intenzity vůně). Zbytek směsi zastupuje koncentrovaný líh.  Méně používané koncentrace:

Zásady užívání.

Při aplikaci na pokožku je zvykem vybírat dobře prokrvená místa – například oblasti za ušima, na krku, mezi prsy, na loketních a kolenních důlcích, na zápěstí. Toto pravidlo však nelze brát jako dogma a vhodnou aplikaci je nutné vyzkoušet. U silnějších (orientálních) vůní stačí několik kapek na zápěstí, svěží vůně vyžadují důkladnější aplikaci. Záleží také na individuálních preferencích – množství, které vyhovuje jednomu člověku, může jiného obtěžovat.  Mnohé vůně voní jinak na kůži a jinak na oblečení; zpravidla čím lehčí (svěžejší) vůně, tím lépe vynikne na oblečení a naopak. Jak se bude vůně chovat na oblečení, napoví zkouška na testovacím papírku.  Při 'nošení' parfému by se mělo dbát na to, aby nikdo z okolí nebyl vůní obtěžován. Zlaté pravidlo říká, že méně je více. V horkých dnech je lepší preferovat nekonfliktní, svěží vůně.  Je vhodné se vyvarovat užívání více parfémů najednou, aby nevznikla disharmonická směs. Někdy je však možné kombinováním dvou vůní vytvořit příjemný celek; někteří výrobci dokonce nabízejí řady parfémů (obvykle jednosložkových) určené k tomu, aby si uživatel sám vymyslel své oblíbené kombinace. Příkladem je Donna Karan Essence s vůněmi Lavender, Wenge, Jasmine a Labdanum, nebo Les Caprices by Lolita Lempicka s parfémy Violette, Réglisse a Amarena.  Trvanlivost parfémů je různá, některé složky podléhají rychle zkáze a parfém se během několika měsíců výrazně změní. Některé parfémy však při správném skladování vydrží desítky let. Nejnebezpečnější je světlo, flakon by proto neměl být vystaven dennímu ani intenzivnímu umělému světlu (jako ochrana stačí původní krabička) a vysokým teplotám. Je-li vůně vystavena působení světla, mění se zpravidla barva tekutiny na tmavší odstín, později se kolem uzávěru usazuje pryskyřičný prstenec. Jako první se kazí svrchní tóny, i takový parfém však často lze používat – po rozvonění a vyprchání svrchních tónů se objeví jeho původní podoba.

Složení.

Parfém se skládá ze 3 částí, podle toho, jak se které vůně uvolňují (některé parfémy však mají lineární složení, tj. jejich vůně je v průběhu času stále stejná).  Kvalitní (často drahé) parfémy se sestavují tak, aby ve všech fázích rozvíjení vůně byl zajištěn harmonický a stálý průběh.  Můžou obsahovat také velice škodlivý ethylhexyl metoxycinamát.

Druhy vůní.

Parfémy se podle vůně dělí do několika základních skupin, které se mezi sebou mohou kombinovat. Toto dělení je jedním z mnoha, existuje jich mnohem více.

Květinové.

Pravděpodobně největší skupina; hlavní složky kompozice tvoří květiny – jasmín, růže, konvalinky, ylang-ylang, tuberóza, kosatec, fialka a další. Obvykle se jedná o dámské vůně, ale v této kategorii najdeme i pánské. V dřívějších dobách (do začátku 20. století) bývaly i pánské vůně převážně květinové. Parfémy vonící převážně nebo pouze po jedné květiny se nazývají soliflory. Typickými podskupinami květinových vůní jsou květinově-orientální, květinově-ovocné nebo květinově-aldehydové.  Příklady:

Orientální.

Obvykle těžší, smyslné, teplé kompozice, v nichž převládají složky jako ambra, vanilka, kadidlo, santalové dřevo, koření. Často se označují jako ambrové; název pochází od slavného parfému značky Coty – Ambre Antique (1905). Mezi orientální vůně se počítá i nová skupina vůní gurmánských s výraznými tóny složek jako vanilka, čokoláda, káva, pražené oříšky atd.  Příklady:  Coco (Chanel), Dune (Dior), Opium (Yves Saint Laurent), Youth-Dew (Estée Lauder), Obsession (Calvin Klein)  Gurmánské vůně:  Angel (Thierry Mugler), Code (Armani), Addict (Christian Dior), Shalimar (Guerlain),

Chyprové (též cypřišové).

Skupina byla pojmenována podle vůně Chypre značky Coty, vytvořené roku 1917 (parfumér François Coty se údajně inspiroval svou dovolenou na Kypru, francouzsky Chypre). Základními složkami chyprových vůní je větvičník („dubový mech“), bergamot a labdanum, obvykle i pačuli. Jedná se o sušší, dřevité, elegantní vůně. Časté jsou kombinace chyprových tónů s květinovými nebo zelenými.  Příklady: Miss Dior (Christian Dior), Mitsouko (Guerlain), No.19 (Chanel)

Citrusové.

Svěží, šťavnaté vůně s výraznou citrusovou složkou (pomeranč, bergamot, citron, limeta). Patří sem dámské i pánské vůně, často také bývají citrusové parfémy označovány jako unisexové, tedy vhodné pro obě pohlaví. Citrusové tóny se kombinují např. s dřevitými, kořeněnými či květinovými.  Příklady: O-Zone (Sergio Tacchini), CK One (Calvin Klein), Escale a Portofino (Christian Dior).

Dřevité.

Parfémy, v nichž hrají prim dřevité tóny – santalové dřevo, cedrové, růžové dřevo, vetiver atd. Dřevité tóny jsou typické pro dámské i pánské vůně a kombinují se obvykle s orientálními složkami, kořením, květinami a citrusy.  Příklady:

Kožené.

Speciální kategorie zahrnující vůně, v nichž jsou patrné složky imitující vůni kůže. Patří sem pánské vůně (často s tóny kadidla, tabáku, dřev) i dámské (kombinace s květinami nebo chyprovými tóny).  Příklady:  Kelly Calèche (Hermès), Cabochard (Grès), Miss Balmain (Balmain)  Takřka bez výjimky pánská skupina. Typickými složkami jsou levandule a kumarin. Její francouzský název znamená „kapradí“. Dějiny této skupiny sahají do XIX. století, kdy vznikla první kompozice vůní z této skupiny, Fougère Royale („Královské kapradí“).  Příklady: Guerlain pour Homme (Guerlain)

"Exkluzivní" parfémy a nezávislí výrobci.

Značky parfémů často nesou jména proslulých osobností, jak z historie (Mario Prada, Christian Dior), tak i ze současnosti (Britney Spears, David Beckham). Vůně dražších parfémů ale nejsou oblíbenější.  Na současném trhu už však nejsou jen parfémy velkých značek, ale také výrobky menších, nezávislých parfumerií. Na tento trend později navázaly i velké značky zavedením tzv. exkluzivních vůní – dražších, kvalitnějších vůní s omezenou dostupností.  Parfémům od nezávislých výrobců se také říká niche parfémy (z anglického "niche market" – tržní nika – tyto parfémy obsadily "mezery na trhu", např. používáním ingrediencí, které se běžně nepoužívají).  Parfémy tedy můžeme rozdělit zhruba do tří skupin: Vyrábějí je většinou menší firmy, někdy i jednotlivci, nezávislí na velkých parfumeriích. Tyto vůně téměř nepodléhají diktátu trhu. Vyrábějí je velcí výrobci, kteří produkují parfémy pro hlavní proud - tj. pro masový trh (běžné zboží v parfumeriích). Exkluzivní parfémy nabízejí třeba jen online nebo ve svých značkových buticích. Parfémy velkých výrobců, běžně dostupné v parfumeriích nebo drogeriích. Patří sem značkové vůně (Armani, Gucci, Bvlgari), vůně celebrit (Britney Spears, David Beckham, Naomi Campbell), vůně sportovních značek (Adidas, Nike) apod.Ceny ryze exkluzivních parfémů se často pohybují v tisících korun, ceny některých exkluzivních a velké většiny méně exkluzivních parfémů nepřekračují tisíc korun a k dostání jsou i v drogeriích a supermarketech.

Výrobci tzv. niche vůní.

Niche vůně vyrábějí pod svým jménem např. tyto společnosti a osobnosti:

Výrobci exkluzivních parfémů.

Exkluzivní parfémy vyrábějí pod svým jménem např. tyto firmy a osobnosti:

Parfém je obecné označení směsi esenciálních olejů a dalších aromatických látek. Má za úkol vydávat nějakou specifickou a příjemnou vůni. Jeho užitím lze u lidí vyvolávat různé pocity a touhy či podtrhnout modní charakter nositele. Slouží k překrytí pachu a to nejen u lidí.

香水是一种混合了香精油、固定剂与酒精的液体,用来让物体(通常是人体部位)拥有持久且悦人的气味。


Historie.

V první polovině 20. století se společnost Kores stala jednou z prvních globalizovaných firem na světě vyrábějících chemické kancelářské produkty (např. uhlový papír) ve vzdálených zemích, jakými jsou Čína a Egypt. Společnost KORES vydávala v minulosti svůj vlastní firemní časopis KORES Revue a oficiální prodejní příručku jak prodávat uhlový papír, tyto exponáty jsou vystaveny v Kores muzeu ve vídeňské centrále. Následoval pokles tržeb prodeje uhlového papíru způsobený změnou kancelářské techniky, společnost KORES se začala věnovat výrobě lepicích tyčinek a korekčních prostředků, od roku 1990 expanduje na nových trzích ve východní Evropě, stejně tak jako dodává celosvětovým firmám v západní Evropě a ve Spojených státech.  V roce 2000, pod vedením Petera Koresky, KORES inovuje a vyvíjí stále větší počet výrobků, jako jsou korekční strojky Scooter a 2WAY, neonové lepicí tyčinky, zvýrazňovače Bright Liner a designová řada odvíjecích strojků pro lepicí pásky, především pak odvíječ DeskPot. Společnost KORES také představila jednu z největších řad barevných záložek vhodných pro organizaci poznámek a dokumentů. V roce 2009 byla uvedena na celosvětový trh řada barevných pastelek Kolores, čímž společnost Kores rozšířila nabídku školních výrobků. Pastelky Kolores jsou známé pro svou jemnou kresbu, zářivé barvy a snadné ořezávání. Po úspěchu řady pastelek Kolores společnost KORES představila také voskovky, popisovače, obyčejné tužky a ořezávátka.

2010 - Dnes.

V roce 2010 Peter a Robert Koreskovi zakoupili zpět práva k obchodním známkám na klíčových trzích v Německu, Francii, Itálii, Velké Británii, Nizozemsku a ve Skandinávii, čímž se optimalizoval distribuční potenciál značky Kores. Ve stejném roce společnost KORES Německo představila kompletní řadu spotřebního materiálu do tiskáren, včetně laserových cartridgí, inkoustových cartridgí a pásek do psacích strojů, které jsou nabízeny Kores zákazníkům v mezinárodní síti. V roce 2016 společnost KORES Praha oslavila 20 let od založení výroby ve výrobním závodě ve Strmilově.

Distributoři značky Kores.

Výrobky se značkou Kores jsou distribuovány následujícími společnostmi: Komus, Rusko; Soft Carrier, Německo; Ecomedia, Švýcarsko; KTC, Nizozemsko; SP Richards, USA; Office Distribution, Itálie; Pacasa, Honduras; Universal, Costa Rica; Fatima, Guatemala; Martinez, Paraguay; Mapa, Uruguay; King Jim, Čína; Random, Ukrajina; Belkanton, Bělorusko; Activa, Česká republika; Corwell, Maďarsko; Bernasos, Egypt; Bouber, Tunisko.

Budoucnost.

Nedávná CEO zpráva informuje o 130. výročí založení společnosti Kores. Prezident společnosti Clemens Koreska vzhlíží pozitivně do budoucnosti, kdy společnost Kores bude nadále rozvíjet vysoce kvalitní produkty v oblasti kancelářských a školních produktů, a to v souladu s moderním životním stylem.

Kores se řadí mezi přední mezinárodní značky školních a kancelářských potřeb, je známá díky kvalitním lepicím tyčinkám, pastelkám Kolores a suché korekci Scooter. Kultovní KORES Dactylo se také objevila na titulním plakátu k filmu Pedra Almodóvara Květ mého tajemství. Společnost KORES byla založena v roce 1887 Wilhelmem Koreskou, pradědečkem Clemense Koresky, současného CEO společnosti KORES. Hlavní sídlo společnosti Kores je ve Vídni, Rakousko, její hlavní pobočky jsou v Mexiko City, Karakasu, Bogotě, Praze, Paříži a Šanghaji. KORES má dva hlavní výrobní závody v Mexiko City a ve Strmilově, Česká republika.

Kores是一家总部位于奥地利维也纳的学校和办公文具品牌,其著名的产品有固体胶、彩色铅笔和小轮车修正带。Kores打字员的人物肖像画也曾出现于由Pedro Almodóvar导演的《我的神秘之花》的电影海报的封面上。 Kores由Wilhelm Koreska创建于1887年,如今其孙Peter和Robert Koreska为注册于瑞士的Kores投资公司的所有人。Kores的全球总部位于奥地利的维也纳,主要的办事处设立于墨西哥城、加拉加斯、波哥大、布拉格、巴黎和上海。Kores在墨西哥城和捷克的斯特尔米洛夫拥有两个重要的生产基地。


Historie.

Péšávar se nachází v místech, kde mají svůj původ indo-íránské kmeny. Územně město patřilo ke Gandháře a v dávných dobách bylo v kontaktu s kulturou Harappy v údolí Indu, Baktrií i dalšími zeměmi na území Afghánistánu. Podle historika Tertia Chandlera měl Péšávar v roce 100 př. n. l. 120 000 obyvatel, což z něj činilo jedno ze sedmi nejlidnatějších měst světa té doby. V blízkosti Péšávaru se nacházelo město Puškálavatí, další starověké gandhárské město.  Podle dobových záznamů bylo první město postavené na péšávarském území Purušapura, které nechali vystavět Kušáni před více než dvěma tisíci lety. Ještě předtím patřilo území ke Gandháře, která byla později dobyta Achaimenovci i Alexandrem makedonským. Poté, co Alexandr zemřel, jeho nástupcem se stal Seleukos I. a ten na přelomu 3. a 2. století př. n. l. podstoupil Gandháru i s územím Péšávaru Čandraguptvi Maurjovi, prvnímu vládci z dynastie Maurjů. Někdy v té době sem byl zavlečen buddhismus, který se stal převládajícím náboženstvím obyvatel Gandháry až do doby příchodu islámu.  Oblast, kterou v průběhu 2. století př. n. l. i s Péšávarem zabral Řecko-baktrijský král Eukradités (okolo 170–159), byla v dalších letech ovládána panovníky Řecko-baktrijského a později Indo-řeckého království. Péšávár byl poté v područí parthských i indoparthských králů, z nichž nejznámější byl asi Gondophares, jehož doba vlády se datuje do počátku prvního století. Po Gondopharovi se na trůně vystřídali ještě dva či ti jeho nástupci, než Péšávar padl do rukou „velkých Kušánců“.  Prvním kušánským králem se stal Kudžúla Kadphises. Za jeho potomka krále Kanišky Kušánská říše dosáhla vrcholu své moci. Péšávar se stal velkým buddhistickým centrem, pročež býval někdy nazýván „lotosovou zemí“. Sám Kaniška nechal postavit hned vedle Péšávaru stúpu dosahující na svou dobu ohromné výše - později se stala známá jako Kaniškova stúpa. První zprávy o této stavbě podává čínský poutník Fa-sien, který oblast navštívil okolo roku 400. Výšku stúpy odhadoval na 120 metrů. V průběhu let byla stavba několikrát poničena bleskem, avšak posléze znovu opravena. Když kolem roku 634 navštívil území Süan-cang, stúpa pořád stála. Do dnešních dnů se z ní dochovaly jen ruiny s dobře zachovalou urnou, která má podle tradice uchovávat Buddhovy ostatky.  V následujících staletích oblast Péšávaru postupně začali osidlovat Paštunci. Brzy se stali v oblasti dominantním etnikem a z Pěšávaru se tak stalo vedle Kandaháry a Kábulu centrum Paštunské kultury. Když na přelomu 9. a 10. století muslimští Arabové dobyli oblast, Paštunci začali konvertovat k islámu. V roce 1530 do Péšávaru zavítal zakladatel Mughalské říše král Bábur, přestavěl zdejší pevnost a město přejmenoval na Begram. Za jeho vnuka Akbara se Péšávar stal důležitým centrem obchodu. Opravdový rozkvět pak nastal za vlády Šúr Chán Súra, který ustanovil hlavní trasu mezi Dillím a Kábulem skrze Chajbarský průsmyk a právě Péšávar. Za období mughalské vlády se město stalo známé jako „město květin“, jelikož mughalští panovníci nechali ve městě vysázet mnoho stromů a postavit mnoho zahrad podle perské předlohy.  Během vlády Ahmad Śáh Abdalího (1723–1773) a jeho nástupců se péšávarští Paštuni účastnili nájezdů do Jižní Asie. V roce 1834 se Pěšávaru zmocnili Sikhové, kteří byli po dlouhou dobu utlačováni mughalskou nadvládou. Během následných bojů byly zničeny péšávarské zahrady. Nedlouho na to začala Sikhská říše upadat a města se zmocnili Britové, kteří jej měli v držení až do roku 1947, kdy vznikl samostatný Pákistán a město připadlo mu. Díky strategické pozici mezi střední, jižní a západní Asií byl Péšávár po dlouhá staletí centrem obchodu mezi jižní a střední Asií, Afhánistánem i Středním východem. Město mimo jiné proslavila řada básníků, kteří město opěvovali ve svých dílech nebo se v něm někteří z nich sami narodili.  Když roku 1979 vtrhla do Afghánistánu sovětská vojska, Péšávar se v čele s muhádžiry stal centrem odpůrců sovětského vpádu. Do města se sjelo množství afghánských uprchlíků, kteří zde většinou zůstali až do konce občanské války v roce 1989. Mnoho z těchto uprchlíků se ve městě usadilo na trvalo, avšak mnoho jich dalo přednost táboření v okolí města a čekání na konec války, kdy by se budou moci vrátit zpět do Afghnistánu. V období Studené války byl jedním z hlavních předsunutých bodů ozbrojených sil USA, odkud startovaly špionážní letouny nad území SSSR (například i U-2 sestřelené sověty). Dnes je Pěšávar důležitým a strategickým městem Pákistánu.

Geografie a klima.

Péšávar se nachází blízko východního konce Chajbarského průsmyku na Íránské plošině. Leží na hranicích jižní a střední Asie a v minulostech byl součástí hedvábné stezky. Dnes se město nachází v Chajbar Paštúnchwá a tvoří administrativní centrum pro Federálně spravovaná kmenová území Pákistánu. Je též hlavním městem stejnojmenného okresu.  Zima v Péšávaru začíná zhruba v půlce listopadu a končí koncem března. Léto se většinou pohybuje v rozmezí měsíců května až září. Letní teploty se pohybují v rozmezí 25-40 °C. Během zimy teploty většinou neklesnou pod 4 °C. Srážky dosahují vyšších hodnot v zimním období, během třiceti let byla zaznamenána průměrná hladina srážek 400 milimetrů za rok.

Kultura.

Péšavar je město s bohatou minulostí a nachází se v něm řada památek, jeho stará opevněná část zahrnuje celkem 16 kamenných bran. Je zde množství mešit, pevností i dalších staveb z různých historických období. Zejména díky svým dějinám je pak město hojně navštěvováno turisty. Hlavně pro ně je ve městě několik hotelů a množství obchodů se suvenýry. Péšavar je též rodištěm mnoha významnějších osob, mezi něž patří např squashový hráč Jahangir Khan či režisér Rádža Kapur.

Péšávar (paštunsky پېښور, "Peṣawar," urdsky پشاور, "Pašāwar)" je hlavní město pákistánské provincie Chajbar Paštúnchwá a administrativní centrum pro Federálně spravovaného kmenového území Pákistánu. Samotný pojem "Péšávar" pochází z perštiny a znamená doslova „vysoká pevnost“. Území, na kterém se město nachází, má za sebou dlouhou a pestrou minulost, během které bylo obsazeno Peršany, Durrany, Řeky, Maurjy i Mughaly, Sikhy a Brity.

白沙瓦(,),另译富楼沙或白夏瓦;巴基斯坦一个邻近阿富汗边境的城市。白沙瓦属于西北边境省,人口约有57万人。附近的开伯尔山口是来往巴基斯坦及阿富汗的唯一要塞。


Osobní život.

Lukas Podolski se narodil otci Waldemarovi a matce Krystyně, bývalé člence polského národního házenkářského týmu, v průmyslovém městě Gliwice, které se nachází nedaleko od Katovic. V roce 1987 emigrovala jeho rodina i s dvouletým Lukasem do Západního Německa. Podolski vyrůstal ve městě Bergheim a později v Pulheimu. Obě města se nacházela blízko Kolína, ve kterém později strávil podstatnou část své fotbalové kariéry.

Klubová kariéra.

1. FC Köln.

Podolski začal s fotbalem ve věku šesti let v týmu FC Bergheim, kde působil až do roku 1995, kdy se připojil k týmu 1. FC Köln. Za mládežnický celek hrál až do svých osmnácti let, kdy ho do prvního týmu vytáhl manažer Marcel Koller. Za tým debutoval 22. listopadu 2003 a během své první sezony odehrál 19 utkání, v nichž nastřílel deset branek. Avšak ani tento úctyhodný výkon nepomohl Kolínu k setrvání v nejvyšší německé soutěži.  Přes veškerý zájem elitních klubů a účast na Mistrovství Evropy 2004, zůstal Lukas i v následující sezoně ve svém klubu a dopomohl mu svými 24 brankami k návratu do Bundesligy. Podolski se tak stal v sezoně 2004-05 nejlepším střelcem druhé německé ligy. Zajímavostí je rovněž i fakt, že přestože nehrál nejvyšší národní ligu, udržel si své místo v reprezentačním výběru Německa.  Po postupu do nejvyšší soutěže nastřílel Podolski 12 ligových branek, avšak tým byl opět odsouzen k sestupu do druhé ligy. Nyní již však bylo jasné, že Podolski klub opustí, neboť se stal nedílnou součástí německého výběru.

FC Bayern Mnichov.

V roce 2006 projevili o jeho služby týmy jako Liverpool, Hamburger SV, Werder Brémy či Bayern Mnichov. A právě do posledně jmenovaného Podolski 1. června přestoupil. Přestupní částka se odhadem pohybovala kolem 10 milionů eur. Za Bayern Lukas debutoval 11. srpna v ligovém utkání proti Borussii Dortmund, kdy přišel na hřiště jako střídající hráč v 88. minutě. 9. září v utkání DFB-Pokalu proti St. Pauli nastoupil o poločase opět jako střídající hráč a již 26 sekund po zahájení druhého poločasu vstřelil svůj první gól za Bayern. O měsíc později se dočkal i první ligové branky, kterou vsítil 14. října při vítězství 4-2 nad Herthou Berlín. Ve své první sezoně se mu nevyhnuly ani zdravotní potíže, když mu koncem října při tréninku jeho spoluhráč Mark van Bommel vážně poranil pravý kotník. Toto zranění si vyžádalo více než pěti týdenní vynucenou přestávku.  V létě 2007 koupil Bayern italského útočníka Lucu Toniho, což odsunulo Lukase do pozadí, a jelikož trenér upřednostňoval útočnou dvojici Toni-Klose, přicházelo pro Podolskiho ještě méně příležitostí. Podolski se následně po další sezoně rozhodl pro návrat do svého bývalého klubu 1. FC Köln. Za Bayern odehrál během tří sezon 71 ligových utkání v nichž dal patnáct branek. V sezoně 2007-08 vyhrál s týmem Bundesligu a DFB-Pokal.

1. FC Köln (návrat).

Poté, co byl Lukas ujištěn trenérem německé reprezentace Joachimem Löwem, že jeho návrat do Kolína nijak neovlivní jeho pozici v reprezentaci, podepsal smlouvu ve svém bývalém týmu. Přestupní částka se opět pohybovala kolem deseti milionů eur. V Kolíně, který byl již opět prvoligovým celkem, podepsal čtyřletý kontrakt. Zajímavostí je, že kvůli vysoké přestupní částce vytvořil klub webové stránky, kde si fanoušci mohli koupit pixely z obrázku Lukase Podolského. Pole o velikost 8x8 pixelů stálo 25 eur. Cílem bylo získat milion liber, který by pomohl ke snížení vysoké přestupní částky.  Během své první sezony Lukas nenavázal na dřívější úspěšná léta strávená v Kolíně. Za celou sezonu vstřelil pouze tři branky ve všech soutěžích. Jedním z těchto gólů byla i branka z přímého kopu do sítě Bayernu Mnichov, která zajistila Kolínu remízu. Následující sezona byla již o poznání lepší. Vstřelil třináct branek a přidal sedm asistencí. V březnu 2011 vstřelil v utkání proti Hannoveru svůj padesátý gól v Bundeslize. V následující sezoně 2011-12 předvedl Podolski řadu působivých výkonů a připsal si do statistik 29 ligových zápasů, v nichž soupeřům nastřílel 18 branek. Avšak ani jeho skvělé výkony neudržely klub v první lize.

Arsenal.

30. dubna 2012 potvrdil Podolski několika měsíční spekulace o jeho přestupu do anglického Arsenalu. Přestupní částka se pohybovala kolem 11,5 milionu liber.

Vissel Kóbe.

V létě 2017 se přesune do japonského Vissel Kóbe.

Reprezentační kariéra.

Lukas Podolski se navzdory svému původu rozhodl reprezentovat Německo, kde strávil většinu svého života. Debut za seniorskou reprezentaci si odbyl 6. června 2004, kdy jako devatenáctiletý nastoupil proti Maďarsku. Stal se prvním druholigovým hráčem od roku 1975, který byl vybrán do reprezentace. Podolski se o pár dní později účastnil Mistrovství Evropy v Portugalsku, kde byl nejmladším hráčem celého německého výběru. Během turnaje nastoupil pouze k jednomu utkání, když v zápase proti České republice střídal Torstena Fringse.  V roce 2006 se účastnil Mistrovství světa, které se konalo v Německu. Podolski tvořil hlavní útočnou dvojici spolu s Miroslavem Klosem. Lukas vstřelil svůj první gól na šampionátu v utkání proti Ekvádoru. Další dva přidal ve vítězném osmifinálovém duelu se Švédskem, který Německo vyhrálo 2-0. Díky těmto trefám se stal prvním hráčem od roku 1962, který vstřelil na Mistrovství světa dva góly během úvodních 12 minut. Německo skončilo třetí a Podolski se stal se třemi góly druhým nejlepším střelcem turnaje - společně s Ronaldem, Thierry Henrym, Fernando Torresem, Maxi Rodríguezem, Hernánem Crespem a Zinedine Zidanem. Zároveň byl vyhlášen nejlepším mladým hráčem turnaje, když skončil v této anketě před Lionelem Messim a Cristianem Ronaldem.  O dva roky později vybojoval na Mistrovství Evropy 2008 stříbro a na světovém šampionátu 2010 v Jihoafrické republice obhájil s německou reprezentací bronzovou medaili.  Trenér Joachim Löw jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Němci postoupili ze základní skupiny G se 7 body z prvního místa po výhře 4:0 s Portugalskem, remíze 2:2 s Ghanou a výhrou 1:0 s USA. V osmifinále Němci vyřadili Alžírsko po výsledku 2:1 po prodloužení a ve čtvrtfinále Francii 1:0. S týmem získal zlaté medaile po finálové výhře 1:0 proti Argentině. Na šampionátu byl většinou náhradníkem.  Ve svém posledním reprezentačním zápase 22. března 2017 proti Anglii vedl německou reprezentaci jako kapitán. Německo vyhrálo 1:0 a zápas rozhodl symbolicky právě Lukas Podolski. Celkem odehrál v letech 2004–2017 za německý národní tým 130 utkání a nastřílel 49 branek.

Statistiky.

Klubové.

Aktualizováno k 12. 12. 2014

Lukas Podolski (* 4. června 1985, Gliwice, Polsko – jako Łukasz Podolski) je německý fotbalový útočník a bývalý reprezentant polského původu, od ledna 2020 hráč tureckého klubu Antalyaspor. Mistr světa z roku 2014.

卢卡斯·约瑟夫·波多尔斯基(,,1985年-6月4日),暱称为波弟(),是一名德国职业足球员,现效力土超球队安塔莱亚。他在球员生涯中主要司职前锋或左翼锋。普多斯基被视为德国其中一位最佳的球员,终结能力高。他的左脚打门既准且强,在禁区边缘即有进攻能力,在球场左路的威胁大。


O filmu.

Film se vyznačuje unikátním barevným zpracováním, ve kterém je většina filmu zobrazena černobíle, jen některé vybrané objekty barevně.  Film byl promítán v roce 2005 na Filmovém festivalu v Cannes, kde byl nominován na Zlatou palmu a za své vizuální zpracování získal Technickou cenu ("Technical Grand Prize"). V roce 2006 byl nominován na filmovou cenu Český lev jako Nejlepší zahraniční film.

Děj.

The Customer Is Always Right (část 1).

Muž vstoupí na terasu výškové budovy, kde se mladá dívka dívá dolů na Basin City. Nabídne jí cigaretu a řekne, že vypadá jako někdo, kdo je příliš unaven a nechce už utíkat. On sem přišel kvůli ní, aby ji zachránil. Když se navzájem políbí, střelí ji pistolí a dívka mu umírá v náručí.

That Yellow Bastard (část 1).

V docích Basin City pátrá stárnoucí policista John Hartigan po sériovém vrahovi dětí Roarkovi Juniorovi, který unesl jedenáctiletou Nancy Callahanovou a chystá se zgustnout si na ní. Junior je synem vlivného senátora Roarka, který uplácí policii, aby kryl svého syna. Hartiganův policejní parťák Bob se Johna snaží zastavit, ale ten jej srazí k zemi. Přestože má Hartigan problémy se srdcem (angina pectoris), podaří se mu dostat se přes Juniorovy kumpány až k němu. Ustřelí mu ucho, ruku a genitálie. Bob, který se mezitím zbrchal přibíhá k molu a střelí Hartigana do zad (je podplacen senátorem). Hartigan sedí na molu opřen o zábradlí s Nancy na klíně a přemýšlí o tom, že jeho smrt za život děvčátka je dobrý obchod.

The Hard Goodbye.

Část vycházející z The Hard Goodbye je o ohyzdném muži jménem Marv, který se rozhodne nemilosrdně pomstít smrt prostitutky Goldie, která mu za jednu noc dala víc, než kdy poznal - cit. Musí uniknout z pasti, když vrah zavolal policii, která se blíží k jeho pokoji. Postupně se propracovává k nebezpečnému zabijákovi Kevinovi, kterého se mu ve spolupráci s Wendy (sestra Goldie) podaří zlikvidovat. Ve vraždách je zapleten i kardinál Roark, který se Kevina ujal. Oba společně pojídali maso prostitutek a zároveň s ním i jejich duše. Marv umučí kardinála k smrti, ke konci do jeho rezidence vtrhne policie a Marv je zajat. Policie jej obviní ze všech vražd, i z těch, které spáchal Kevin s kardinálem. Na cele smrti jej navštíví Wendy, která je mu vděčná za pomstu smrti své sestry Goldie. Marv je další den popraven na elektrickém křesle.

The Big Fat Kill.

Shellie obtěžuje její bývalý přítel Jackie Boy. Její současný přítel ho překvapí při močení a vymáchá mu hlavu v záchodě. Je to varování, aby Shellie nechal na pokoji. Jackie Boy se svými kumpány odjíždí do Old Townu, kde se zaměří na Becky, mladou prostitutku. Dwight jej nenápadně sleduje, přičemž přeslechl varování Shellie, aby to nedělal. Tady se setká s Gail, vůdkyní prostitutek, které vládnou Old Townu. Panuje příměří mezi prostitutkami, mafií a policií. Dwight je svědkem zabití Jackie Boye. Když ten vytáhne pistoli na Becky, zasáhne Miho, mladá expertka bojových umění a rozseká bandu Jackieho Boye včetně jeho samotného. Dwight najde u něj policejní odznak a uvědomí si, že jde o Jonathana Raffertyho, policejního detektiva považovaného tiskem za hrdinu. Jestliže se policie dozví, jak zemřel, jejich dohoda s prostitukami vezme za své a v Old Townu zavládne násilí. Dwight chce odvézt těla do asfaltové jámy. Protože se nevejdou do kufru automobilu, Miho je katanou naporcuje na malé části. Kufr je nacpán až po okraj, přesto jedno tělo zbylo (Jackieho Boye). Toho musí dát Dwight dopředu na místo spolujezdce. U jámy je přepaden najatými vrahy bosse Wallenquista. Potápí se do asfaltu, odkud jej zachrání Miho. Wallenquistovi poskoci vzali Raffertyho hlavu. Dwight s Miho ji musí získat zpět. Mezitím jsou prostituky přepadeny gangem Manuteho, když je zradila mladá Becky. Na scénu přichází Dwight, kterému se ve spolupráci s Miho podařilo získat hlavu zpět. Nabízí Manutemu výměnu Raffertyho hlavy za život Gail. Manute souhlasí a když je Gail u Dwighta, chce vědět, proč by je neměl postřílet. Dwight stiskne tlačítko a bomba v Raffertyho hlavě exploduje. Zbytek gangsterů je postřílen prostitutkami, které se rozmístily na okolních střechách. Zraněná Becky uteče.

That Yellow Bastard (část 2).

Hartigan se zotavuje v nemocnici. Senátor Roark jej informuje, že Junior je v kómatu. Hartiganovi zařídil nákladnou léčbu, aby shnil ve vězení poté, co bude obviněn za všechny vraždy. Nancy Johnovi slíbí, že mu bude psát každý týden, což dodrží. Hartigan se odmítá přiznat a je mlácen svými bývalými kolegy. Je mu rovněž vyhrožováno. Hartigan nechce povolit a ohrozit Nancy. Po osmi letech přestanou dopisy přicházet, přijde jen obálka s uřízlým prstem. John znejistí. Má obavy o Nancy a přizná se ke všem vraždám, což vede k jeho podmínečnému propuštění. Vyhledá nyní devatenáctiletou Nancy aniž by věděl, že je sledován odpudivým žlutým mužem. Nancy je tanečnicí v jednom zaplivaném baru. V hotelovém pokoji prozradí Hartiganovi, že ji k němu nepoutá pouze vděk za záchranu svého života, ale i láska. Hartigan to nechce připustit, ačkoli má problémy odolat pokušení. Napadne ho, že byl propuštěn pouze proto, aby dovedl Roarka k Nancy. Je to správná dedukce, odporný žlutý muž je Roark Junior, který baží po pomstě. Zaútočí na dvojici a odveze Nancy na farmu. Hartigan je blízko smrti oběšením, ale dostane se z oprátky, zabije dvojici nájemných vrahů a pronásleduje Juniora v automobilu značky Ferrari na farmu. Tam z něj vytříská život. Ví, že senátor Roark mu nedá pokoj, dokud bude živý a tak pod záminkou pošle Nancy pryč. Pak se zastřelí, když opět považuje život Nancy oproti své smrti za výhodný obchod.

The Customer Is Always Right (část 2).

Ošetřená Becky odchází z nemocnice a ve výtahu narazí na obchodníka (který zabil mladou dívku v první části) oblečeného jako doktor. Nabídne jí cigaretu, přičemž ji osloví její jménem. Film v tomto momentě končí, osud Becky zůstává neznámý.

Sin City – město hříchu () je americký akční krimi thriller z roku 2005 od režisérů Franka Millera, Roberta Rodrigueze a hostujícího Quentina Tarantina. Hlavní role si zahráli Clive Owen, Mickey Rourke, Bruce Willis, Josh Hartnett a Elijah Wood. Snímek se skládá ze čtyř příběhů a je založen na stejnojmenné sérii tří komiksů Franka Millera ("The Hard Goodbye", "The Big Fat Kill" a "That Yellow Bastard"). Příběhy se odehrávají v temném, bídném a zkorumpovaném městě Basin City přezdívaném Sin City (Město hříchu).

是一部改编自黑马漫画的美国电影,由罗伯特·罗德里格兹、弗兰克·米勒导演,并邀请昆廷·塔伦蒂诺担任特别客座导演,让他导了一幕戏。于2005年上映,本片是一部黑白片,片中部分镜头仍带有色彩。影片中带有诸多暴力镜头。


Život.

Schmitt se narodil v konzervativní katolické rodině v městečku Plettenberg, asi 50 km jihovýchodně od Dortmundu, kam se po válce zase vrátil. Studoval právo v Berlíně, v Mnichově a tehdy německém Štrasburku, kde roku 1915 promoval. Přednášel právo v Mnichově, v Greifswaldu, v Bonnu a od roku 1933 v Berlíně. V době Výmarské republiky se stavěl proti vládnoucím stranám i politickému systému, ale vystupoval též výrazně proti nacistům a komunistům. V roce 1933 vstoupil do NSDAP a angažoval se jako nacistický politický teoretik. Zdůvodňoval Hitlerovo převzetí moci a další nezákonné kroky jako „výkon diktátorské autority“, současně však kritizoval rasismus. Už roku 1936 byl v nacistickém tisku (v novinách SS "Das Schwarze Korps") kritizován pro neslučitelnost svých autoritativních názorů s nacistickou ideologií a též pro svůj oportunismus. V důsledku toho přišel o větší část svých politických funkcí, až do roku 1945 však zůstal státním radou a profesorem v Berlíně. Po válce byl zatčen a odešel do ústraní ve svém rodném městečku, kde ho však navštěvovali významní političtí myslitelé pravicového i levicového zaměření. Po většinu života zdůrazňoval svou vázanost na katolický světový názor i na katolickou náboženskou praxi.

Myšlení.

Schmitt navazoval na politické myšlení T. Hobbese a Niccolò Machiavelliho. Roku 1921 na sebe upozornil spisem "O diktatuře" ("Die Diktatur"), který reagoval na rozhárané politické poměry a slabost tehdejší německé vlády. Výkon suverenity zahrnuje podle Schmitta i právo zavést diktaturu, buď jako výjimečný stav na dočasnou ochranu ústavy, nebo i pro zavedení jiné ústavy. V této linii pokračoval dalším spisem „Politická teologie“ ("Politische Theologie", 1922), kde tvrdil, že politika je sekularizovaná teologie a opět hájil právo suveréna zavést výjimečný stav. Jeho nejznámějším spisem je „Pojem politična“ ("Der Begriff des Politischen", 1932), kde chápe oblast politiky jako oblast moci, nesmiřitelných konfliktů a boje proti nepříteli: politika dělí společnosti na přátele a nepřátele. V "Teorii partyzána" (1963) rozebíral případy, kdy státy podporují nepravidelné bojůvky proti vnějšímu nepříteli.  Schmittovy autoritativní názory a kritika slabosti liberálních institucí, které podle něho pěstují iluze o možnosti vyjednávání a dohody, přitahovala už před válkou pozornost levicových i pravicových kritiků demokracie. Od 70. let 20. století se o Schmitta opírají i američtí konzervativní teoretikové, zejména Leo Strauss, v Evropě György Lukács, Frankfurtská škola, Jacques Derrida a Giorgio Agamben. Také vlivný časopis americké Nové levice "Telos" se věnoval a věnuje jeho dílu.

Odkazy.

Literatura.

"Tento článek je založen z velké části na informacích z článku anglické Wikipedie (viz odkazy vlevo)."

Carl Schmitt (11. července 1888 Plettenberg – 7. dubna 1985 tamtéž) byl konzervativní německý právní a politický teoretik. Z autoritativních pozic kritizoval liberální demokracii a ovlivnil řadu levicových i pravicových politických teoretiků, zejména W. Benjamina, Giorgio Agambena, J. Derridu a Leo Strausse.

卡尔·施米特(Carl Schmitt,1888年-7月11日-1985年-4月7日)是德国著名法学家和政治思想家。他的政治思想对20世纪政治哲学、神学思想产生了重大影响,其中以决断论为着;并提出了许多国家法学上的重要概念,例如制度性保障、实质法治国及法律与主权的关系。


Život a dílo.

Rizal se narodil jako sedmé z jedenácti dětí svých rodičů, coby jejich druhý syn. Absolvoval jesuitskou školu Ateneo v Manile, začal univerzitní studia na jediné filipínské vysoké škole, Univerzitě sv. Tomáše, kde si vybral medicinu. V r. 1882 odjel do Evropy, kde pokračoval ve studiu oční chirurgie na univerzitě v Madridu, souběžně si zapsal i obory filosofie a literatura. Všechny obory absolvoval. Již ve Španělsku se stal váženou osobou, měl řadu kontaktů ve vědeckých kruzích, stýkal se i s liberálními politiky, angažoval se v aktivitách komunity zdejších filipínských studentů. V r. 1884 na sebe upozornil veřejným projevem při příležitosti udělení cen ve španělské celonárodní malířské soutěži, v níž se na prvních dvou místech umístili dva pařížští Filipínci. V r. 1885 prováděl oftalmologickou praxi v Paříži, poté v německém Heidelbergu. V té době se seznámil se svým velkým evropským přítelem, profesorem Ferdinandem Blumentrittem z Litoměřic, jedním z mála evropských filipinistů. O dva roky později ho a jeho rodinu v Litoměřicích i navštívil.  Rizal uměl kromě svého rodného tagalogu výborně španělsky, naučil se však i latinsky, řecky, hebrejsky, francouzsky, italsky, anglicky a německy. Údajně hovořil víc než deseti jazyky. Navíc vynikal v kreslení, jakož i v tělesných aktivitách (šerm). V r. 1887 vydal vlastním nákladem román "Noli me tangere" ("Nedotýkej se mne"), v němž popisuje nevlídné poměry na Filipínách, kde misionářské řády měly téměř absolutní moc nad domorodým obyvatelstvem. Téhož roku se vrátil na Filipíny, ale generální guvernér osobně mu pod tlakem církevních autorit doporučil z ostrovů opět odjet. Vrátil se do Evropy, kde v r. 1891 dokončil druhý román, "El Filibusterismo" ("Podvratnictví"), jehož námětem je pokus o revoluci na Filipínách. Rizal naznačuje, že právě revoluce může být jediným možným východiskem z útlaku, který zažívají Filipínci, ale zároveň vyjadřuje obavu z možných důsledků, pokud by k ní došlo.  V roce 1891 si zřídil oční ordinaci v Hongkongu, kde se setkal se svou rodinou, jež se mezitím stala obětí perzekuce. Odjel zpět na Filipíny a snažil se vyjednávat s novým generálním guvernérem. Byl zatčen a odsunut do ústraní, další čtyři roky strávil v odlehlém Dapitanu na ostrově Mindanao. V roce 1896 se sám přihlásil jako dobrovolný lékař do španělských jednotek na Kubě a byl mu povolen odjezd. Zatímco byl na cestě do Evropy, vypukla na Filipínách revoluce, vedená hnutím Katipunan (Sdružení), v jehož čele stojí Andrés Bonifacio. Rizal je znovu zatčen po připlutí do Barcelony a poslán zpět do Manily. Přestože mu nebyly dokázány kontakty s vůdci revoluce, byl demonstrativně popraven zastřelením 30. prosince 1896. U místa jeho popravy byla 4. července 1946 vyhlášena nezávislost Filipín.

José Rizal (celým jménem José Protasio Rizal-Mercado y Alonso-Realonda) (19. června 1861 Calamba, Laguna – popraven 30. prosince 1896 Manila), národní hrdina Filipín, byl básník a prozaik, jeden z prvních očních chirurgů v celé jihovýchodní Asii, národní buditel a nejvýznamnější postava filipínského hnutí za nezávislost a osvobození od španělské koloniální nadvlády. Za své vlastenecké aktivity byl popraven, avšak národní osvobozenecké hnutí, inspirované jeho myšlenkami a aktivitami, vedlo už necelé dva roky po jeho smrti ke kapitulaci Španělské Východní Indie. Výročí jeho smrti se stalo státním filipínským svátkem. Republikovým zákonem 646 byl v roce 1916 vytvořen na jeho počest Řád rytířů Josého Rizala.

扶西·黎刹(,全名:,汉文译为厘沙路,又译黎萨、黎刹尔、黎萨尔;1861年-6月19日-1896年-12月30日)是菲律宾的一位民族英雄,菲律宾天主徒,华人,柯姓闽南人后裔,常被华侨称为柯黎萨。他的尊称有“马来人之骄”、“马来伟人”、“第一个菲律宾人”、「菲律宾民族英雄」、“革命弥赛亚”、“万世英雄”和“救赎弥赛亚”等。


Historie.

Systém je pojmenován podle souhvězdí Velké medvědice, čínsky "Běidǒu", v letech 2007-2012 používal název Compass (Beidou-2), po roce 2015 se vrátil k původnímu názvu (Beidou-3).  BeiDou-1, regionální polohový družicový systém v regionu území Číny, byl spuštěn 30. října 2000 (verze 1A; verze 1B pak 20. prosince téhož roku) za použití 3+1 geostacionárních družic. Byl omezen na území Číny (území mezi 70. a 140. stupněm východní délky a 5. a 55. stupněm severní šířky) jako aktivní služba s omezeným počtem uživatelů (uživatel musel požádat o určení své polohy) a byl funkční do prosince 2012. První geostacionární družice systému Beidou byly odvozeny z geostacionárních komunikačních satelitů typu BFH-3. Hmotnost každé z nich je přibližně 1 tuna a komunikují na frekvencích 2491,75 MHz.  BeiDou-2 (Compass), regionální polohový družicový systém v asiopacifickém regionu, je provozován od prosince 2012, a využívá zejména geostacionární a geosynchronní družice. Je plně pasivní a tedy bez omezení počtu uživatelů (uživatel si polohu vypočítává sám). Poslední družice této generace budou vypuštěny v roce 2019.  BeiDou-3, globální polohový družicový systém, je testován od roku 2015, kdy byly vypuštěny první ověřovací družice. Skokový vývoj nastal v roce 2018, kdy bylo vypuštěno 17 družic a díky tomu je v pilotním provozu od roku 2019. BeiDou třetí generace je založen zejména na družicích s polárními drahami podobně jako GPS, Glonass, Galileo.

Princip funkce BeiDou-3.

BeiDou-3, globální polohový družicový systém, má v budoucnu (cca 2020) sestávat z celkem 35 družic, 27 z nich je (podobně jako u GPS a Galileo) situováno na středním zemském orbitu, 5 na geostacionární dráze a 3 na geosynchronní dráze.  Systém má poskytovat služby na dvou úrovních – otevřené (pro veřejnost) a autorizované (pro vojenské účely). Veřejně přístupná verze má projektovanou polohovou přesnost < 10 m, rychlost < 0,2 m/s a čas < 20 ns.  Signály jsou digitálně multiplexovány metodou CDMA. Ta používá 4 frekvenční pásma (B1, B2, B3, L5), na kterých má být vysíláno 5 volných a 5 autorizovaných signálů. Některé z nich budou po plné modernizaci z Beidou-1 na Beidou-2 opuštěny. Některá pásma a signály včetně kódování (např. B1-BOC a L5) jsou totožné s ostatními systémy, protože Čína bilaterálně spolupracuje na interoperabilitě s USA (GPS), Ruskem (Glonass) a EU (Galileo).  Své služby na globální úrovni začal poskytovat v Číně v prosinci 2011 s 10 satelity na orbitě. Na konci roku 2012 poskytoval Beidou přesnost v poloze v regionu Číny <10 m, ale např. v Africe více než 30 m.

Navigační systém BeiDou (BDS; zjednodušená čínština: 北斗导航系统; pinyin: běidǒu dǎoháng xìtǒng) je ve 3. generaci projekt autonomního globálního družicového polohového systému (GNSS) Čínské lidové republiky, který byl v 1. generaci funkční jen na území Číny, je funkční ve 2. generaci v asiopacifickém regionu a ve 3. generaci by měl být dostupný na celém povrchu Země k roku 2019. Očekává se, že dosáhne plné operační schopnosti při kompletním systému všech družic v roce 2020.

北斗卫星导航系统(英语:Beidou Navigation Satellite System,简称北斗或BDS)是中华人民共和国独立自主建设的一个卫星导航系统,北斗卫星导航系统由两个独立的部分组成,一个是2000年开始运作的区域实验系统,另一个是已经开始面向全球服务的全球导航系统。


Historie.

Oblast kolem města Pusan se během korejské války stala posledním útočištěm jihokorejské armády a odehrála se zde bitva o Pusanský perimetr, ve které se severokorejská vojska podařilo odrazit a zatlačit zpět na sever.

Podnebí.

Město leží v mírném podnebném pásu kontinentálního rázu, které je typické pro monzunové oblasti a charakteristické výrazným rozdílem mezi teplotami v létě a v zimě. Průměrná roční teplota je 13,7 °C a průměrný roční počet srážek je 1 383 milimetrů.

Administrativní rozdělení.

Pusan byl od roku 1957 rozdělen na 6 městských čtvrtí nazývaných „gu“ (구). V současnosti má 15 městských čtvrtí a 1 okres nazývaný „gun“ (군).

Sport.

Od roku 1982 se ve městě hraje nejvyšší baseballová liga KBO. Mužstvo Lotte Giants hraje domácí zápasy na stadionu Sadžik v městské části Tongnä-gu (동래구).  Pusan má zastoupení i v nejvyšší fotbalové soutěži K-League. Na stadionu Asiad Main Stadium sídlí mužstvo Pusan I’Park. Na tomto stadionu s kapacitou 53 tisíc diváků se odehrály i tři zápasy 17. mistrovství světa ve fotbale a stadion byl také hostitelem 14. ročníku Asijských her.

Doprava.

Letecká doprava.

Na západě Pusanu u čtvrti Kangso-gu (강서구), leží u města Kimhe mezinárodní letiště Kimhe (김해), které bylo otevřené v roce 1976. V současnosti se dokončuje nový terminál. Letiště provozuje vnitrostátní lety a mezinárodní lety pouze do vybraných asijských cílů. Výjimku tvoří spoj s Evropou, let na trase Pusan – Mnichov společnosti Lufthansa. Z Pusanu létají i dvě největší korejské společnosti Korean Air a Asiana Airlines.

Železniční doprava.

V Pusanu končí železniční trať Soul – Pusan korejsky zvaná Kjongbu (경부) i novější vysokorychlostní trať Soul – Pusan, které ho obě spojují s městy Soulem, Tedžonem a Tegu. Cesta rychlodráhou KTX do přibližně 420 km vzdáleného hlavního města Soulu trvá 150 minut.

Pusan (: 부산, romanizováno podle McCune Reischauerova systému jako "Pusan", v oficiální romanizaci platné od roku 2000 v Jižní Koreji Busan) je přímořské metropolitní město v Jižní Koreji. S rozlohou 763 km2 a počtem obyvatel přesahujícím 3,6 milionu je druhé největší město v Koreji. Město je důležitým dopravním uzlem v lodní přepravě, nachází se zde velký přístav (v roce 2014 byl šestým největším kontejnerovým přístavem na světě). Pusan je známý hlavně v oblasti kulturního a společenského života. Každoročně zde probíhá mezinárodní filmový festival. Pusan leží v jihovýchodní části Korejské republiky, přibližně 420 kilometrů od hlavního města Soul. Ze severu ho obklopují pohoří, z jihu Japonské moře. Městem protékají dvě řeky, Nakdong a Sujong (수영강).

釜山广域市(),简称釜山,是韩国继首尔之后的第二大城市。2010年,釜山市人口360万,釜山都市圈(包括周边的金海市和梁山市)的人口有400多万。釜山是韩国最大港口城市也是世界第五大港。釜山位于韩国东南端,洛东江与水营河之间的峡谷是釜山最密集的地区。行政上,釜山是个广域市,包括15个主要行政区和一个郡。


Život a výzkum.

I. P. Pavlov byl pro tehdejší politickou situaci v Rusku poněkud nepohodlnou osobou, a tak bylo jistým problémem zjistit některé údaje o jeho životě, jelikož v různých publikacích se lišily. Narodil se 26. září 1849 v Rjazani v Rusku. Nejprve studoval církevní školu, později přestoupil na teologický seminář. Později inspirován pokrokovými myšlenkami Pisarova a Sečenova opustil Pavlov církevní kariéru a zasvětil svůj život vědě. V roce 1870 se zapsal na právnickou univerzitu, odkud na povolení rektora přestoupil na fakultu chemie a fyziky a navštěvoval kurzy přírodních věd. Studoval fyziologii, která se stala skutečnou náplní jeho života. Již během tohoto prvního kurzu publikoval ve spolupráci se svým spolužákem Afanasjevem odbornou publikaci o pankreatických nervech. Toto dílo bylo široce uznáváno a oceněno Zlatou medailí. Napsal také spolu se spolužákem Velikým vědeckou práci o vlivu vegetativní nervové soustavy na krevní oběh. V roce 1879 obdržel lékařský titul s vyznamenáním.  V roce 1881 se oženil se studentkou pedagogického institutu Serafinou Vasilijevnou Karčevskou. O dva roky později získal titul docenta po obhajobě své disertační práce "O odstředivých nervech srdce". V té době žili manželé Pavlovovi v naprosté chudobě a zemřel jejich prvorozený syn Mirčik. V roce 1884 se jim narodil druhý syn Vladimír. S nástupem roku 1887 byl Pavlov povýšen na dvorního radu.  V roce 1890 byl jmenován profesorem farmakologie na Vojenské lékařské akademii v Petrohradě. Následně byl pověřen mecenášem Institutu experimentální medicíny princem Alexandrem Petrovičem Oldenburským zřízením fyziologického oddělení, které pak vedl až do své smrti. Zde učinil většinu svých slavných objevů. V tomto roce také popsal fenomén psychické sekrece u psů. Dospěl k rozlišení dvou typů reflexů – vrozených a dále reflexů vyvolaných nepřímo určité kombinace vnějších podnětů (spojených s vrozenými), které nazval reflexy podmíněnými. Položil tak základy mechanisticky orientované psychologie.  Po odchodu prof. Tarchanova vedoucího katedry fyziologie Vojenské lékařské akademie se dostal na jeho místo. O dva roky později publikoval své závěry z oblasti fyziologie zažívacího traktu v práci s názvem "Příspěvky k funkci hlavních trávicích žláz" a roku 1903 vydal "Experimentální psychologii a psychopatologii zvířat". Roku 1904 byl vyznamenán Nobelovou cenou za fyziologii a medicínu.  Své objevy nakonec shrnul ve sborníku "Podmíněné reflexy" (1923):  Využití těchto klasických podmiňování se užívá v léčbě alkoholismu – alkoholikovi se po požití, čichnutí, nebo dívání se na alkohol podá tableta, která do půl hodiny způsobí zvracení. Takto se to užívá několik týdnů a závislý člověk si podmíní tuto spojitost, tzn. že po ukončení léčby mu pohled, vůně i chuť na alkohol působí pocit zvracení, takže se k tomuto zlozvyku těžko vrací.  Dne 27. února 1936 zemřel v Leningradě na bronchopneumonii, což je zánět v důsledku vniknutí bakterií do plic.

Ivan Petrovič Pavlov (, Rjazaň – 27. února 1936, Leningrad) byl ruský fyziolog, psycholog a lékař, který se zabýval studiem trávicích procesů a s nimi spojených reflexů. V roce 1904 obdržel za své výzkumy Nobelovu cenu za fyziologii a medicínu. Byl 24. nejcitovanějším psychologem ve 20. století.

伊万·彼得罗维奇·巴甫洛夫(,1849年-9月26日-1936年-2月27日),俄罗斯生理学家、心理学家、医师。他因对狗研究而首先对古典制约作出描述而著名,并在1904年因为对消化系统的研究得到诺贝尔生理学或医学奖。


Historie.

První bezpilotní letadlo bylo z roku 1916 od profesora Archibalda Montgomeryho Lowa a jmenoval se "Aerial Target (Vzdušný cíl)". Následovalo mnoho letadel řízených na dálku, včetně Hewitt-Sperry Automatic Airplane, vyrobené během první světové války v USA.  Bezpilotní letadla se využívala a dodnes využívají při fotografování ze vzduchu. Mezi tento typ by se dala počítat také fotografie z RC modelů.  S miniaturizací všech technologií v 80. a 90. letech 20. století zájem o bezpilotní letadla rostl. První generace byly zejména průzkumné letouny, ale některé byly osazeny zbraněmi, jako třeba MQ-1 Predator, který obsahoval střely vzduch-země.  Od léta roku 2013 testovalo americké námořnictvo vzlet a přistání bezpilotního letounu Northrop Grumman X-47B na letadlové lodi USS George H. W. Bush (CVN-77).  V roce 2015 testovalo americké námořnictvo chování roje malých dronů Raytheon Coyote v rámci programu LOCUST (Low-Cost UAV Swarming Technology).

Klasifikace bezpilotních letadel.

Bezpilotní letadla většinou řadíme do následující funkčních kategorií (přestože začínají postupně převažovat multifunkční letadla):

Předpisy pro létání s drony v ČR.

Pokud člověk létá s jakýmkoliv dronem či kvadrokoptérou (obecně multikoptérou), stane se účastníkem leteckého provozu a musí dodržovat určitá pravidla.  Létání je třeba provozovat v bezpečné vzdálenosti od lidí. Srážky jistých modelů s člověkem mohou mít závažné zdravotní následky. Doporučuje se minimálně 50 metrů a v hustě obydlených oblastí je to od 150 metrů. Také je nutno vyhnout se leteckému provozu. To znamená, že se nesmí létat v blízkosti letišť. Doporučená vzdálenost je 5500 metrů. Stejně tak je třeba se vyhnout leteckému provozu i mimo letiště a to tak, že nelze létat výše než 300 metrů nad zemí. Nelze také létat v zakázaném leteckém prostoru neboli bezletové zóně. Při létání s drony je také nezbytné, aby měl pilot dronu stroj vždy na dohled očí, což de facto vylučuje používání dronů, které disponují sledovací funkci uživatele (např. uživatel dronu lyžuje nebo jede na kole, a dron sleduje jeho pohyb).  Pokud si létáním s dronem uživatel vydělává (neboli provozuje dron ke komerčním účelům, např. prodej fotografií z dronu), musí se zaregistrovat na Úřadě pro civilní letectví a zároveň zde získat příslušnou licenci. S tím je spojen i požadavek na uzavření pojištění odpovědnosti pro krytí případných škod. Samotná příprava a přihláška na zkoušku pro získání oficiálního leteckého průkazu na dron stojí dohromady cca 20 tisíc a jde o relativně obtížné přezkoušení, které se dá srovnávat s testy pro piloty rekreačních letadel.

Bezpilotní letadlo (někdy UAV z anglického "Unmanned Aerial Vehicle" nebo také dron z anglického "drone") je letadlo bez posádky, které může být řízeno na dálku, nebo je schopno létat samostatně pomocí předprogramovaných letových plánů nebo pomocí složitějších dynamických autonomních systémů. Bezpilotní letadla se používají často v armádě k průzkumným i útočným letům. Používají se také k mnoha civilním úkolům, například k hašení požárů, policejnímu sledování nebo průzkumu terénu.

无人航空载具(英语:unmanned aerial vehicle,缩写:UAV)或称无人飞行器系统(英语:unmanned aircraft system,缩写:UAS),俗称无人飞机、无人机、蜂型机(英语:drone),广义上为不需要驾驶员登机驾驶的各式遥控飞行器,在用途上通常分为军用和民用。至于无人驾驶作战飞机则是具备类似攻击机的性能,而且成本低。


Části v dosahu silnice.

Většina návštěvníků přijíždí do Sequoie jižním vstupem Ash Mountain u města Three Rivers v nadmořské výšce 518 m. Nízko položené oblasti kolem Ash Mountain jsou příkladem ekosystému kalifornského podhůří (jediným pod ochranou National Park Service). Převažují v něm porosty dubu modrého "(Quercus douglasii)", podhorský chaparral (husté křoviny a zakrslé stromy), louky, juky a strmá říční údolí. Podhůří je také domovem hojné zvěře: rysů červených, lišek, zemních veverek, chřestýšů, jelenců ušatých a řidčeji též samotářských pum. Dub Kelloggův (též „kalifornský černý dub“, "Quercus kelloggii)" tvoří přechod mezi chaparralem a vysokohorskými jehličnatými lesy.  Mezi 1 700 a 2 700 m n. m. převažuje pásmo horského jehličnatého lesa. Najdeme zde borovici těžkou "(Pinus ponderosa)," Jeffreyovu "(Pinus jeffreyi)," Lambertovu "(Pinus lambertiana)" a lodgepolskou neboli pokroucenou "(Pinus contorta)", stejně jako jedli ojíněnou (tzv. "white fir, Abies concolor)" a nádhernou "(red fir, Abies magnifica)." Tady také rostou mohutné sekvojovce, největší živé organismy na Zemi. Jarní a letní tání vytváří mezi stromy místy svěží louky. V této oblasti návštěvníci často potkají jelence ušatého, čikarí Douglasova a medvěda baribala. Medvědi se dokáží dostat do nehlídaných aut, kam je přivábí jídlo zapomenuté bezohlednými návštěvníky.

Divočina.

Naprostou většinu území parku tvoří divoká příroda bez silnic; k překvapení některých návštěvníků neprotíná Sierru Nevadu na území parku žádná silnice. 84 % Sequoie a Kings Canyonu je vyhrazeno jako divočina dostupná pouze pěšky nebo na koni.  Odlehlé části Sequoie nabízejí celou škálu vysokohorských divů. Zahrnují nejvýše položené části Vysoké Sierry až po Mount Whitney na východní hranici parku, kam lze dojít z Obřího lesa po High Sierra Trail. Tato 56 km dlouhá túra vede zprvu skrz 16 km vysokohorského lesa až k horskému středisku Bearpaw Meadow kousek od Velkého západního rozvodí "(Great Western Divide)." Na Bearpaw Meadow jsou k dispozici podsadové stany a jídla vařená sezónními pracovníky parku.  High Sierra Trail pokračuje přes průsmyk Kaweah Gap z povodí Kaweah River (s charakteristickými údolími ve tvaru V) do povodí Kern River, kde se stará zlomová linie spolu s ledovci poslední doby ledové postaraly o kaňon ve tvaru U, který se táhne téměř bez zatáčky v délce kolem 30 km. Na dně kaňonu, nejméně dva dny pochodu od nejbližší silnice leží Kern Hot Springs (horké prameny), oblíbené odpočinkové místo pro unavené batůžkáře. Ze dna Kern Canyonu stezka opět stoupá více než 2 400 m k vrcholu Mount Whitney.  Na hoře Mount Whitney se High Sierra Trail potkává s John Muir Trailem a také s impozantním Pacific Crest Trailem („tichomořská hřebenová cesta“), který pokračuje na sever po sierrském hřebenu do divočiny národního parku Kings Canyon.

Historie.

Území, které nyní tvoří národní park Sequoia, bylo původně domovem indiánů Monachee (též Západní Mono), kteří žili především v podhorské části povodí řeky Kaweah. V letních měsících putovali přes průsmyky a obchodovali s kmeny na východní straně hor. Dodnes lze na několika místech parku najít skalní malby, zejména na Hospital Rocku a v Potwishe. Dalšími stopami jsou prohlubně ve skále, používané při mletí žaludů, hlavní potraviny lidu Monachee.  V době, kdy do oblasti dorazili první evropští osadníci, už tu byly rozšířené neštovice, které indiánské obyvatelstvo zcela zdecimovaly. Prvním evropským osadníkem, který se zde usadil, byl Hale Tharp, známý tím, že si svůj dům vystavěl v dutém kmeni padlého sekvojovce v Obřím lese u Log Meadow. Tharp sice nechal svůj dobytek pást se na louce Log Meadow, ale choval úctu k velkolepému okolnímu lesu a vedl jedny z prvních bitev proti kácení sekvojovců. Tharpa občas navštěvoval John Muir, který přespával v Tharpově dřevěném srubu. Tharpův kmen lze dodnes vidět na jeho původním místě v Obřím lese.  Tharpovo úsilí zachránit obří sekvoje se zpočátku setkalo jen s omezeným úspěchem. V 80. letech 18. století založili bílí osadníci toužící po utopické společnosti Kaweah Colony, která se hospodářsky orientovala na obchod se sekvojovým dřevem. Na rozdíl od příbuzných pobřežních sekvojí vždyzelených "(redwood)," dřevo sekvojovců obrovských se ukázalo náchylné ke štípání, a tudíž nevhodné pro obchod. Tisíce stromů byly nicméně pokáceny, než těžba konečně ustala.  Správa národních parků USA (National Park Service, NPS) začlenila Obří les do národního parku Sequoia v roce jeho založení (1890) a urychleně zastavila veškerou těžbu dřeva. Během pozdějších let byl park několikrát rozšířen až do jeho dnešní rozlohy; k jednomu z posledních rozšíření došlo v roce 1978, kdy hnutí nadšenců vedených Sierra Clubem odrazilo pokusy Walt Disney Corporation odkoupit bývalé důlní zařízení na jih od parku a udělat z něj lyžařské středisko. Tato oblast byla připojena k parku pod názvem Mineral King, nejvýše položená část parku dosažitelná po silnici a oblíbený cíl batůžkářů.

Speleologie.

Ačkoli o tom mnozí návštěvníci nemají tušení, v parku bylo popsáno přes 240 jeskyní a předpokládá se, že jich tu mohou být stovky dalších. Lilburn Cave je vůbec nejdelší kalifornskou jeskyní (přes 32 km). Jsou zde také velkolepé, teprve nedávno objevené jeskyně, které zůstávají přístupné pouze hrstce specialistů, kteří je občas navštěvují a studují jejich geologii a biologii. Jedinou jeskyní otevřenou pro veřejnost je Crystal Cave, druhá nejdelší v parku (přes 5,5 km) a velmi dobře zachovalá, přihlédneme-li k množství návštěvníků, kteří do ní ročně zavítají. Jeskyně v parku, stejně jako většina jeskyní v kalifornské Sierra Nevadě, vznikly rozpuštěním mramoru (tedy v podstatě vápence, který byl přeměněn teplem a tlakem při zvedání sierrského batolitu asi před 50 až 10 milióny let). Rychlé zvednutí batolitu během posledních 10 miliónů let vedlo k rychlé erozi metamorfovaných hornin ve vyšších partiích a k obnažení žuly ležící pod nimi; většina sierrských jeskyní se proto nachází ve středních a nižších polohách (pod 2130 m), i když některé najdeme až 3000 m n. m. (např. jeskyně White Chief v oblasti Mineral King). Tyto jeskyně jsou vymleté v hornině v místech s hojnými sezónními toky; skrz většinu jeskyní v parku tečou nebo v minulosti tekly ponorné potoky a řeky.  Nové jeskyně jsou v parku objevovány každým rokem; jen od roku 2003 jich bylo objeveno 17. Poslední významná jeskyně byla objevena v září 2006 a dostala jméno Ursa Minor. Jeskyně v Sequoi jsou ceněny vědci i jeskyňáři pro svou panenskou krásu, rozmanitost a endemické formy života.

Zajímavosti v parku.

Kromě pěší turistiky, táboření a rybaření patří k nejoblíbenějším atrakcím parku následující:

Národní park Sequoia (anglicky "Sequoia National Park)" je národní park v jižní Sierra Nevadě, východně od kalifornského města Visalia ve Spojených státech. Byl založen v roce 1890 jako druhý národní park Spojených států po Yellowstonu. Rozloha parku činí 1 635 km2. Rozdíl mezi nejvýše a nejníže položeným bodem činí téměř 4 000 m; nejvýše položený bod parku, Mount Whitney (4 417 m. n. m.), je současně nejvyšším vrcholem souvislé části Spojených států (kromě Aljašky). Sequoia na severu sousedí s národním parkem Kings Canyon, s nímž je spravován společně jako jeden celek "Sequoia and Kings Canyon National Parks."

巨杉国家公园(英语:Sequoia National Park,或译美洲杉国家公园、红杉国家公园),是位于美国西部,加利福尼亚州内华达山脉内的一座国家公园。巨杉国家公园成立于1890年,是继黄石国家公园和已经关闭的麦基诺国家公园之后,美国创立的第三个国家公园。面积1,653平方公里。每年参观人数在80万-100万人之间。美国本土的最高山峰惠特尼峰位于巨杉国家公园内。巨杉国家公园因公园内的珍稀树种巨杉而闻名,其中雪曼将军树更是现时全世界体积最大的树木。