Vznik.

V roce 1959 objednaly Rumunské dráhy – CFR u švýcarské lokomotivky SLM ve Winterthuru šest šestinápravových dieselelektrických lokomotiv řady 060 DA o výkonu 1900 koňských sil (1397 kW). Konstrukce lokomotivy vycházela ze švýcarské řady elektrických lokomotiv Ae 6/6. Proti těmto lokomotivám měly kratší skříň a jednodušší pojezd. K pohonu sloužil dvanáctiválcový čtyřdobý vznětový motor firmy Sulzer, elektrickou část dodala společnost Brown, Boveri & Cie.. Lokomotivy byly vyráběny souběžně s produkcí řady Ae 6/6. Obdržely následující výrobní čísla:  Nejednalo se přitom o první motorové lokomotivy švýcarské produkce na rumunských železnicích. Již od roku 1936 vyráběla společnost bratří Sulzerů ve Winterthuru několik na svoji dobu výkonných motorových lokomotiv. Jedna ze dvou dvojdílných lokomotiv určená pro francouzskou společnost PLM (Paris-Lyon-Mediteranée) byla v roce 1938 odeslána do Rumunska. Lokomotiva měla uspořádání náprav 2 ́Do1 ́ + 1 ́Do2 ́, k pohonu sloužily dva dieselové motory 12 LDA 31, každý o výkonu 2200 koňských sil (1620 kW). Lokomotiva byla nasazena na sklonově náročnou trať (Bukurešť) – Ploiesti – Brašov. Úvahy o dalších dodávkách přerušila 2. světová válka.  Nové lokomotivy s označením 060-DA-001 až 006 byly vyrobeny v období května až října roku 1959. Tak jako jejich předchůdkyně byly i ony nejdříve podrobeny důkladným testům v mateřské zemi, včetně gotthardské rampy, kde 060-DA-001 táhla 550 t těžký nákladní vlak. Bylo vyzkoušeno i dvojčlenné řízení.  Po příjezdu do Rumunska byly lokomotivy přiděleny depu Brašov, které je nasazovalo na úsek Brašov – Predeal, a to buď ve dvojicích, anebo na přípřeži parní lokomotivy v čele těžkých nákladních i osobních vlaků.

Výroba v Rumunsku.

V roce 1960 bylo dohodnuto přesunutí výroby lokomotiv do Rumunska, konkrétně do firmy Electroputere Craiova. Zde také bylo v roce 1960 vyrobeno prvních 10 lokomotiv výr. č. 1001 – 1010 s označením CFR 060-DA-007 až 016. Spalovací motor i elektrické zařízení bylo ještě dodáno ze Švýcarska. Od roku 1961 probíhala výroba podle licenční smlouvy na dalších 40 lokomotiv. Strojírna v Rešici (Constructoare de Masini Resita) započala výrobu licenčních spalovacích motorů Sulzer a podvozků. Později převzal výrobu podvozků Caromet Caransebes.  Celkem bylo vyrobeno v letech 1960 – 1981 1407 strojů pro Rumunské železnice (CFR) a v letech 1970 – 1993 dalších 160 lokomotiv pro rumunský průmysl. Lokomotiva se stala i významným exportním artiklem. V roce 1965 byly dodány první lokomotivy do Polska (řada ST43), o rok později do Bulharska (řada 06) a v roce 1971 do Číny (řada ND2 a v kapotovém provedení ND3). Celkem byly vyvezeny tyto počty lokomotiv:

Popis lokomotivy.

Skříň.

Lokomotiva je skříňového uspořádání se dvěma stanovišti strojvedoucího. Skříň lokomotivy je samonosná, svařované ocelové nepředepjaté konstrukce. Lokomotiva je vybavena umyvadlem a toaletou. Objem palivové nádrže je 4000 l.

Pojezd.

Třínápravové podvozky jsou zjednodušeným provedením podvozků švýcarské řady Ae 6/6. Rám je svařovaný, uzavřený, se dvěma příčníky. K přenosu tažných a příčných sil slouží otočný čep procházející jedním z příčníků. Dvojkolí jsou vedena dvojicemi trnů po stranách ložiskové skříně. Ložiskové skříně mají na spodní části uchycené vahadlo, na kterém spočívá dvojice vinutých pružin. Kola nejsou vzájemně provahadlována. Druhotné vypružení obstarávají čtyři páry listových pružnic, které se nacházejí po stranách podvozků. Podvozky jsou propojeny mezipodvozkovou vazbou SLM.  Vzdálenost otočných čepů je 9 000 mm. Rozvor dvojkolí v podvozku činí 1950 + 2150 mm, celkový rozvor lokomotivy 12 400 mm

Motor.

K pohonu lokomotivy slouží čtyřdobý vznětový přeplňovaný stojatý dvouřadý dvanáctiválcový motor Sulzer 12 LDA28 o výkonu 2300 koňských sil (1693 kW) při 750 ot/min. U této lokomotivní řady byl jeho výkon omezen na 2100 koňských sil (1546 kW). Motor má dvě řady válců vrtání 280 mm, zdvih pístů je 360 mm. Prodloužené motorové lože nese zároveň trakční generátor. Oba klikové hřídele jsou propojeny ozubeným soukolím, výstupní otáčky pro generátor jsou 1,44 násobkem otáček motoru. Každý válec má samostatnou hlavu s jedním sacím a jedním výfukovým ventilem a se vstřikovací tryskou. Hlavy jsou odlévané z oceli a mají samostatné chlazení vodou. Dvoudílné písty jsou vyrobeny z lehké slitiny.

Elektrická část.

Desetipólové trakční dynamo dává maximální proud 3700 A, hodinový proud činí 2700 A a trvalý 2460 A. Nejvyšší napětí je 890 V, jmenovitý výkon při otáčkách 1080 min. K trakčnímu dynamu je mechanicky připojeno ještě pomocné dynamo o výkonu 75 kW při napětí 175 V.  Šest sériových tlapových motorů s cizím chlazením pohání jednotlivé nápravy prostřednictvím pastorku a odpruženého ozubeného kola. Převod je 15:69, trvalý výkon motoru 200 kW při 820 A a nejvyšší proud při rozjezdu 1230 A. Motory jsou zároveň opatřeny vlastními ventilátory, které v případě nefunkční cizí ventilace (např. při tažení nečinné lokomotivy) vytvářejí proud vzduchu a brání tak vnikání nečistoty do motorů.

Provoz.

Ačkoliv byly lokomotivy původně navržené pro vozbu nákladních vlaků, postupně se začalo rozšiřovat jejich nasazování i v osobní dopravě. Vzhledem k omezeným traťovým rychlostem na síti rumunských železnic nebyla zpočátku na závadu jejich maximální rychlost 100 km/h. To se změnilo v okamžiku, kdy měly nahradit parní lokomotivy na rovinatých tratích. Řešení rumunských inženýrů spočívalo ve změně trakčního převodu na 17:67 a zvýšení počtu šuntovacích stupňů ze dvou na tři. Tím byla zvýšena maximální rychlost na 120 km/h bez nutnosti zvýšení výkonu spalovacího motoru. Zvýšení počtu šuntovacích stupňů bylo zpětně provedeno i na již provozovaných lokomotivách. Takto upravené lokomotivy byly vyráběny od roku 1968 počínaje 060-DA1-433.  V polovině 70. let zavedly CFR nové označení lokomotiv v duchu doporučení UIC. Řada 060-DA byla přeznačena na ř. 60 a 060-DA1 na ř. 62.  Lokomotiva 060-DA-001 byla vyřazena z provozu v roce 1994 a nyní je uvedena do původního stavu depem Dej Triaj (čti Dež Triáž), kde je také deponována.  Některé stroje byly vyrobeny pro provoz na širokorozchodných tratích v oblasti hranic se Sovětským svazem. Tyto lokomotivy měly samočinné spřáhlo SA-3 a širokorozchodné podvozky. Byly označeny řadami 67 a 68. Jelikož se jinak lokomotivy neliší, dochází podle potřeby k úpravám normálněrozchodných lokomotiv na širokorozchodné a naopak, přičemž původní řadové označení zůstává zachováno.  Lokomotivy pro průmysl byly nadále dodávány s maximální rychlostí 100 km/h. Lokomotivy byly označeny řadou 060-DA. Pro každý podnik byly číslovány samostatně, takže existovalo mnoho lokomotiv 060-DA-001.  Zvláštní kapitolu tvoří prototypová dvojice lokomotiv 060-DB-001/002, což byla vlastně dvojdílná lokomotiva, určená pravděpodobně pro Írán. Výkon motorů byl zvýšen na 2500 koňských sil, sání motorů bylo s ohledem na tamější klima vybaveno dynamickými filtry THA. Podvozky měly lokomotivy odlišné, podobné podvozkům lokomotiv ALCO. Lokomotivy provozuje nyní tepelná elektrárna Isalnita nedaleko Craiovy.

Rekonstrukce.

V roce 1985 postoupily modernizaci dvě lokomotivy 060. Dostaly motory AlCo o výkonu 2640 koní (1943 kW) a střídavě-stejnosměrný přenos výkonu. Byly označeny řadou 61 a poměrně úspěšně byly provozovány až do poloviny 90. let, kdy byly pro atypičnost vyřazeny.  Na lokomotivě 62-1248 bylo změněno sekundární vypružení – listové pružnice byly nahrazeny sadami vinutých pružin. Lokomotiva byla přeznačena na 65-1248 a zůstala v tomto provedení jediná.  Další vlnu rekonstrukcí zahájily Rumunské dráhy v roce 1998, ačkoliv počátky tohoto projektu sahají až do roku 1996. Lokomotivy 60-834 a 847 dostaly podvozky řady 62, osmiválcový dvoudobý vznětový motor GM 8-710 o výkonu 2100 koní (shodně s původním motorem), střídavě-stejnosměrný přenos výkonu, agregát pro elektrické vytápění vlaku a mikroprocesorové řízení. Zároveň dostaly nové, hranaté kabiny strojvedoucího, čímž přišly o svůj elegantní vzhled. Lokomotivy byly označeny novou řadou 63 s původními inventárními čísly. Poprvé byly představeny 15. května 2000 v Bukurešti. Rekonstrukci provedl jejich původní výrobce – Electroputere Craiova. Na ně navázala série dalších 8 strojů, které se vzhledově odlišují ještě o něco hranatější skříní. Tato řada má maximální rychlost 120 km/h. Lokomotivy řady 65 vznikly rekonstrukcí řady 60. Od řady 63 se liší maximální rychlostí 100 km/h. Celkem bylo rekonstruováno 49 lokomotiv na řadu 65.

Změny provozovatelů.

V roce 1998 získala 8 strojů německá společnost Karsdorfer Eisenbahngesellschaft. 8 lokomotiv bylo pronajato Íránským železnicím, 4 lokomotivy získala v roce 1999 italská společnost Sorema a 2 lokomotivy byly pronajaty do Španělska. Lokomotivy z Číny jsou dováženy zpět pro rumunské soukromé dopravce – GFR – Grup Feroviar Roman (20 ks řady ND2).

Příbuzné řady.

Ještě před vznikem rumunských lokomotiv bylo trakční vybavení složené z motoru Sulzer 12 LDA 28 s trakčním dynamem, trakčními motory a dvoučlenným řízením použito u francouzských lokomotiv řady 060-DA (!) vyráběných v letech 1955 – 1956, později označených CC 65501-35. Stejnou trakční výstroj měly i britské lokomotivy řad 44, 45, 46 a 47.

Lokomotivní řada 060-DA CFR představuje jednu z nejúspěšnějších evropských dieselových lokomotiv 20. století. Její konstrukce pochází ze Švýcarska, ale s výjimkou prvních šesti strojů byla vyráběna v licenci rumunským podnikem Electroputere Craiova. Svými elegantními barvami, tvarem skříně, velkými chromovanými písmeny CFR, konstrukcí pojezdu ani zvukem lokomotivní píšťaly nezapřou svoji příslušnost k rodině švýcarských lokomotiv 50. a 60. let.

060 DA型柴油机车是罗马尼亚铁路的一种柴油机车,于1959年研制成功,其设计源自瑞士机车和机器制造厂(SLM),机车装配了苏尔寿公司的柴油机和勃朗-包维利公司的电力传动系统。SLM为罗马尼亚制造了六台机车后,克拉约瓦电力机车设备股份公司于1960年从瑞士引进了060 DA型机车的技术专利和生产授权许可,开始在罗马尼亚大批量生产。060 DA型机车是二十世纪欧洲最成功的柴油机车车型之一,也是罗马尼亚国内产量最大、生产时间最长的柴油机车,生产时期超过30年、累计产量达到近2500台,这种机车更被大量出口到波兰、保加利亚、中国等地。


Téma postižení.

Scénář (Amole Gupte) byl rozsáhle konzultován s příslušnými odbornými a asistenčními organizacemi a proto přes zábavnost je film odborně přesně zpracován. Jedná se o příběh indického chlapce s lehkým neurologickým postižením projevujícím se silně poruchou percepce na bázi dyslexie, částečně zpomalením vývoje motoriky a oslabením pozornosti.  Scénář byl inspirován problémy Akiry Kurosawy ve škole.

Děj.

Dyslektický chlapec v raném školním věku Ishaan N. Awasthi (Darsheel Safary) vyžaduje vzhledem ke svému hendikepu speciální výuku, které se mu nedostává. Jeho problémy jsou zvýrazněny nutností zvládnout dva jazyky (angličtinu a hindštinu) v ústní a písemné (dvě různá písma) formě. Ishaan má výrazné problémy s prospěchem, později po sociální exkluzi v kolektivu v důsledku frustrace se sekundárně rozvíjí porucha pozornosti, objevuje se ztráta motivace a problémy s chováním (záškoláctví). Pedagogové Ishaana označují za nezvladatelného a doporučí jeho dobře situovaným rodičům přeřazení do internátní školy, kde vzhledem k přísnému celodennímu režimu očekávají vyřešení problémů s chováním. V internátní škole však tyto problémy mylně považují za důsledek mentální retardace.  Později Ram Shankar Nikumbh (Aamir Khan) správně diagnostikuje dyslexii. Obětavý Nikumbh navštěvuje Ishaanovy rodiče a překonává jejich předsudky a odpor, rovněž překonává předsudky Ishaanových spolužáků a u ředitele školy prosadí, že bude Ishaanovi ve svém volném čase poskytovat odpovídající speciální výchovu. Přes počáteční negativní prognózu je jeho pedagogická intervence mimořádně úspěšná a brzy se ukazuje, že Ishaanova intelektuální kapacita je více než dostačující. Z Ishaana se stává jeden z nejlepších studentů a je u něj odhalen mimořádně výrazný umělecký potenciál.

Ocenění.

Film vyhrál přes dvacet cen na filmových festivalech. A mezi diváky (viz např. IMDB) je jedním z nejlépe hodnocených filmů o vzdělávání. Film zobrazuje dětský svět a je vhodný pro děti.

Velkofilm Taare Zameen Par (hindsky: तारे ज़मीन पर, urdsky: تارے زمین پر přibližný překlad "Jako hvězdy na Zemi") z roku 2007 je jedním z nejúspěšnějších bollywoodských filmů vůbec. Snímek zpracovává téma znevýhodňování zdravotně postižených v rámci vzdělávání. Hlavní pedagogickou roli hraje superhvězda Aamir Khan, který zde zároveň debutoval jako režisér. Film má mimořádně kvalitní soundtrack.

《地球上的星星》(Taare Zameen Par)是一部2007年的印地语电影,由阿米尔·罕执导。「心中的小星星」这是一部描写一位年约八、九岁的可爱小男孩的电影,却也是一部谈及教育本质的电影。「每一个天资独特的孩子,都需要一个懂他的老师」这是电影里所传达出来的核心信念,然而让人赞叹的是电影的手法并不刻意放入教育的氛围,而着眼于人的关怀。更有甚者,精彩的画面设计,以及让人无可忽略的配乐歌曲,都让整部电影,活了起来。影片于2007年12月21日在印度首演,获2008年印度电影观众奖最佳影片奖、印度国家电影奖最佳家庭电影奖。


Kariéra.

Randy Orton si svůj debut v WWE odbyl 22. dubna 2002 ve SmackDownu proti Hardcore Hollymu. Poté byl draftován do divize RAW. 26. července 2004 porazil Chrise Benoita v zápase o světový titul, Randy Orton tento zápas vyhrál a ve svých 24 letech a stal se nejmladším držitelem světového titulu v historii. V lednu 2006 Orton nastoupil i do zápasu Royal Rumble s dalšími 30 wrestlery, ale byl vyřazen Reyem Mysteriem, který nakonec zvítězil. 4. dubna 2006 byl Orton suspendován. Orton se vrátil před SummerSlamem 2006, na kterém měl zápas proti Hulku Hoganovi, který Orton prohrál. Na One Night Stand 2007 byl poražen Robem Van Damem v Stretcher match, ale po zápase ho kopl do hlavy a tím ho vyřadil. Na Great American Bash Orton porazil Dustyho Rhodese. Poté porazil i Codyho Rhodese v Rawu a stal se hlavním vyzyvatelem o WWE titul. V roce 2008 se Randy Orton zranil a nemohl po dlouhých šest měsíců zápasit. V roce 2009 se stal Orton vítězem Royal Rumble matche. Randyho kariéra pokračovala dál. Do roku 2013 se dostal k devíti světovým titulům. K poslednímu, k devátému, titulu se dostal v první polovině roku 2011, kdy si ve feudu s Christianem vyměnili titul pro světového šampiona těžké váhy. O titul přišel v září téhož roku na show "Night of champions", kdy titul vybojoval Mark Henry. Poté se do bojů o jakkýkoliv titul zapojil jen zřídka. Postupně měl feudy s Codym Rhodesem, Wadem Barretem, Kanem, Albertem del Riem, Shieldem a dalšími. WWE Champion and The Authority  Dalším zlom přišel v červenci roku 2013, kdy dokázal porazit svých 5 soupeřů, vystoupat na žebřík a uchytit Money In The Bank kufřík, který držitele opravňuje k zápasu o nejprestižnější titul v WWE, kdykoliv bude majitel kontraktu chtít. Další placená akce po MITB, byl Summerslam. Hlavní tahák, držitel hlavního titulu John Cena vs Daniel Bryan se speciálním rozhodčím Triple H. Zápas vyhrál Daniel Bryan a získal wwe titul. V tom, ale zazněla nástupní skladba Randyho Ortona a ten vyšel s kufříkem MITB. Bryan schytal finisher od Triple H <nowiki>"pedigree"</nowiki> a Randy Orton odpočítal Bryana a získal WWE titul. Tím, že Triple H podrazil Bryana stal se zápornou postavou a dali se dohromady s Randym Ortonem. Randy Orton se připojil k <nowiki>"The Authority"</nowiki> (Triple H a jeho manželka Stephanie McMahon) a ti začali svojí diktaturu v WWE . Další placená akce Night of Champions. Daniel Bryan měl právo na obhajobu svého titulu a ten zápas Daniel Bryan vyhrál. Jenže raw po této PPV, byl Danielovi titul odebrán kvůli tomu že rozhodčí odklepal do tří moc rychle. Do placené akce Battleground nebyl žádný champion a hlavní tahákem této akce byl opět zápas Daniel Bryan vs Randy Orton zápas vypadal pro Bryana dobře, už držel Ortona v Yes locku, ale po nařízení authority vběhl do zápasu Big Show a vytáhl rozhodčí a zápas byl ukončen jako bez výsledku. Další placená akce a další souboj Randy Ortona s Daniel Bryanem o wwe titul, který nikdo nevlastnil ale se speciálním rozhodčím a dlouholetým parťákem Triple H, Shawnem Michaelsem. Už podle názvu akce <nowiki>"Hell in a Cell"</nowiki> šlo o tento typ zápasu. HBK vypadal, že byl na straně Daniela Bryana, ale nakonec mu stejně dal superkick a Orton vyhrál wwe titul. Po několika zápasech s Daniel Bryanem se v hlavním taháku Survivor Series postavil proti Ortonovi, Big Show, který si tento zápas o hlavní titul vyžádal poté co byl propuštěn, ale zase byl zpět příjmutý. Zápas vyhrál Randy a obhájil svůj titul.  TLC byla zlomová v tom, že se proti sobě utkají WWE champion a WH champion o sjodnocení dvou hlavních titulů, v Tables, Ladder and Chairs matchi šli proti sobě, WWE Champion Randy Orton a WH Champion John Cena. Tito borci mají za sebou už pěknou řádku zápasů, ale nikdy nebyl tak významný jako o sjednocení WWE a WH titulu. Zápas vyhrál Randy Orton potom co připoutal Cenu k provazu. Royal Rumble a obhajoba, proti Johnu Cenovi, který měl právo na odvetu. Orton ho vyhrál, ale s menší pomocí Wyatt Family. Další placená akce a obhajoba proti 5 wrestlerům v Elimination chamber matchi. Jeho soupeři byli John Cena, Daniel Bryan, Sheamus, Chrisitan a Cesaro. Orton do zápasu přišel jako poslední a eliminoval Johna Cenu, který byl napaden opět Wyatt Family a pak i nakonec Daniel Bryana a obhájil svůj titul. Největší placená akce roku 2014 Wrestlemanie a obhajoba proti výherci Royal Rumble zápasu, Batistovi a proti Daniel Bryanovi, ten si vysloužil být v hlavním taháku wrestlemanie, protože porazil Triple H v úvodním zápasu WM xXx. Zápas vyhrál Daniel Bryan potom co donutil vzdát Batistu po YES locku. V tom zápase obživla spolupráce Ortona a Batisty, tedy 2/3 z bývalích členů slavné stable Evolution.  Return Evolution (2014)  Raw po Wrestlemanii se Orton a Batista spojili v tag team a šli do tag teamového šampionatu proti bratrům Usovým. Zápas prohráli, ale po DQ. Další raw už Evolution se spojilo s Triple H a Evolution bylo zase pohromadě. Teda až na Rica Flaira, který vystoupil jenom v posledním segmentu před Extreme Rules. Na této placené akci bude mít Evolution zápas se Shieldem.

Soukromý život.

V listopadu 2006 Randy Orton oznámil zásnuby se svou přítelkyní Samanthou Spenno. Vzali se v září 2007 a v Prosinci 2007 oznámil, že čekají své první dítě, dceru kterou pojmenovali Alanna Marie, která se narodila 12. července 2008. O pět let později se manželé Ortonovi rozvedli.

Randal Keith Orton (* 1. dubna 1980 v Knoxville, Tennessee, USA) je americký profesionální wrestler třetí generace. Své pravé jméno užívá i v ringu, ale místo "Randal" je zdrobněno na "Randy" a jeho prostřední jméno "Keith" se nepoužívá.

兰迪·欧顿(英语:Randy Orton),全名兰德尔·凯瑟·“兰迪”·欧顿(英语:Randall Keith "Randy" Orton,1980年-4月1日)是美国职业摔角选手和演员。目前受聘于世界摔角娱乐,隶属于Raw品牌。


Složení.

Je to jemný prášek, složený především z mastku, dále z kaolínu, křídy a barevných pigmentů. Na tvář se nanáší pomocí labutěnky nebo širokého štětce.  Kompaktní pudr obsahuje navíc pojiva a je slisovaný do pevné hmoty, aby se dal bez problémů nosit v kabelce. Vyrábí se i pudr slisovaný do zhruba půlcentimetrových kuliček.

Historie.

Pudr se užíval již od pravěku - doby kamenné. Tehdy měl, stejně jako u přírodních národů dosud, funkci vyznačení kmenové příslušnosti, bojové pohotovosti nebo rituální význam. V antickém Římě se užíval prášek různých barev, císaři si jím barvili vlasy i tvář. Od středověku bylo běžné užívání hladké mouky ve funkci pudru. V renesanci ženy používaly bílý prášek, jehož bílé barvivo obsahovalo těžké kovy a olovo, po kterých pokožka praskala, a to vedlo k otravě olovem. Na přelomu 19. a 20. století byly škodliviny odstraněny a výrobci začali inzerovat "jeduprostý porcelánový" pudr.  V období baroka se pudrovaly dámy i pánové, módu zavedli Francouzi za Ludvíka XV. společně s bílými alonžovými parukami po roce 1660.Samuel Pepys si ve svém deníku dvorských mravů (vedeném do roku 1669) povšiml, že král Ludvík XIV. se nikdy nepudroval. Povinnost pudrovat se patřila ke společenským příležitostem v období rokoka asi od roku 1730. Tehdy se začaly pudrovat i paruky. Pudrování se doplňovalo výrazným růžovým líčením tváří s nalepenými muškami či pihami. V téže době byly zavedeny drahocenné miniaturní pudřenky, zhotovované z drahých kovů, zdobené drahokamy či emailem, někdy také ze slonoviny nebo z perleti, se zrcátkem ve víčku. Příslušel k nim polštářek z labutího peří (odtud byl odvozen současný termín labutěnka). Pudrování patřilo až do počátku 19. století k výsadám vyšších společenských vrstev. Proti pudrování začali vystupovat lékaři počátkem 20. století v souvislosti s bojem za zdravý životní styl bez líčidel.

Současnost.

V České republice se nejčastěji prodávají pudry v barevné škále růžové a béžové. Ve světě se nabídka pudrů liší podle rasového složení obyvatelstva jednotlivých zemí. Barva pudru by podle současných názorů měla co nejpřesněji odpovídat přirozené barvě pleti. Profesionální vizážisté proto používají univerzální transparentní (bezbarvý) pudr. Oblíbené jsou však i pudry v bronzových a terakotových odstínech, které zastávají i funkci tvářenky („zdravíčka“). V historii se široce používal pudr bílý, jelikož bledá pleť byla do 19. století znakem urozenosti a bohatství.  V běžném životě používají pudr především ženy, při divadelním a filmovém líčení obě pohlaví. V televizním studiu bývá běžné pudrovat všechny zabírané osoby pro odstranění odlesků pleti.

Pudr je druh dermatologického léčiva a kosmetického líčidla, které se nanáší na tvář, případně na jiné části těla (dekolt, pleš), aby se odstranil lesk pleti a zjemnil její vzhled, případně aby zafixoval nanesaný makeup. Uchovává se v ozdobném pouzdře se zrcátkem a textilním pudrovátkem zvaném pudřenka.

蜜粉是化妆品的一种,通常使用于化妆完成后。由于蜜粉的粉质细,密度低,透光性也较高,所以能够将原有的妆维持住,也就是说,蜜粉的主要功能为持妆。


Pojem skutečnosti.

Skutečnost je paradoxní pojem: na jedné straně by měl označovat to, co opravdu jest a nezávisí na pozorovateli, na druhé straně každý výměr toho, co je a co není skutečné, je výtvor člověka a určité kultury. Tak lze patrně chápat i slavný výrok sofistického filosofa Prótagory, že „mírou všech věcí je člověk – jsoucích, že jsou, nejsoucích, že nejsou“. Tuto dvojznačnost prozrazuje i původ slova: české „skutečnost“ souvisí se slovem „skutek“ a je odvozeno od staročeského „skutiti“, udělat, spáchat, podobně jako odpovídající německé "Wirklichkeit" od "wirken", působit, latinské "actualitas" od "actus", čin, nebo řecké "en-ergeia" od "ergon", čin.  V různých souvislostech můžeme za „skutečné“ pokládat:

Skutečnost ve filosofii.

Pojem skutečnosti se ve filosofii zkoumá ve dvojím ohledu. Jednak jako ontologická otázka bytí a jsoucího, jednak – a zejména v novověku – jako otázka poznání čili epistemologická. V prvním případě se ptáme na povahu jsoucího, ve druhém na možnosti jeho poznávání.  Nejstarší řecká filosofie přemýšlela o „vpravdě jsoucím“ ("ontos ón") a Parmenidés je určil jako to, co bylo, jest a bude, co nevzniká a nezaniká. Na základě přesvědčení, že skutečně jsoucí je jen to, co je věčné nebo stojí mimo čas, se za skutečné pokládaly často jen věci nehmotné a ideální. Smyslová skutečnost jsou pouhé stíny, jako v Platónově Jeskyni. Aristotelés naopak přemýšlel o tom, jak věci do skutečnosti přicházejí, jak vznikají a zanikají, a vytvořil protiklad možnosti ("dynamis") a uskutečnění ("energeia"), který pak používali i scholastici.  V novověké filosofii se věci zkomplikovaly tím, že filosofové začali pochybovat o spolehlivosti smyslových dat. Tak zvané sekundární kvality (barva, chuť) nepatří pozorovanému předmětu a nejsou tedy „skutečné“, nýbrž vznikají až pozorováním. Co člověk vnímá, nejsou věci o sobě, nýbrž vždy a pouze jejich jevy, kdežto k věcem samým nemá žádný přístup (Immanuel Kant). Počínaje Hegelem vystupuje do popředí naopak změna, pohyb a vývoj, který je podle něho pro skutečnost charakteristický.  Pozitivismus a vědecké myšlení 19. století se snaží najít co nejspolehlivější skutečnost, takže ji rozbíjí na jednotlivá „fakta“ a často omezuje jen na skutečnosti hmotné a měřitelné. Jakousi reakcí na tento „naivní realismus“ čili přesvědčení, že poznáváme svět tak, jak skutečně je, je konstruktivismus – přesvědčení, že každé poznání si svůj předmět (aspoň zčásti) konstruuje. To je nepochybně pravda přinejmenším v tom smyslu, že poznávanou skutečnost musíme rozdělit na jednotlivé „předměty“, ty musíme seskupit je do nějakých kategorií (tříd) a dát jim název. Provokativní tvrzení francouzského sociologa vědy Bruno Latoura, že před Pasteurovým objevem žádné bakterie neexistovaly, není tak nesmyslné, jak by se na první pohled zdálo.

Skutečnost nebo též realita je vše co (skutečně) existuje na rozdíl od pouhých domněnek, představ, iluzí, plánů, přání, možností atd.

现实()在日常应用时意味着“客观存在的事物”或“合于客观情况的条件”。现实是所有实际事物或是存在事物的总和,和全然想像虚构的事物相反。现实一词也常用来表示事物本体论的状态,包括其是否存在等。哲学上有关自然现实、存在或是存有的问题可以在本体论(西方哲学中,形而上学的主要分支之一)脉络下讨论。许多哲学领域中也有本体论的问题,像是科学哲学、宗教哲学、数学哲学、哲学逻辑这些哲学领域中都有。相关的问题包括是否只有实际物体才是真实的(物理主义)、现实在本质上是否是非物质的(唯心主义)、是否有假定符合科学理论,但是不可观察的实体存在、是否有神、是否存在其他的抽象对象、可能世界是否存在等。


Diagnóza.

Jednostranný výsev puchýřků, bolest, svědění nebo jiné vjemy v postižené oblasti jsou většinou dostatečně průkazné pro diagnózu pásového oparu. Podobný obraz vezikul v dermatomu (části pocházející ze stejného dermatomu mají nervové zásobení z jednoho míšního kořene) však může způsobit i coxsackie virus. Diagnózu lze potvrdit virologickým a sérologickým vyšetřením.

Léčba.

Nejčastější léčbou infekce varicella zoster virem je podávání virostatik. Virostatika se podávají buď v tabletkách nebo v infuzích (nitrožilně). Nejčastěji se používají virostatika s účinnou látkou aciclovir (Zovirax, Herpesin, Provirsan), jinou možností je látka valaciclovir (Valtrex).  Pásový opar se nejčastěji vyskytuje po 50. roce věku. U dětí se vyskytuje častěji při prodělání planých neštovic do 1 roku věku. Opakované pásové opary svědčí pro pravděpodobné oslabení obranyschopnosti organismu, například HIV infekcí.

Průběh.

Pro pásový opar je typické, že se nejdříve projeví palčivými bolestmi v oblasti krku, ramen a trupu. Po několika dnech se na části těla objeví puchýřky ve formě pásku, naplněné tekutinou. Napadená místa červenají, bobtnají a stanou se citlivými na dotek. Po jednom až dvou týdnech puchýřky pomalu splasknou a vytvoří se na nich strupy. Puchýřky by se neměly rozškrabávat, protože potom by po nich zůstaly jizvy. Bolesti většinou zmizí spolu s vyrážkou na pokožce nebo krátce poté. Ve výjimečných případech a především u starších lidí mohou ale bolesti trvat další měsíce a roky a mohou být trýznivé. Nemocní pásovým oparem jsou infekční pro své okolí v době výsevu puchýřků. Doporučuje se časté mytí a dezinfekce rukou, postižená místa neškrábat a překrýt. Včasná léčba onemocnění může předejít bolestem. Užívají se antivirotika, analgetika, antibakteriální masti a často i antidepresiva.

Následky.

U nakažených pacientů probíhá onemocnění zpravidla sice nepříjemně, ale neškodně. Někdy se však ale tvoří pásový opar na obličeji, což je označováno za tzv. „obličejovou růži“ a může vést k ochrnutí obličejových nervů. V případě, že jsou postižené také oči, vzniká riziko, že budou poškozeny spojivky a rohovky očí a dojde k úplnému oslepnutí.

Očkování.

Je k dispozici očkovací látka proti viru VZV chránící před infekcí planými neštovicemi a pravděpodobně také před pozdějším vznikem pásového oparu. Očkování se doporučuje jednou dávkou zejména osobám nad 50 let věku, které prodělaly onemocnění planými neštovicemi.

Pásový opar ("Herpes zoster") je infekční kožní onemocnění vyvolané herpetickým virem Varicella zoster, který způsobuje rovněž plané neštovice. Virus zůstává ukryt v těle po vyléčení planých neštovic, „spí“ v některém senzitivním gangliu. Příčinou aktivace viru bývá především snížení imunity organismu, podávání kortikosteroidů či imunosupresiv, námahou či nedostatečnou výživou a podobně. Onemocnění postihuje nejčastěji osoby nad 50 let věku a častěji ženy. Projevuje se výsevem puchýřků v oblasti kůže, která je inervována daným senzitivním nervem. Vyrážku často provází bolest ("neuralgie"). Objevuje se nejčastěji v oblasti břicha, hrudníku, zad, ale může se objevit i na jiných místech.

带状疱疹(英语:herpes zoster、shingles、zoster或zona)中医又称缠腰火龙、缠腰火丹,俗称蜘蛛疮、生蛇、皮蛇、白蛇、飞蛇,是一种病毒性疾病,特征为局部出现强烈疼痛的群聚皮肤水泡。典型病征为在身体左侧或右侧或脸部呈现带状的水痘,水痘出现前二至四天会出现麻刺感或局部疼痛,其他症状鲜少出现。红疹通常会于二到四周内痊愈,然而有些人发生持续数月或数年的神经痛,这种情形称为带状疱疹后的神经痛。免疫抑制的患者身上可能疹子会散布较广的范围;如果疹子扩散到眼部,可能导致视力减损。 带状疱疹通常是因人体对(VZV)有所反应而引起。初次感染VZV的患者可能会出现水痘。水痘痊愈后,病毒会潜伏于神经元中。当病毒再度转为活性,便会经由神经行遍全身造成疹子。引起病毒活化的危险因子包含年长、免疫功能低下、婴幼期(小于18个月大)水痘病史。病毒如何滞留于人体或再次活性化的成因目前仍不清楚。 未得过水痘的患者会在暴露于疹子病毒的情况下得水痘,但不会引起带状疱疹。诊断结果通常因个人体征或症状而异。带状疱疹病毒与单纯疱疹病毒虽同属疱疹病毒科,但分别为不同种病毒。


Konjunkce.

Rovina oběžné dráhy Venuše svírá s rovinou oběžné dráhy Země úhel 3,4°. Důsledkem je, že během dolních konjunkcí (kdy se obě planety nacházejí na téže straně Slunce) Venuše obvykle projde nad nebo pod slunečním kotoučem. Vzdálenost planety od Slunce při pohledu ze Země může být až 9,6°. Protože úhlový průměr Slunce je asi půl stupně, může kolem něj Venuše během běžné konjunkce procházet i ve vzdálenosti větší než 18 průměrů slunečního kotouče. Přechod je ze Země viditelný pouze tehdy, pokud konjunkce Venuše se Zemí nastane poblíž jednoho z uzlů její dráhy (tj. místa, kde dráha Venuše protíná oběžnou rovinu Země, tzv. ekliptiku) nebo přímo v něm.  Přechody Venuše sledují 243letý cyklus. Během něj lze obvykle pozorovat dvě dvojice přechodů. Každá dvojice je od sebe oddělená 8 lety a mezi dvěma dvojicemi uběhne vždy střídavě 121,5 a 105,5 roku. Cyklus má délku 243 let, protože 243 pozemských siderických let má 88 757,3 dní a současně 395 siderických let Venuše má 88 756,9 dní. V těchto periodách se tedy obě planety vrací do přibližně stejné vzájemné polohy. Tato doba odpovídá také 152 synodickým periodám Venuše.  Současné periody o délce 105,5, 8, 121,5 a 8 let v rámci 243letého cyklu jsou způsobeny malým rozdílem v délkách siderických let obou planet. Před rokem 1518 se v rámci cyklu střídaly tři periody o délkách 8, 113,5 a 121,5 let a před rokem 546 proběhlo 8 přechodů za sebou vždy po 121,5 letech. Současná podoba cyklu skončí roku 2846, kdy se počet period opět sníží na tři a jejich délky budou 105,5, 129,5 a 8 let. Z toho vyplývá, že 243letý cyklus je poměrně stabilní a mění se pouze počet přechodů planety a doba, kdy nastávají.

Kontakty.

Při přechodu Venuše lze pozorovat čtyři tzv. kontakty planety se slunečním kotoučem:  Dalším význačným bodem je střed či maximální fáze přechodu, kdy se Venuše ocitá uprostřed své cesty napříč slunečním kotoučem.

Starověká a středověká pozorování.

Pohyby planety Venuše zaznamenávali již starověcí řečtí, egyptští, babylonští i čínští hvězdáři. Staří Řekové považovali večerní a ranní východy Venuše za různá tělesa, přičemž Večernici nazývali "Hesperos" a Jitřenku "Fosforos". Za prvního Řeka, který si uvědomil, že se jedná o jednu planetu, bývá považován Pythagoras. Hérakleidés z Pontu si všiml, že Venuše prochází někdy nad a někdy pod slunečním kotoučem. Někteří historikové z toho vyvozují, že si byl vědom faktu, že Venuše obíhá okolo Slunce a nikoliv okolo Země. Nic však nenasvědčuje tomu, že by některá z těchto kultur věděla o přechodech Venuše přes sluneční disk.  Venuše byla známá též americkým předkolumbovským civilizacím. Mayové ji nazývali "Noh Ek" („Velká hvězda“) nebo také "Xux Ek" („Vosí hvězda“) a ztotožňovali ji s bohem Kukulkánem (Aztékům pak pravděpodobně známý jako Quetzalcoatl, tj. „Opeřený had“). V tzv. Drážďanském kodexu je zmapován celý cyklus Venuše. Nic ovšem nenasvědčuje tomu, že by Mayové měli také znalosti o přechodech planety přes sluneční disk.  První, byť ne zcela potvrzené zprávy o pozorování přechodu Venuše máme od středověkého perského učence Ibn Síná, známějšího pod polatinštěným jménem Avicenna (980–1037), který údajně Venuši pozoroval jako skvrnu na slunečním disku. Ačkoliv o tomto údajném pozorování a jeho interpretaci panují pochybnosti, zcela vyloučit to nelze. První skutečně potvrzená pozorování jevu však pocházejí až ze 17. století.

Novověká pozorování.

Původní zájem vědců o přechod Venuše byl, kromě vzácnosti jevu, motivován především snahou vypočítat velikost sluneční soustavy. Ačkoliv astronomové už v 17. století uměli vypočítat poměrnou vzdálenost planet od Slunce a vyjádřit ji v astronomických jednotkách, absolutní hodnota této vzdálenosti byla v této době ještě neznámá.

1631 a 1639.

Jako první předpověděl přechod Venuše Johannes Kepler. Z údajů o oběžných dráhách planet v jeho Rudolfinských tabulkách z roku 1627 vyplývalo, že planeta přejde přes sluneční kotouč 7. prosince 1631. Podobně předpověděl také přechod Merkuru, který se měl odehrát přesně o měsíc dříve, 7. listopadu 1631, a který úspěšně pozoroval francouzský astronom Pierre Gassendi. Keplerovy výpočty však nebyly dostatečně přesné na to, aby si uvědomil, že přechod Venuše nebude viditelný z větší části Evropy, a tak se za ním do jiných oblastí žádný astronom nevypravil. Sám Kepler se tohoto data nedožil – zemřel 15. listopadu 1630, rok před očekávanou událostí.  První vědecká pozorování přechodu Venuše se tak uskutečnila až 4. prosince 1639, kdy ho z vesnice Much Hoole poblíž Prestonu v severozápadní Anglii sledoval Jeremiah Horrocks a nedaleko odtud ze Salfordu poblíž Manchesteru další anglický astronom William Crabtree. Kepler přitom předpověděl přechody pouze v letech 1631 a 1761; na rok 1639 předpovídal, že Venuše sluneční kotouč těsně mine. Horrocks však Keplerovy výpočty oběžné dráhy Venuše opravil a uvědomil si, že přechody této planety přes sluneční disk se odehrávají ve dvojicích, navzájem od sebe vzdálených osm let. Díky tomu se Horrocks a jeho přítel Crabtree stali jedinými, kdo událost pozoroval. Ačkoliv si Horrocks nebyl zcela jist přesným časem, předpověděl, že přechod začne přibližně v 15:00. Aby mohl pozorovat bez nebezpečí poškození zraku, zaostřil pomocí jednoduchého dalekohledu obraz Slunce na malý papír, a přestože bylo zataženo, strávil u dalekohledu většinu dne. Nakonec mu přálo štěstí a v 15:15, půl hodiny před západem, se Slunce ukázalo mezi mraky. Zatímco Crabtreemu počasí a snad také radost ze zážitku neumožnily provést žádná měření, Horrocks dokázal změřit úhlovou velikost Venuše. Na základě mylné teorie, že velikost planet je přímo úměrná jejich vzdálenosti od Slunce tak, aby při pohledu ze Slunce byly jejich úhlové velikosti stejné, pak odhadl vzdálenost Země od Slunce na 59,4 milionu mil, tj. 95,6 milionu kilometrů. Přesto byl tento údaj mnohem přesnější než veškeré předchozí odhady, ačkoliv od správné hodnoty 149,6 milionu km se stále významně lišil. Horrocksova pozorování byla zveřejněna ve spise (česky "Venuše před Sluncem spatřená") až roku 1662, dlouho po jeho smrti.

1761 a 1769.

Roku 1761 pozoroval přechod Venuše v Sankt Petěrburgu Michail Lomonosov, který si všiml lomu slunečních paprsků na okraji planety. Na počátku přechodu zaznamenal kolem Venuše v místech, která ještě nepřišla do kontaktu se slunečním kotoučem, světlý prstenec. Stejný prstenec pak pozoroval i po třetím kontaktu na konci přechodu. Lomonosov správně usoudil, že prstenec lze vysvětlit pouze existencí atmosféry na Venuši. Dvojici přechodů v letech 1761 a 1769 využili astronomové k určení přesnější hodnoty astronomické jednotky za pomocí sluneční paralaxy a Keplerova třetího zákona. Tuto metodu poprvé popsal skotský matematik a astronom James Gregory ve svém díle z roku 1663. Metoda byla založena na přesném změření malého časového rozdílu v počátcích nebo koncích přechodu pozorovaných z navzájem velmi vzdálených stanovišť na zemském povrchu. Vzdálenost mezi stanovišti potom posloužila jako základ pro trigonometrický výpočet vzdálenosti Země od Venuše a od Slunce.  S myšlenkou expedic do nejrůznějších oblastí světa, odkud bude možné přechod pozorovat a vzájemným porovnáním údajů pak vypočítat sluneční paralaxu, přišel již roku 1716 Edmund Halley, který však zemřel téměř dvacet let před jejím uskutečněním. Početné výpravy, které za pozorováním přechodu roku 1761 vyrazily, jsou považovány za jeden z prvních případů široké mezinárodní vědecké spolupráce. Při prvním z dvojice přechodů se do různých míst světa, včetně Sibiře, Newfoundlandu a Madagaskaru, vydali vědci z Velké Británie, Rakouska a Francie. Příležitost k pozorování přinejmenším části přechodu měla většina z nich, mezi nimi např. Jeremiah Dixon a Charles Mason na mysu Dobré naděje. Roku 1769 astronomové vyrazili zase do Hudsonova zálivu, na Kalifornský poloostrov (tehdy pod španělskou nadvládou) a opět do Norska. Přechod byl pozorován též z Tahiti v rámci první průzkumné cesty kapitána Cooka, a sice z místa, kterému se dodnes říká „“. Český astronom Christian Mayer sledoval přechod ze Sankt Petěrburgu, kam ho pozvala carevna Kateřina Veliká, ovšem jeho pozorování z větší části zmařila zatažená obloha. Smůla provázela zejména francouzského astronoma Guillauma Le Gentil, který při své neúspěšné snaze spatřit alespoň jeden z obou přechodů strávil na cestách 11 let a 6 měsíců, během nichž ztratil svou ženu i majetek, neboť byl prohlášen za mrtvého. O více než sto dvacet let později jeho osudy posloužily jako předloha divadelní hry "" kanadské autorky Maureen Hunter. Kvůli tzv. efektu černé kapky (též známému jako Bailyho kapka) nebylo možné změřit počátek a konec přechodu s dostatečnou přesností. Efekt černé kapky byl dlouho připisován husté atmosféře Venuše a původně byl dokonce považován za důkaz její existence. Současné studie však prokázaly, že se jedná jen o optický efekt způsobený rozmazáním obrazu planety turbulencemi v zemské atmosféře nebo vadami dalekohledu. Roku 1771 francouzský astronom Jérôme Lalande využil údajů získaných během přechodů v letech 1761 a 1769 a vypočítal hodnotu astronomické jednotky, která podle něj dosahovala 153 milionů kilometrů (±1 milion km). Ačkoliv přesnost stále nebyla s ohledem na efekt černé kapky velká, přesto se ve srovnání s Horrocksovými výpočty jednalo o znatelný pokrok.

1874 a 1882.

Lalandem vypočtenou hodnotu astronomové dále zpřesňovali během přechodů v letech 1874 a 1882. Roku 1874 se několik expedic vydalo na Kerguelenské ostrovy. Tentokrát již astronomové mohli využít výhod vynálezu fotografie, který jim umožnil mikrometrická měření vzdálenosti Venuše od okraje slunečního kotouče, takže již nebyli odkázáni na prchavé okamžiky kontaktů na počátku a konci přechodu. Využití našly také tzv. heliometry, původně určené na měření slunečního průměru. I tato měření však byla stále zatížena velkou chybou. Americký astronom Simon Newcomb zkombinoval data ze čtyř posledních přechodů a odvodil hodnotu astronomické jednotky na 149,59 milionu kilometrů (±0,31 milionu km).

2004 a 2012.

V současné době se již výpočty pomocí paralaxy k určení hodnoty astronomické jednotky nepoužívají, neboť moderní metody využívající vesmírných sond či radarových pozorování těles sluneční soustavy umožnily určit její hodnotu s přesností ±30 m. Přesto roku 2004 přechod Venuše opět vzbudil zájem vědců, kteří událost využili k měření míry poklesu slunečního záření během zákrytu, čímž se snažili zpřesnit metody hledání extrasolárních planet. Dnes se planety u jiných hvězd hledají dvěma způsoby. Prvním je měření změn ve vlastním pohybu hvězdy nebo změn v Dopplerově posuvu, způsobených změnou radiální rychlosti hvězdy. Takto lze detekovat velké exoplanety o rozměrech Jupiteru či Neptunu obíhající v blízkosti hvězdy, které svou gravitací dokáží tuto hvězdu nepatrně vychýlit. Další metodou je využití gravitační mikročočky, kdy planeta přecházející před hvězdou způsobí efekt podobný tzv. Einsteinovu prstenu. Měření poklesu intenzity světla během přechodu planety přes disk hvězdy by však mohlo být mnohem citlivější a mohlo by umožnit hledat i malé planety. Tato metoda je ovšem velmi náročná na přesnost měření: např. přechod Venuše způsobí, že jasnost Slunce poklesne pouze o hodnotu 0,001, a pokles jasnosti hvězdy způsobený přechodem malé exoplanety by byl podobně nepatrný.  Zatím poslední přechod proběhl 6. června 2012. Nejlépe viditelný byl v některých částech Tichomoří, z Česka bylo možné pozorovat v časných ranních hodinách jen jeho poslední čtvrtinu.

Přechody v minulosti a budoucnosti.

V současné době se přechody Venuše přes sluneční disk mohou odehrávat pouze v červnu nebo prosinci (viz tabulku). Tato kalendářní data se však pomalu zpožďují; před rokem 1631 připadaly na přechody měsíce květen a listopad. Přechody se odehrávají ve dvojicích, přičemž druhý z nich nastává po osmi letech, takřka ve stejné datum. Důvodem je, že 8 pozemských let je téměř stejně dlouhých jako 13 oběhů Venuše, takže každých osm let se obě planety vůči sobě nacházejí přibližně ve stejné pozici. Tato konjunkce však není dostatečně přesná na to, aby se mohly opakovat tři nebo i více přechodů po sobě, protože Venuše na místo pokaždé dorazí o 22 hodin dříve než při předchozí události. Poslední přechod, který neproběhl ve dvojici, se odehrál roku 1396 a znovu se tak stane roku 3089. Roku 2854 (kdy má proběhnout druhý přechod z dvojice 2846/2854) Venuše z pohledu pozemského rovníku sluneční kotouč těsně mine, ovšem v některých částech jižní polokoule bude viditelný alespoň částečný přechod.

Vzácné úkazy doprovázející přechod Venuše.

Někdy Venuše přejde pouze po okraji slunečního kotouče. V takovém případě je možné, že v některých částech Země je viditelný pouze částečný přechod (tj. bez druhého a třetího kontaktu). Poslední přechod tohoto typu proběhl 6. prosince 1631 a další nastane 13. prosince 2611. Také může nastat případ, kdy v některých částech světa je viditelný částečný přechod, zatímco při pohledu z jiných částí Země Venuše zcela Slunce mine. Takový přechod proběhl naposledy 19. listopadu 541 př. n. l. a znovu se tak stane 14. prosince 2854.  Extrémně vzácnou událostí je současný přechod planet Venuše a Merkuru. Naposledy takový případ nastal 22. září 373 173 př. n. l., a opět se tak stane 26. července 69 163. Další simultánní přechod bude následovat až v roce 224 508. Podobně vzácným úkazem je i přechod Venuše probíhající současně se zatměním Slunce, kdy sluneční disk zakryje i Měsíc. Naposledy se tak stalo při prstencovém zatmění 1. listopadu 15 607 př. n. l. a znovu tato konstelace nastane při tzv. kombinovaném zatmění Slunce 5. dubna 15 232. Ovšem 3. června 1769 byli pozorovatelé této události velmi blízko, neboť úplné zatmění Slunce, viditelné ze Severní Ameriky, Evropy a severní Asie, nastalo pouhý den po přechodu Venuše přes sluneční disk.

Bezpečnost pozorování.

Nejbezpečnější způsob pozorování přechodu je promítání obrazu Slunce pomocí dalekohledu, triedru nebo dírkové komory na plátno, ovšem událost je možné sledovat i přímo za použití speciálních filtrů (např. astronomický sluneční filtr pokrytý tenkou vrstvou chrómu či hliníku), brýlí na pozorování Slunce nebo ochranného svářečského skla. Dříve využívané ochranné pomůcky, jako např. osvícený černobílý fotografický film, se již nepovažují za bezpečné, neboť malé vady filmu mohou způsobit, že škodlivé ultrafialové záření tímto filtrem projde. Vyvolaný barevný film zase (na rozdíl od černobílého) neobsahuje stříbro, takže je průhledný pro infračervené záření, což může vést k popáleninám na sítnici. Přímé pozorování Slunce bez použití filtru nebo s nevhodným filtrem může způsobit poškození buněk sítnice, a tím dočasnou nebo i trvalou ztrátu zraku.  česky: anglicky:

Přechod Venuše (též tranzit Venuše) přes sluneční disk je astronomická událost, během níž planeta Venuše projde přímo mezi Sluncem a Zemí, a zakryje tak malou část slunečního kotouče. Venuše může být během přechodu pozorována ze Země jako malý černý disk pohybující se napříč slunečním kotoučem. Přechody Venuše obvykle trvají několik hodin (např. přechod z roku 2004 trval 6 hodin). Přechod je podobný zatmění Slunce Měsícem, ovšem Venuše se vzhledem ke své vzdálenosti od Země jeví mnohem menší, ačkoliv ve skutečnosti je její průměr téměř čtyřikrát větší než průměr Měsíce. V počátcích astronomie se přechod Venuše využíval k měření sluneční paralaxy a následnému výpočtu vzdálenosti Země od Slunce.

金星凌日是指太阳和地球之间的行星金星像暗斑一样掠过太阳盘面,并且遮蔽一小部分太阳对地辐射的天文现象。这类天文现象可能会持续数小时。金星凌日的原理与月球造成的日食一样。虽然金星的直径几乎是月球的3.5倍,但由于它离地球更远,因此它遮蔽的太阳面积就非常小。科学家可以通过观察金星凌日估算太阳和地球之间的距离。在火星、木星、土星、天王星及海王星等地外行星同样可以观察到凌日这一天文现象。


Evolution I.

Lancer Evolution I byl představen v roce 1992 za účelem účasti v šampionátě WRC. Používal motor 4G63 – 2,0 l turbo DOHC s výkonem 182 kW (247 PS), který zůstal v Lancerech Evo s úpravami až do IX. generace. Pohon všech kol byl vzat ze sportovní verze Galantu VR-4. Prodával se ve dvou výbavách – GSR a RS. Levnější verze postrádala elektrická okna, zadní stěrač a další věci a měla ocelová kola, což způsobilo, že byla o 70 kg lehčí, než verze GSR (1238 kg). Mezi roky 1992–93 se prodalo 5 000 ks Evo I.

Evolution II.

Úspěšný Lancer Evolution I. byl nahrazen novou generací v prosinci roku 1993 a ta byla vyráběna až do roku 1995. Změny se týkaly především zlepšení řízení vozidla, zvětšení rozvoru a výšky, vylepšení karoserie o větší spoiler a pneumatik, které byly o 10 mm širší. Motor byl stejný, ale výkon byl o 6 kW větší při stejném točivém momentu.

Evolution IX (9. generace).

Mitsubishi představilo Evolution IX v Japonsku dne 3. března 2005. V ten stejný den také společnost ukázala vůz pro evropský trh na Geneva Motor Show. Severoamerický trh se dočkal Evolutionu IX na výstavě New York International Auto Show o měsíc později. 2.0 L 4G63 motor s technologií MIVEC (proměnné časování ventilů) a revidovaný design turbodmychadla zvýšil oficiální výkon na klikové hřídeli na 214 kW / 291 koní s točivým momentem 392 Nm.  Tři verze Lanceru Evolution IX byly představeny pro Japonsko, Evropu a Asii. Přestože všechny modely používají 291 koňový motor, točivý moment se liší. V Evropě, ale byl Evolution IX osazen motorem o výkonu 206 kW / 280 koní. GSR model produkuje 400 Nm točivého momentu, zatímco verze RS a GT produkují 407 Nm.

Evolution IX Wagon.

V Japonsku bylo představeno celkem 2 500 kusů limitované edice Evolution IX Wagon, a to krátce po debutu sedanu. Evolution IX Wagon má zadní část z Lanceru Sportback Wagon, která byla použita do sedanu. Byly představeny dva modely: GT se 6stupňovou manuální převodovkou a GT-A s 5stupňovou automatickou převodovkou. Tak jako jiné verze, měla verze Wagon změněny chromové lišty a jinak navrženy sedadla, zbytek interiéru byl stejný jako v sedanu.

Evolution X (10. generace).

V roce 2005 Mitsubishi představilo koncept další generace Lanceru Evolution na 39. ročníku autosalonu Tokyo Motor Show, který nesl název Concept-X. Koncept navrhl Omer Halilhodžić ze společnosti Evropského designového centra. Mitsubishi představilo v roce 2007 druhý koncept s názvem Prototype-X na výstavě North American International Auto Show (NAIAS).  Lancer Evolution X má novo navrhnutý přeplňovaný motor "4B11T" s objemem 2.0 L (1 998 cm3) celohliníkový řadový čtyřválec. Výkon a točící moment závisí na trhu, kde se prodává, ale všechny verze mají aspoň 230 kW/305 koní. (JDM verze), verze prodávaná v USA má o něco vyšší výkon. Britské modely sú přestavovány tamní firmou v souladu s předcházejícími MR edicemi nesoucími označení FQ. Možnosti výkonů motorů pro britský trh je od 250 kw/320 koní do 300 kW407 koní.  Dvě verze vozidla jsou prodávány v USA: Lancer Evolution MR se 6-rychlostní dvoj-spojkovou převodovkou (TC-SST). Druhá verze GSR má 5-rychlostní manuální převodovku. Evolution X má systém permanentního pohonu všech čtyř kol S-AWC (Super All Wheel Control), který je pokročilejší verzí systému AWC používaném v předchozí generaci.

Další generace.

Až čtvrtá generace ale přišla s designem, který měl dravé sportovní prvky. Ten už dosahoval výkonu 280 koní. Další generace byla vybavena diferenciálem, který rozděloval výkon podle toho, jaké kolo je v záběru. Bylo použito i výkonnější turbodmychadlo a sedmnáctipalcová kola. Šesté EVO dostalo nový chladič. Prodávaly se tři modely odvozené z EVO VI. Základní verze nesla označení GSR. Sportovnější variantou byl model RS, který byl už v základu schopen závodů ve skupině N. Pod ním byl typ RS2, který měl klimatizaci, ABS ale chyběly mu elektricky ovládaná okna. Na konci výroby se představila limitovaná edice Tommi Mäkinen s výkonnějším turbem. V interiéru se dodávala sportovní anatomická sedadla Recaro a závodní volant Momo.

Závodní verze.

Tommi Mäkinen s verzí Lancer EVO 4x vyhrál titul mistra světa v rallye. Při prvním startu s EVO VI na Rallye Monte Carlo 1999 a s EVO VI 2001 na Rallye Monte Carlo 2001 získal hned debutové vítězství.

Evolution VII WRC.

Lancer EVO VII WRC byl prvním automobilem, který byl stavěn přímo pro tuto kategorii. Vůz se účastnil Mistrovství světa v rallye 2002 a tým Ralliart vybojoval páté místo, stejně jako Škoda Motorsport. Vůz byl poháněn motorem o objemu 1996 cm, který dosahoval výkonu 221 kW a točivého momentu 540 Nm. Měl rozvod DOHC a turbodmychadlo vlastní konstrukce. Šestistupňová sekvenční převodovka byla typu Xtrac. Vůz měl elektronicky řízené diferenciály a spojku AP Racing. Tým používal pneumatiky Michelin. Na asfaltu jezdil na osmnáctipalcových a na šotolině na patnáctipalcových kolech. První start proběhl na Rallye San Remo 2001.

Mitsubishi Lancer Evolution, hovorově také Lancer Evo, nebo jen Evo, je sportovní automobil vyráběný firmou Mitsubishi Motors. Do roku 2016 bylo vyrobeno již jedenáct generací tohoto vozu. Všechny Lancery Evolution mají dvoulitrový motor s turbodmychadlem a pohon všech čtyř kol. Modely před Lancerem Evolution VII. měly primárně sloužit k účasti v šampionátech WRC (skupina A) a proto se musely odvíjet od sériově vyráběných Lancerů. První generace se objevila na trhu v roce 1992 a původně se počítalo pouze s prodejem v Japonsku, ale velký zájem a černý vývoz rozhodly, že Mitsubishi Lancer Evo IV. se do Evropy dostane i oficiálně. S osmou generací potom následoval i oficiální dovoz do USA. Výroba těchto vozů byla ukončena v roce 2016.

三菱Lancer Evolution,俗称EVO、LanEVO,是于1990年代初由三菱汽车为参加世界拉力锦标赛,以其前轮驱动的小型四门家用轿车Lancer为蓝本,开发出的四门高性能轿车。迄今为止总共开发了10代,每代均由罗马数字作辅助标记,均配备2升涡轮增压引擎和全时四轮驱动系统,因其由托米·马基宁驾驶在1996～1999年连续四年勇夺世界拉力锦标赛的年度车手冠军宝座,三菱Lancer Evolution的名字因此而红遍全球,成为诸多追求高性能车迷们追捧的爱车之一。


Historie.

Podle Émile Littré může název pocházet z Port Mahón, hlavního města španělského ostrova Menorca. Když v roce 1756 zvítězil francouzský maršál vévoda Richelieu nad Brity v bitvě o přístav Port Mahon, nechal na počest vítězů připravit velkolepou hostinu. Na ní se měla podávat i omáčka ze smetany a vajec. Smetana se však v kuchyni srazila, a tak ji šéfkuchař z nouze nahradil olejem. Nová omáčka Francouzům zachutnala a rozhodli se jí tak pojmenovat podle místa svého vzniku – mahonnaise.

Složení.

Vyrábí se rozšleháním rostlinného oleje a žloutku, ale lze použít i celé vejce nebo žloutek nahradit mlékem. Majonéza se obvykle dochucuje, např. solí, pepřem, octem či citronovou šťávou, cukrem, hořčicí apod.  Majonéza často tvoří základ dresinků a tatarské a dalších omáček. Přidává se také do řady salátů, včetně bramborového, ve kterých slouží jako pojidlo.  Na výrobu majonézy byla v Československu v roce 1959 stanovena oborová norma, podle níž se majonéza skládá z vaječných žloutků, rostlinného oleje, octa a soli. Mimo jiné bylo určeno, že kilogram majonézy obsahuje 8 vaječných žloutků a že podíl oleje činí 78 %.

Problém kvality.

Zrušením oborových norem počátkem 90. let 20. století došlo ke snížení kvality průmyslově vyráběných majonéz. Ta se výrazně nezlepšila ani po zavedení potravinářské vyhlášky č. 326/2001 Sb., která stanovuje, že podíl oleje v majonéze může být od 10 do 85 % a na kilogram výrobku stačí jeden vaječný žloutek. Majonézy jsou tak nastavovány vodou, zahuštěny zahušťovadly (např. guarovou nebo xanthanovou gumou) a obarveny, aby získaly přirozenou barvu.  Někteří výrobci však nedodržují ani tyto minimální požadavky, což prokázal v roce 2012 rozbor časopisu dTest. Některým výrobcům po provedení testů bylo odebráno ocenění kvality Klasa.

Majonéza (z fr. "mayonnaise" nejistého původu) či majolka je hustá tučná omáčka bílé či nažloutlé barvy vzniklá emulgací oleje a vaječného žloutku.

蛋黄酱(),又称美乃滋、沙拉、沙拉酱,台湾嘉义、台南一带又称之为白醋,是一种主要由植物油、蛋、柠檬汁或醋,以及其他调味料所制成的浓稠半固体调味酱。一般多用于沙拉等料理。一般作法中,蛋只使用蛋黄的部分,但也有使用全蛋的作法。


Dětství.

Vyrostl v newyorské čtvrti Queens. Jeho rodiče se rozvedli, když mu byli čtyři roky, poté ho vychovávali jeho prarodiče. Jako malý se věnoval sborovému kostelnímu zpěvu, s rapem začal v devíti. V šestnácti vyprodukoval a nahrál své demo, které rozeslal do různých nahrávacích společností včetně Def Jam Rec.. U Def Jam Rec. nahrál svůj první singl "I Need a Beat", kterého se prodalo přes stotisíc kusů. Tento úspěch vedl k nahrání debutu - "Radio" (1985), kvůli kterému Smith opustil střední školu.

Hudební kariéra.

V roce 1985 nahrál svůj debut "Radio", na kterém jako jeden z prvních rapperů začal inklinovat k prvkům popu. Album bylo kladně přijato u kritiků i u posluchačů, prodalo se ho milion a půl. Se svým druhým albem "Bigger and Deffer" zaznamenal takřka dvojnásobné prodeje a stejně tak větší úspěch a to hlavně díky singlu "I Need Love", který byl v roce 1998 vyhlášen třináctým nejlepším rapovým singlem v historii žánru. Časopis Source vyhlásil album jedním z nejlepších alb všech dob.  Roku 1990 vydal své nejprodávanější album "Mama Said Knock You Out", kterého se prodalo okolo 2 700 000 kopií. Avšak až o deset let později, roku 2000, se LL dočkal svého #1 alba - a to díky albu "G.O.A.T.", které debutovalo jako #1 na žebříčku Billboard 200. Rokem 2008 končí jeho spolupráce s Def Jam Rec., jelikož konečně po 23 letech splnil smlouvu vydáním třinácti alb.

Jiná odvětví.

LL v osmdesátých letech 20. století podporoval hip-hopovou módní značku "TROOP", v devadesátých letech pomáhal založit značku FUBU. Později zakládá vlastní značku nazvanou Todd Smith.  V roce 1993 uvedl svůj vlastní label "P.O.G. (Power of God)" a také svou obchodní společnost "Rock the Bells". Roku 2008 spustil svou vlastní internetovou, hudební, sociální síť "Boomdizzle.com".

James Todd Smith (* 14. ledna 1968, Bay Shore, New York, USA), známý jako LL Cool J, je americký herec a rapper. Dvojnásobný držitel ceny Grammy. LL Cool James (v překladu Ladies Love Cool James)" "je známý svými romantickými baladami" ("např. " Hey Lover "či" I Need Love) "ale také průkopnickými hip hopovými songy jako např." Headsprung, I Can't Live Without My Radio, I'm Bad, Mama Said Knock You Out "a" 4, 3, 2, 1. "LL se také objevil v mnoha filmech. Ve své kariéře, trvající již přes 30 let, vydal 12 alb a dvě kompilace, album "Exit 13" je posledním albem vydaným pod Def Jam Rec., jelikož jím splnil dlouholetou smlouvu na 13 alb.

詹姆斯·托德·史密斯(英语:James Todd Smith,1968年-1月14日),美国饶舌歌手、演员,他更为人所熟知的名字是LL Cool J。这个名字是“Ladies Love Cool James”(意为:女人都爱酷詹姆斯)的缩写。他最被人熟知的作品包括,情歌《I Need Love》、《Around the Way Girl》、《Hey Lover》,以及先锋嘻哈作品《I Can't Live Without My Radio》、《I'm Bad》、《The Boomin' System》、《Mama Said Knock You Out》。他还出演了数部电影。在同一时代的嘻哈巨星中,LL Cool J是为数不多的几位能够经历20年依然唱片热卖的歌手,最近的单曲包括《4, 3, 2, 1》、《Headsprung》和《Luv U Better》。到目前为止,他共发行了12张专辑以及一张打榜曲合辑。他的最近一张专辑是2008年发售的《Exit 13》,这也是他和Def Jam唱片公司签约的最后一张专辑。LL Cool J现居住于纽约曼哈塞特,已婚的他育有4名子女。


Povolání písaře.

Než se mohl písař ujmout své práce, musel projít dlouhým učením spojeným se školením v různých písařských institucích. Proto byli vybíráni hlavně z řad duchovních, tam se jim totiž dostalo potřebné vzdělání v katedrálních či klášterních školách. Ale i z těch, kteří navštěvovali takové školy, se jen málo dopracovalo k titulu kvalifikovaný písař. Kromě církevních se objevují písaři i v diplomatickém prostředí – měli za úkol psát různé světské listiny a různé úřední dokumenty. Přesto převládali převážně církevní písaři, a to až do 14. století.  Písařské činnosti si církevní orgány velmi vážily. Řídili se sloganem: „Kolik mnich napíše liter, tolik ran dostane ďábel.“ Opisovačská činnost byla považována za poslání, existují různé důkazy o tom, že se muži, kteří napsali za svůj život desítky knih, stali slavnými a váženými. Dokonce se mohli psaní věnovat i ve sváteční dny, kdy byla práce zakázána.

Písařské dílny.

Církevní skriptoria pracovala hlavně pro svoji potřebu, ale i na objednávky jiných lidí. Církevní ústavy mívaly svého světského ochránce – panovníka, nebo jiného představitele rodu, který se o založení ústavu zasloužil, nebo ho i dotoval. Tito mecenáši potřebovali rukopisy na svoji prezentaci, ale neměli sami možnost si je vytvořit. Proto se obraceli na církevní ústavy, se kterými už dříve spolupracovali, aby práci za ně provedli. Církve za to často získaly další hmotné výhody a dary. Tyto rukopisy pak putovaly na vzdálená místa nesouvisející s písařskou dílnou, kde začaly nový život.  Písařské umění se postupně šířilo, zakládaly se nové pobočky, kam odcházely kolonie bratrů z klášterů. Odnášeli si s sebou i výbavu liturgických a teologických knih. Když se pak nové pobočky musely postarat o rozmnožování vlastní knihovny, používaly předlohy ze svých původních institucí. Tím se knihy napodobovaly – opisováním i kaligraficky. Církevní instituce ani duchovní centra nevyvíjely písařskou činnost plynule a rovnoměrně. Střídala se období duchovního rozkvětu s obdobím úpadku, a to se projevovalo i v písařské činnosti. Často také osobnosti stojící v čele výrazně ovlivňovali produktivitu těchto dílen a institucí.

Proces opisování a pomůcky.

Původně se psalo hlavně podle písemné předlohy, podle vizuálního vjemu. Při takovém přepisu se často chybovalo – například přeskočením řádky nebo vynecháním slov. Proto opsané texty kontroval vyšší činitel. Aby práce na delších textech postupovala rychleji, rozděloval se někdy text mezi více písařů. To však nebylo vždy možné – v kartuziánském klášteře mohli jeho členové pracovat pouze odděleně – každý ve svém mikrokosmu – tedy v oddělených místnostech.  Práce písařských dílen byla osamostatněná od ostatních, proto si sami připravovali psací látky i pomůcky ke psaní. Jednalo se hlavně o pisadlo, nejčastěji husí brk namáčený do speciálně zhotovovaných inkoustů. Nezbytným vybavením písaře byla pemza na uhlazování psací látky a nožík na vyškrabování chybných tahů. Barvy byly také připravovány podle složitých receptur. Osoby malířů v písařských institucích byli buď samotní písaři, nebo i ti, kteří v těchto institucích nepracovali.

Písař je osoba, jejímž povoláním je psát knihy či dokumenty. Tato profese se v různých obdobách vyskytovala ve všech kulturách znalých písma. Svou důležitost ztratila s příchodem knihtisku, tradice písařů však přetrvala ještě do 16. století souběžně s tištěnými knihami.

书吏又称作抄写员、文士,是古代一种专门为人纪录事情或抄写文本的职业。书吏的工作内容主要是抄写书籍,其内容可能是宗教文本、虚构故事、学术文本或教诲文学。有时候书吏还必须负责秘书行政等工作,诸如为君主、贵族、神庙、城市记录命令、管理商务。这项专业可以在所有文字社会中都有发现,但在印刷术到来时就失去了他的重要性与地位。日后,这项专业演化为公务员、记者、会计、打字员与律师。在文化层次相对较低的社会里,书吏也会在街头为读者提供服务。


Osobní život.

Narodila se ve Staakenu v NDR, sousedícím se Západním Berlínem, který je dnes součástí Berlína. Základní školu navštěvovala v Karl-Marx-Stadtu, kde byla speciální sportovní škola pro talentované děti. Jejím domovským klubem se tak stal "SC Karl-Marx-Stadt", kde jí od roku 1977 začala trénovat Jutta Müllerová.  Následovala úspěšná amatérská kariéra. Roku 1984 byla vyhlášená nejlepší sportovkyní Německé demokratické republiky. V roce 1988 se stala teprve druhou ženou po Sonje Henie, která obhájila olympijské vítězství a rozhodla se přejít k profesionálům. Tři další roky strávila na krasobruslařských exhibicích v USA společně s olympijským vítězem Brianem Boitanem. Jejich show nazvané "Witt and Boitano Skating" se stalo tak úspěšným, že poprvé za deset let vyprodal newyorskou halu Madison Square Garden program v krasobruslení. Poté pokračovala v show "Holiday on Ice" po Spojených státech a Západní Evropě.  V roce 1994 se rozhodla vrátit k závodění. Opět jí připravovala Jutta Müllerová. Kvalifikovala se na ZOH 1994 do Lillehammeru, kde obsadila 7. místo. V roce 1995 byla uvedena do Síně slávy krasobruslení. V únoru a březnu 2008 uskutečnila Tour, na kterém se rozloučila s aktivním krasobruslením.  Časopis Time ji nazval „Nejhezčím obličejem socialismu“.  V soutěži z roku 2003 o největšího Němce historie nazvané "Naši nejlepší" se umístila na 70. místě.

Kapitola Stasi.

Po sjednocení Německa v roce 1990 vyšlo najevo, že Katarina Wittová měla spolupracovat s východoněmcekou tajnou policií Stasi. Sama zveřejnila 181 z celkových 1300 stran svazku a potvrdila, že od Stasi přijala luxusní vozy a zajištění nadstandardního bydlení.

Herečka.

V roce 1990 obdržela za roli ve filmu "Carmen na ledě" (1989) ocenění Emmy. Objevila se vedle Toma Cruise ve snímku "Jerry Maguire", a také si zahrála s Robertem De Nirem ve filmu "Ronin".

Playboy.

Pro prosincové číslo Playboy Magazine roku 1998 nafotila sérii fotek. Toto číslo se stalo teprve druhým v historii magazínu, které bylo vyprodáno (prvním se stalo číslo s Marilyn Monroe).

Katarina Wittová (* 3. prosince 1965 Staaken) je bývalá německá krasobruslařka, která reprezentovala NDR a po sjednocení také Německo, v letech 1984-1994. Získala dvě zlaté olympijské medaile na ZOH 1984 v Sarajevu a ZOH 1988 v Calgary, čtyřikrát se stala mistryní světa 1984, 1985, 1987 a 1988, a šestkrát v řadě zvítězila na mistrovství Evropy 1983–1988.

卡特琳娜·维特(英语:Katarina Witt,1965年-12月3日),德国花样滑冰运动员。


Obsah.

Patnáctiletý kluk Kafka Tamura žije se svým otcem, sochařem Koičim, v Tokiu. Matka se sestrou od nich odešly, ještě když byl Kafka malý. Kafka není jeho skutečné jméno, vybral si ho podle česko-německého spisovatele Franze Kafky. Tamura má i své alterego „Kluka, co se mu říká Vrána“, sám se považuje za nejdrsnějšího patnáctiletého kluka na světě. Nesnáší svého otce, a proto od něj uteče na ostrov Šikoku do města Takamacu. Vydává se tak na velkou pouť - nejen daleko od domova, ale také se snaží poznat sám sebe. Otec ho již od dětství proklínal („zabiješ otce, znectíš matku, zhanobíš sestru“), avšak Kafka se z kletby nedokáže vymanit, čím víc se snaží, tím je osudu blíže. V Takamacu tráví dny čtením v Kómurově pamětní knihovně, kde ho později zaměstná jeho rádce a kamarád, pan Óšima. Kafka poznává i ředitelku památníku slečnu Saeki, která se utápí ve vzpomínkách na svého zemřelého milence.  Paralelně s touto linií rozvíjí Murakami druhou, zdánlivě nesouvisející rovinu vyprávění o panu Nakatovi. Pan Nakata je zvláštní člověk, po nehodě v dětství ještě na konci druhé světové války ztratil vědomí a část své osobnosti. Už nikdy se nenaučil číst ani psát, zato však dokáže to, co málokdo, mluvit s kočkami. Ve svých šedesáti letech po vraždě Džonyho Volkra (Koičiho Tamury) vydává hledat, sám však neví co. V jeho pátrání mu pomáhá mladý řidič Hošino, kterému pan Nakata připomíná dědečka. Pan Nakata hledá vchodový kámen, který musí otevřít a poté zavřít. S pomocí Hošina kámen najde a cestu otevře.  Kafka si vydedukuje, že slečna Saeki je jeho matka a dívka Sakura, se kterou se potká v dálkovém autobuse, jeho sestra. Jestli je to pravda či ne, si čtenář může pouze domýšlet. Kafka se zamiluje do slečny Saeki, bydlí v knihovně a patnáctiletá Saeki se ve snu chodí dívat do jeho pokoje na obraz Kafky na pobřeží, který ji věnoval její milý. Kafka se nejprve intimně sblíží s patnáctiletým stínem slečny Saeki a nakonec i s tou skutečnou. Policie najde Kafkova otce mrtvého, vyhlašují pátrání po jeho nezletilém synovi a panu Nakatovi, který se sice k činu přiznal, ale nikdo mu nevěřil. Pan Óšima chlapce odveze na svou horskou chatu, Kafka se vydává do lesa, kam mu majitel ovšem zakázal přístup. Najde dva vojáky ze druhé světové války, kteří hlídají vchod. Ve snu znásilní Sakuru, a tak se de facto naplnila otcova kletba.  Po Nakatově návštěvě Kómurova památníku slečna Saeki zemře na srdeční záchvat, pan Nakata na její přání spálí její rukopisnou autobiografii. Pan Nakata usne a už se nikdy neprobudí. Úkol zavřít zpět vchod tak zbude na Hošinovi, který musí vchodový kámen bránit před příšerou vylézající z Nakatova mrtvého těla.  Kafka pochopí, že život na útěku není to pravé, a vrací se do Tokia.

Kafka na pobřeží ( 海辺のカフカ, "Umibe no Kafuka") je román japonského spisovatele Haruki Murakamiho z roku 2002. Do češtiny ho přeložil Tomáš Jurkovič, vydal Odeon v roce 2006,.

《海边的卡夫卡》(日语:海辺のカフカ)是日本作家村上春树在2002年出版的长篇小说。


Mládí.

Thomas byl synem Roberta Wolseyho a Jany Daundyové. Často se uvádí, že jeho otec byl řezník, ale historické prameny uvádí, že padl v bitvě u Bosworthu a je pravděpodobnější, že byl bohatým obchodníkem. Thomas studoval teologii na Magdalenině koleji v Oxfordu a 10. března 1498 byl vysvěcen na kněze.  Nejprve byl učitelem na Magdalenině koleji, ale brzy byl jmenován děkanem teologie. Roku 1502 odešel z Oxfordu a stal se kaplanem Jindřicha Deana, arcibiskupa canterburského. Po jeho smrti o rok později odešel na panství Richarda Nanfana, který ho učinil správcem svého panství. Po Nanfanově smrti roku 1507 vstoupil do služeb Jindřicha VII.  Wolseyho výhodou bylo, že Jindřich VII. zavedl opatření pro omezení moci aristokracie a podporoval příslušníky nižších stavů. Jindřich ho jmenoval královským kaplanem. Jeho vzestup k obrovskému vlivu je možno připsat jeho vysoké inteligenci a velkým organizačním schopnostem, jeho extrémně pracovité povaze, ambiciózní povaze a pověsti, kterou si u krále vydobyl. Roku 1509 ho Jindřich VIII. jmenoval svým almužníkem, což mu vyneslo místo v tajné radě. Wolseyho vzestupu napomohlo, že se mladý Jindřich nezajímal o praktické záležitosti vlády.

Zahraniční politika.

Válka proti Francii v letech 1512 – 1514 byla pro Wolseyho příležitostí demonstrovat své schopnosti. Anglie, s papežovou podporou, vytvořila alianci Anglie, Španělska a Svaté říše římské proti francouzskému králi Ludvíku XII.. Po prvotním neúspěchu se připojil k společnému útoku proti Francii a prokázal velké schopnosti při dlouhodobém vojenském tažení za účasti velkého počtu vojáků. Měl klíčovou roli v následných mírových jednáních, která zachovala pro Anglii dobyté území a potvrzení míru bylo doplněno manželstvím Ludvíka XII. s Jindřichovou sestrou Marií. Ludvík měl ale chatrné zdraví, krátce po svatbě zemřel a jeho nástupcem se stal ambiciózní František I.  Po smrti španělského krále Ferdinanda II., Jindřichova tchána a spojence, nastoupil na španělský trůn Karel V., který okamžitě uzavřel mír s Francií. Karel V. se po smrti Maxmiliána I. roku 1519 stal císařem římským a vliv Anglie na kontinentu poklesl. Roku 1518 se snažil papež Lev X. dosáhnout v Evropě mír, aby mohl vyhlásit křížovou výpravu. Jmenoval Wolseyho papežským nunciem a pověřil ho, aby jeho jménem svolal mírovou konferenci. Wolsey zorganizoval v Londýně jednání za účastí dvaceti národů. Toto jednání postavila Anglii do čela evropské diplomacie.  Dalším Wolseyho diplomatickým úspěchem bylo zorganizování akce "Field of Cloth of Gold" roku 1520. Jednalo se o grandiózní setkání mezi Františkem I., králem Francie, a Jindřichem VIII., doprovázené asi pěti tisíci dalších šlechticů. Zdá se, že účelem byla mírová jednání mezi oběma králi, ale zároveň i ukázka bohatství a vlivu Anglie v Evropě.

Vnitřní politika.

Wolsey provedl, ve spolupráci s královským pokladníkem Johnem Heronem, velké změny daňového systému. Tato revoluční forma daně byla založena na přesném ocenění bohatství daňového poplatníka, kdy daň byla stanovena na jeden šilink z jedné libry příjmu. Tato daň je základem současné daně z příjmu. Tento nový systém ulevil lidem s menšími příjmy a umožnil Wolseymu vybrat dodatečné prostředky na nákladný provoz královského dvora a zahraniční výpravy. Další prostředky získal prostřednictvím dobročinných darů bohatých šlechticů.  Wolsey také obnovil spravedlivý soudní řád založený na nestranném posuzování případu. Jako alternativu k soudům zvykového práva obnovil soudní dvory a odvolací soudy. Ty se zabývaly jednoduchými případy, které nevyžadovaly velké soudní náklady a slibovaly nezaujatost. Vytvořil i bagatelní soud, jehož projednávání nevyžadovalo od účastníků jednání poplatky, a zpřístupnil tak soudní projednávání i pro chudé vrstvy.  I když měl Wolsey konzervativní názory na církev, provedl i některé reformy. V letech 1524 a 1527 využil svůj vliv a jako papežský legát rozpustil třicet zchátralých klášterů, kde se rozmohla korupce (například v Ipswichi a Oxfordu). Nicméně prostředky, které tím získal, věnoval na založení gymnázia v Ipswichi a kardinálovy koleje v Oxfordu (po jeho pádu byla přejmenovaná na královskou kolej). Od roku 1528 začal omezovat příjmy duchovních.

Wolseyho pád.

I když měl Wolsey mnoho nepřátel, zachoval si Jindřichovu důvěru až do doby, kdy se Jindřich rozhodl rozvést se svou první ženou Kateřinou, aby se mohl oženit s Annou Boleynovou. Wolseyho neúspěch zajistit zrušení Jindřichova manželství způsobil jeho pád a smrt.  Jindřichovo manželství s Kateřinou mu nepřineslo mužského potomka. Obával se sporů o nástupnictví na anglickém trůnu po své smrti. Jindřich věřil, že jeho manželství s Kateřinou je neplatné, protože byla dříve manželkou jeho bratra Artura, který zemřel mlád. Snažil se dosáhnout zrušení papežova povolení k jeho sňatku s Kateřinou, které si na papeži vymohl jeho otec po Arturově smrti. Jeho snaha byla motivována touhou po mužském potomku a jeho touhou po Anně Boleynové.  Kateřina tuto snahu o zrušení odmítala a tak se tento spor stal konfliktem mezinárodním, protože její synovec Karel V. naléhal na papeže, aby tuto žádost neakceptoval. Papež si nechtěl znepřátelit ani Karla ani Jindřicha a tak rozhodnutí odkládal, jak jen to bylo možné. To rozzlobilo Jindřicha a Annu, kteří začali zpochybňovat věrnost Wolseyho jako papežského nuncia anglickému králi. Roku 1529 byl Wolsey odvolán z vládních funkcí a bylo mu odebráno právo užívat Whitehallský palác, který si Jindřich zvolil za své sídlo místo Westminsterského paláce. Nicméně stále zůstal arcibiskupem yorským.  Wolsey se vydal na cestu do Yorkshire, ale v Cawoodu byl obviněn ze zrady a měl se v doprovodu Jindřicha Percyho, hraběte z Northumberlandu, dostavit do Londýna. Zradil ho jeho vlastní lékař Augustin de Augustinus. Řekl Wolseyovým nepřátelům, že se Wolsey spolčil s francouzským králem proti Jindřichovi. Wolsey byl tímto obviněním šokován a v doprovodu svého kaplana vyrazil na cestu do hlavního města. Po cestě ale onemocněl a 29. listopadu 1530 v Leicesteru zemřel. Jeho ostatky byly pochovány v Leicesterském opatství. Wolsey měl se svou milenkou Janou Larkeovou dva potomky. Syn Thomas se narodil asi roku 1510 a dcera Dorothy asi roku 1512.

V populární kultuře.

Postava kardinála Wolseyho se objevuje v mnoha filmech a divadelních hrách (např. v "Jindřichovi VIII." od Williama Shakespeara). Ztvárnila ho řada známých herců - Orson Welles (1966), John Gielgud (1988) či David Suchet (2003). V koprodukčním televizním seriálu Tudorovci Wolseyho ztělesnil Sam Neill. Kardinálova smrt je zde interpretována jako sebevražda, kterou se král Jindřich VIII. snaží zamaskovat spolu s Thomasem Cromwellem.

Thomas Wolsey (asi 1471 – 29. listopad 1530) byl anglický státník a kardinál římskokatolické církve.

托马斯·沃尔西(英语:Thomas Wolsey,约1471年-1530年-11月29日),英国政治家,亨利八世的重臣,曾任大法官、国王首席顾问;同时也是一位神职人员,历任林肯主教、约克总主教及枢机。


Popis.

Idiomy tvoří významnou část slovní zásoby jazyka a jsou běžné zejména v hovorovém jazyce. Označují jevy, pro něž jazyk nemá slovo, jako například „z někoho si vystřelit“, „s někým vyběhnout“ nebo „někomu to polepit“. Mají mnoho společného s metaforami a často z nich vznikají. Nové idiomy vznikají snáze než nová slova a také snadno zastarávají a zanikají. Mohou tedy pružně reagovat na nové skutečnosti, které mluvčí potřebují vyjádřit, a dodávají hovorovému jazyku jeho živost. Protože se některé ještě nedostaly do jazykových slovníků, působí nesnáze hlavně cizincům a odlišují jejich řeč od rodilých mluvčích. Odkazují často na určitý kulturní kontext, v němž jsou srozumitelné (například „přiznat barvu“ na karetní hry), a nejsou produktivní, to jest nedají se obměňovat. Naopak zastaralé nebo nepřesně použité idiomy působí v řeči směšně.  Zvlášť časté a významné jsou idiomy ve slangu a v argotu, kde přímo slouží k zakrývání skutečného významu před nezasvěcenými. Některé se ale časem mohou dostat i do běžného jazyka, jako například „vzít roha“ (utéci), „natáhnout bačkory“ (zemřít) a podobně.

Překlad.

Některé idiomy mají přesný ekvivalent i v jiných jazycích, jako například české „přiznat barvu“ a německé „"Farbe bekennen"“. Většinou ale doslovný překlad idiomu nedává smysl a překladatel musí hledat obdobný idiom v cílovém jazyce. Důležité a ustálené idiomy se proto uvádějí ve velkých jazykových slovnících a existují i samostatné slovníky frazeologismů. Pokud se takový ekvivalent nenajde, musí se idiom opsat více slovy nebo i vedlejší větou.

Lingvistická teorie.

Idiom je dokladem kontextuality jazyka: význam věty není dán jen spojením významů jednotlivých slov, neboť slova se ve větě navzájem ovlivňují a podmiňují. Jednotlivá slova v idiomu zpravidla nelze nahradit synonymem: místo „ten si to vyžral“ nelze říci, že si to „vyjedl“, a ve spojení „vyžrat něco“ (odtud „vyžírka“) má sloveso vyžrat jiný význam. Idiom je tedy frazém, samostatná sémantická jednotka, samostatný lexém.

Idiom (z řec. "idióma", jazyková zvláštnost) je ustálený víceslovný výraz či frazém, jehož význam nelze odvodit z běžných významů slov, z nichž se skládá. Například význam idiomu „ztratit hlavu“ nesouvisí s běžným významem slova hlava, „nechat na holičkách“ obsahuje slovo, které se jinak v jazyce nepoužívá. Idiom se někdy považuje za synonymum pro frazém, jen zkoumaný ze sémantického hlediska, jindy za jeho podmnožinu. Zkoumáním idiomů se zabývá frazeologie a idiomatika, součásti lingvistiky.

熟语,又称习语(idiom),是由词或语素(外语单音节,汉语单字一音)构成的常用而定型的现成语句,是大于词的语文单位,但又具有词的特性。熟语是短语或句子,但又与一般临时自由组合而成的短语或句子不同;它是经过人群长期沿用,结构基本定型,不能随意改动其组成部分的一种用语或文句。熟语主要包括成语、惯用语、歇后语及谚语。


Potopa.

V šestistém roce života Noeho, tedy když bylo Jáfetovi 100 let, se rozevřely všechny prameny veliké hlubiny a uvolnily se nebeské průduchy. Na zemi nastal déšť trvající čtyřicet dnů a čtyřicet nocí. A toho dne vešel Jáfet, jeho žena spolu s příbuznými, především s otcem Noemem do archy. Když vešli, Hospodin za nimi zavřel.

Opuštění archy.

Když ustal déšť a voda opadla, vyšel Jáfet s manželkou i příbuzenstvem z archy.

Otcova nahota.

Z doby po potopě vypráví Bible zajímavou událost, která se udála mezi Noemem a jeho syny: Noe byl první, kdo vysadil vinici. Napil se vína, opil se a ležel obnažen ve svém stanu. Chám spatřil nahotu svého otce a pověděl o tom oběma svým bratrům venku. Šém a Jáfet tedy vzali plášť a oba si ho dali na ramena. Pak šli pozpátku a přikryli nahotu svého otce. Byli obráceni čelem nazpátek, a tak nahotu svého otce nespatřili. Čtenář Bible se v tomto místě může zamyslet, jaké jsou možné způsoby přístupu k nechtěně vzniklému kontaktu s nahotou vlastních rodičů a jaká je spravedlivá reakce na různé alternativy chování v této situaci.

Předpověď o Noemových synech.

Když se Noe probral z opilosti a dozvěděl se, co mu jeho nejmladší syn provedl, vyslovil nad Chámem zlořečení. Ostatním bratrům požehnal.

Potomci.

Dále Bible uvádí Jáfetovo potomstvo. Jáfet měl 7 synů: Gomera, Magoga, Madaje, Javana, Tubala, Mešeka a Tirase. Právě i z jeho potomků se po potopě zalidnila celá země.

Jáfet () je biblická osoba, která se v Bibli vyskytuje v knize Genesis od páté kapitoly a 32. verše.

雅弗(Japheth),圣经创世纪中人物,挪亚的儿子,兄为闪姆和含姆。他曾与父母、兄弟、妻子和兄弟的妻子共八人进方舟,避过洪水灭世。其后上帝赐福给挪亚和三兄弟,并以彩虹立约。据圣经记载,雅弗有七个儿子,歌<unk>、玛各、玛代、雅完、土巴、米设和提拉。


Životopis.

Henrik se narodil ve Francii jako syn hraběte Andrého de Laborde de Monpezat a jeho ženy Renée Doursenot. Prvních pět let života strávil ve Francouzské Indočíně, kde jeho otec obchodně pobýval. Mezi lety 1952 a 1957 studoval právo a politické vědy na pařížské Sorbonně a čínštinu a vietnamštinu na dnešním INALCO.  Po službě ve francouzské armádě v alžírské válce se v roce 1962 dostal na francouzské ministerstvo zahraničí a do roku 1967 působil na ambasádě v Londýně.  V Kodani se 10. června 1967 oženil s předpokládanou dědičkou dánského trůnu, korunní princeznou Markétou. Svatbou bylo jeho jméno také podánštěno (z Henriho se stal Henrik) a stal se dánským princem. Postupně se jim narodili dva synové - korunní princ Frederik a princ Joachim.  V roce 2002 princ Henrik opustil na čas Dánsko a uchýlil se do Francie, když se jeho syn princ Frederik stal hostitelem na novoroční recepci v nepřítomnosti královny. Henrik se cítil „odstrčený stranou, degradovaný a ponížený“, protože byl odsunut na třetí místo v královské hierarchii. Do Francie se za manželem vydala i královna, ale na čas se spolu neobjevovali na veřejnosti. Po třech týdnech se do Dánska vrátil a znovu se ujal svých královských povinností.  Henrikův původní titul (hrabě z Monpezatu) byl postupně přidělen jeho synům a vnukům, což Henrika potěšilo, protože jeho potomci tak budou nosit i své francouzské dědictví.  Henrikovým rodným jazykem byla francouzština, po svatbě se rychle naučil dánsky, mluvil také plynně anglicky, čínsky a vietnamsky.  Na konci ledna 2018 byl hospitalizován s plicní infekcí. Zemřel 13. února 2018 v sídle královské rodiny severně od Kodaně, kam byl nedlouho před tím ve vážném stavu převezen z nemocnice a kde si přál strávit své poslední chvíle.

Henrik, dánský princ-manžel (roz. "Henri Marie Jean André de Laborde de Monpezat"; 11. června 1934, Talence, Gironde, Francie – 13. února 2018, Fredensborg, Dánsko) byl manžel dánské královny Markéty II.

亨里克亲王(,1934年-6月11日-2018年-2月13日),原名亨利·马里·让·安德烈·德拉博尔德·德蒙佩札(),出生于法国吉伦特省塔朗斯,是丹麦女王玛格丽特二世的王夫,封配亲王()。


Hraní.

Wii Sports se skládá z 5 různých sportovních her – tenisu, baseballu, bowlingu, golfu a boxu. Hru si hráč zvolí v hlavním menu. Hry se ovládají pouze Remotem u tenisu, baseballu, golfu a bowlingu, a nebo Remotem s připojeným Nunchukem u boxu. Ovladače se používají jako sportovní náčiní a hráč s ním vykonává pohyby jako u reálného sportu, např. Remote drží jako golfovou hůl, v základním golfovém postoji a snaží se o odpálení virtuálního míčku reálným pohybem.  Každá z her se skládá ze standardního herního režimu, tréninku a z režimu určeného pro více hráčů. Ve standardním módu se hráč naučí v tenisu hrát dvojhru proti soupeři, v baseballu odpalovat a nadhazovat, v bowlingu zacházet s koulí, v golfu odpalovat na cíl a v boxu různé chvaty a zákroky. Čím více utkání vyhraje, tím zkušenější budou soupeři. V multiplayeru si mohou zaboxovat dva hráči proti sobě nebo si v tenise zahrát čtyřhru a podobně.  Postavy, se kterými se bude hráč reprezentovat v hrách, si vytvoří v Mii Channelu. Wii Sport je prvním titulem, ve kterém tuto postavičku může použít. Mii jsou uloženy v hráčově konzoli a představují jeho osobu.

Jak hráč postupuje.

Po odehrání dané hry, zápasu, je hráč odměněn body za svůj úspěch podle svých dovedností. Některé hry však nezapočítávají hru více hráčů do tohoto bodování. Graf vývoje bodů lze zhlédnout vždy po dohrané hře. Po získání 1000 bodů dosáhne hráč profesionální úrovně a kosmetické úpravy jeho Mii.  Wii Sports obsahuje také fitness test, který vypočte fitness věk. Test spočívá ve vykonání několika sportovních úkolů z tréninkového módu. Věk se pak počítá z hráčova věku, rovnováhy, rychlosti a energie. Test se může udělat pouze jednou denně pro jednoho Mii a výsledky jsou znázorněny v grafu.

Vývoj.

Wii Sports vytvořil Katsuya Eguchi se svojí vývojářskou skupinou, jež vyvíjí software pro Nintendo. S příchodem Wii Nintendo požadovalo, aby byli osloveni lidé, kteří video hry dříve nehráli. Proto byl požadován software, který bude zábavný a současně naučí nové hráče zacházení s Wii. Nintendo se snažilo zaútočit na hráče, kteří by hráli denně a jako vlajkovou loď Wii vyslalo právě hru Wii Sports. Wii Sports bylo navrženo jako jednoduchá hra pro použití jak dlouhodobých hráčů, tak i pro začátečníky. Byl vybrán právě sport, protože toto téma je rozšířené a pro všechny velmi známé. Přesné rysy profesionálních sportovců a realistická grafika pomůže komukoliv v herních dovednostech.  Z počátku se uvažovalo o nasazení postaviček z Maria, ale hráči dali jasně najevo, že preferují postavy Mii. Hru lze zobrazit v širokoúhlém formátu 16:9 a podporuje progressive scan.  Před Expem 2006 byl představen první sport ve hře, Wii Sport: Tenis. Později Nintendo oznámilo, že to bude část sportovního balíčku. Satoru Iwata představil tento balíček jako Wii Sports a uvedl, že bude zahrnovat tenis, golf a baseball. Ke hře bylo vytvořeno demonstrační video a demo verze. Ostatní tituly byly představeny až na Expu 2006 pod společným názvem Wii Sports: Baseball, Wii Sports: Golf a Wii Sports: Airplane. Airplane měl simulovat pilotování letadla, které mělo za úkol proletět kruhy v krajině. Tato hra ale nebyla zahrnuta do konečné podoby hry, ale objevila se následně ve hře Wii Sports Resort.

Ohlas.

Wii Sports byla komerčně úspěšná až tak, že na konci roku 2007 se stala nejvíce prodávanou hrou na Nintendo Wii. V Japonsku se prodalo 176 167 kopií v prvních dvou dnech od vydání, což se stalo rekordem mezi hrami pro sedmou generaci konzolí v Japonsku. Od února 2007 se prodalo přes milion kopií. Na začátku května 2007 firma Media Create umístila Wii Sports na třetí místo mezi top 20 her Japonska. Byla to nejvíce prodávaná hra Japonska v roce 2007 s 1 911 520 prodanými kopiemi. V roce 2008 se Wii Sports umístilo na 10. místě v prodeji v Japonsku s 841 736 kopiemi. Do konce roku 2008 se prodalo 40,5 milionů kopií.

Ocenění.

Wii Sport vyhrála

Vliv hry.

Wii Sports, významný faktor v celosvětovém uznání Wii, je první ze série her od Nintenda Wii Series. Tato série obsahuje Wii Play, Wii Fit, Wii Chess a Wii Music. Následovníkem by se mohla stát hra Wii Sports Resort, jejíž realizace je již plánovaná. Podle Wii Fit bude hra přitahovat spíše příležitostné, dámské či starší hráče. V jedné hře se propojují dovednosti členů rodiny a také slouží jako prostředek ke cvičení a hubnutí. Studie mezi 13–15letými teenagery vedená z Liverpoolu Univerzitou Johna Moorese dospěla k závěru, že tito hráči spotřebují o 2 % více energie než při hraní na ostatních konzolích.  Wii Sports byla také použita jako pomoc při psychické terapii boxerů v rehabilitační nemocnici v Glenrose v Kanadě, při léčení lidí po mrtvici v Minneapolis, Minnesotě a Raleighu v Severní Karolíně a při léčení zraněných vojáků v Prescottu v Arizoně, Washingtonu D.C. a ve městě Landtuhl v Německu.  Po vydání Wii začali hráči při hraní Wii Sports působit různé škody, kdy nešťastnou náhodou praštili do jiných hráčů nebo věcí svým Remotem. Mnoho nehod týkajících se odhozeného Remotu při hraní Wii Sports pobídlo prezidenta Nintenda Satoru Iwata k vyvinutí kampaně k redukci těchto incidentů. Nintendo vyvinulo nové pásky k Remotům, které byly dvojité a silnější.  Wii Sports se stala populárním prostředkem na společenská setkání a soutěže. Obyvatelé domů důchodců a podobných center zformovali ligy pro hraní Wii Sports bowlingu.  Wii Sports byla k vidění i v televizních seriálech, jako např. v The Big Bang Theory.

Wii Sports je sportovní hra vydaná a publikovaná Nintendem pro herní konzoli Nintendo Wii. Poprvé vyšla 19. listopadu 2006 v Severní Americe, po měsíci pak v Japonsku, Austrálii a v Evropě.

是一款适用于Wii游乐器的电子游戏,由日本任天堂公司制作,在欧美地区属于Wii系列和Touch! Generations系列中的一作。游戏于2006年11月19日在北美地区随Wii游戏机先行发售,并在随后一个月内于日本、澳大利亚和欧洲发行。2008年,游戏先后在南韩和台湾发行,也成为Wii上为数不多的中文游戏之一。除日本和韩国外,所有的Wii游戏机均同捆本作销售,使得本作成为自1995年Virtual Boy平台的《马里奥网球》以来,再度捆绑任天堂游戏机贩售的首发游戏。


Biografie.

Ja'alon se narodil jako Moše Smilansky na předměstí Haify, Kirjat Chajim, kde i vyrostl. Byl činný v mládežnickém hnutí dělnického sionismu "ha-Noar ha-Oved ve-ha-Lomed" a od roku 1968 v rámci své povinné vojenské služby sloužil v oddílu pěchotní brigády Nachal s názvem Ja'alon, po kterém přijal jméno. Po absolvování povinné vojenské služby se stal členem kibucu Grofit v aravské oblasti poblíž Ejlatu. Studoval na Haifské univerzitě, kde získal titul bakalář v oboru politických věd. Je ženatý a má tři děti.

Vojenská kariéra.

Po Jomkipurské válce v roce 1973, kde sloužil jako rezervista, se Ja'alon opět vrátil do armády a sloužil ve výsadkářské brigádě a Sajeret Matkal.  V roce 1995 byl jmenován ředitelem vojenské zpravodajské služby Aman a v roce 1998 velícím důstojníkem izraelského centrálního velitelství odpovědného za Západní břeh. Na této pozici byl i v září 2000, kdy vypukla takzvaná druhá intifáda. Náčelníkem Generálního štábu byl jmenován 9. července 2002 a tuto funkci zastával až do 1. června 2005. Hlavním cílem po celou dobu jeho služby bylo potlačit druhou intifádu.  V únoru 2005 se tehdejší ministr obrany Šaul Mofaz rozhodl neprodloužit Ja'alonovu službu v pozici náčelníka GŠ pro příští rok. Jednalo se o vyvrcholení sporů mezi Mofazem a Ja'alonem, které částečně ještě vzrostlo kvůli Ja'alonově kritice Šaronova plánu na stažení se z Gazy. Na postu náčelníka štábu skončil 1. června 2005 a následnému izraelskému stažení již dohlížel jeho nástupce Dan Chaluc.  V prosinci 2005 podali na Ja'alona ve Washingtonu žalobu příbuzní obětí z ostřelování libanonského města Kana z roku 1996 za jeho podíl na jejich smrti. Koncem roku 2006 byl Ja'alon na soukromé fundraisingové cestě na Novém Zélandu pořádané Židovským národním fondem. Aucklandský distriktní soudce při té příležitosti vydal příkaz k jeho zatčení za údajné válečné zločiny za jeho podíl na zabití vůdce Hamásu Saleha Šahída ve městě Gaza, při kterém bylo zabito 14 arabských civilistů, s komentářem, že Nový Zéland je povinen dodržovat Ženevské úmluvy na ochranu obětí války. Novozélandský nejvyšší státní zástupce Michael Cullen však příkaz zrušil, jelikož dospěl k závěru, že neexistují dostatečné důkazy.  V lednu 2008 prohlásil během diskuse v Interdisciplinárním centru, že: „Neexistuje žádný způsob, jak stabilizovat situace na celém světě a zejména na Blízkém východě, bez konfrontace Íránu.“  Po odchodu z funkce náčelníka Generálního štábu pracoval v think tanku Washingtonský institut pro blízkovýchodní politiku a stal se starším vědeckým pracovníkem na Adelsonově institutu strategických studií při Šalemově centru pro mezinárodní a blízkovýchodní studia. Byl rovněž předsedou centra pro židovskou identitu a kulturu v Bejt Moraša v Jeruzalémě.

Politická kariéra.

Poslancem Knesetu byl poprvé zvolen ve volbách v roce 2009 za stranu Likud. Následně se stal členem druhé Netanjahuovy vlády, v níž zastával post vicepremiéra a ministra pro strategické záležitosti. Poslanecký mandát obhájil ve volbách v roce 2013, po nichž se stal ministrem obrany. Poslanecký mandát obhájil rovněž ve volbách v roce 2015. Post ministra obrany si ponechal i ve čtvrté Netanjahuově vládě.  20. května 2016 oznámil Ja'alon rezignaci na funkci ministra i poslance; zdůraznil však, že nemá v úmyslu zcela odejít ze společenského a politického života Izraele. Záhy nato opustil Likud a stal se členem nové koalice Kachol lavan vedené Binjaminem Gancem.

Moše „Boogie“ Ja'alon (, rodným jménem Moše Smilansky; * 24. června 1950 Kirjat Chajim, Izrael) je izraelský politik za Kachol lavan, dříve poslanec Knesetu za stranu Likud a ministr obrany.

摩西·亚阿隆(,1950年-6月24日),以色列政治人物,军人。曾担任以色列国防军总参谋长。2013年3月至今,担任以色列国防部部长。


Tenisová kariéra.

První roky.

Od dvanácti let trénovala na přání otce ve floridské Tenisové akademii Nicka Bollettieriho v Bradentonu. V šestnácti letech se přestěhovala do španělské Valencie, kde hrála pod vedením trenérského dua Pablo Lozano a David Andres.  Debutovým startem na profesionálním okruhu ITF se stala událost v roce 2002 na sicilské Cagliari s dotací 10 000 dolarů, kde v úvodním kole nestačila na Číňanku Sun Tchien-tchien po jednoznačném průběhu ve prospěch Asiatky 6–1, 6–0. Dále pokračovala v turnajích okruhu ITF, kde se mimo jiné danou sezónu probojovala do semifinále desetitísové události v Zatonu.  Premiérový titul získala v sezóně 2005 v severoafrickém městě Melilla, když ve finále přehrála Luciu Jiminezovou po setech 6–1, 6–4.

2008–2011.

První titul z okruhu WTA Tour si připsala v roce 2008 z antukového Internazionali Femminili di Tennis di Palermo, když v boji o titul zdolala Rusku Marii Korytcevovou. 27. července 2008 přidala druhou turnajovou trofej z portorožského Banka Koper Slovenia Open, po finálové výhře nad Španělkou Anabel Medinaovou Garriguesovouá výsledkem 6–3, 6–3.  V sezóně 2009 se probojovala do dvou singlových finále WTA Tour, kde předchozí sezónu získala tituly. Jednalo se o palermský turnaj, na němž nestačila na krajanku Flavii Pennettaovou a slovinskou Portorož, kde zůstala na raketě Rusky Dinary Safinové.  V letech 2009 a 2010 byla členkou vítězného fedcupového týmu Itálie.  V únoru 2011 pak zaznamenala další finálovou účast v thajské Pattaye, kde ji porazila Slovenka Daniela Hantuchová, na níž uhrála pouhé dva gamy.

2012.

Postup do první desítky ve dvouhře.

Nejlepší sezónu dosavadní kariéry rozehrála na melbournském grandslamu Australian Open, kde se poprvé v kariéře probojovala do čtvrtfinále dvouhry, v němž ji porazila světová dvojka Petra Kvitová. Na cestě mezi osm nejlepších hráček zdolala Naděždu Petrovovou, Soranu Cîrsteaovou a Číňanku Čeng Ťie. Po turnaji se posunula na své maximum – 33. místo na žebříčku WTA. Následně se přesunula na americký kontinent, kde na Monterrey Open jako druhá nasazená vypadla v semifinále s pozdější vítězkou Maďarkou Tímeou Babosovou po setech 6–4, 6–7, 6–4. Připsala si však třetí singlový titul kariéry z antukové události Abierto Mexicano Telcel v Acapulcu, když v posledních dvou utkáních přehrála krajanky, nejdříve Robertu Vinciovou 7–5, 6–1, a poté druhou nasazenou Flaviu Pennettaovou 6–7(5), 7–5, 6–0.  Na amerických událostech Premier Mandatory vypadla v úvodních kolech. V Indian Wells nejdříve vypadla v úvodní fázi s Američankou Vaniou Kingovou 7–6 a 6–4 a na Miami Masters poté ve druhém kole se Sloane Stephensovou výsledkem 3–6, 6–2, 7–5.  Do katalánského Barcelona Ladies Open vstupovala z pozice sedmé nasazené hráčky. Neztratila na něm ani jeden set, když ve čtvrtfinále přešla přes německou turnajovou dvojku Julii Görgesovou 6–2 a 6–3, v semifinále zdolala Suárezovou Navarrovou 6–1, 6–2 a ve finále si poradila s Dominikou Cibulkovou hladce 6–2, 6–2. Získala tak druhý titul sezóny a v hodnocení postoupila na 28. příčku.  Následovaly dvě dvouhry v semifinále Fed Cupu na půdě České republiky, kdy v sobotu podlehla Petře Kvitové 6–4, 6–3 a v neděli vyhrála nad Andreou Hlaváčkovou 3–6, 6–2 a 6–2, což byl jediný vítězný bod Itálie s konečným skóre 1–4 na zápasy.  Dne 7. května pak vyhrála třetí událost v roce Budapest Grand Prix a vyrovnala italský ženský rekord krajanky Roberty Vinciové v nejvyšším počtu singlových titulů za jednu sezónu.  Na French Open se probojovala do finále ženské dvouhry, v němž nastoupila proti Marii Šarapovové. Utkání prohrála 2:0 na sety. V následné pondělní klasifikaci žebříčku WTA po French Open si zajistila posun o čtrnáct příček na 10. místo ve dvouhře a o pět pozic na 3. místo ve čtyřhře.  Ve třetím kole Wimbledonu ji Kazaška Jaroslava Švedovová jako první hráčka otevřené éry uštědřila tzv. zlatý set, když neuhrála v úvodní sadě ani jeden míč. Druhý set prohrála 4–6 a byla vyřazena. Na posledním newyorském grandslamu US Open došla do semifinále dvouhry, v němž nestačila na favorizovanou Serenu Williamsovou. Díky tomuto výsledku se v následné pondělní klasifikaci z 10. září posunula na 7. místo ve dvouhře

Čtyřhra s Robertou Vinciovou.

Sara Erraniová nastupovala celou sezónu se stabilní partnerkou Robertoua Vinciovou, s níž zaznamenala strmý vzestup, když vyhrály osm turnajů, včetně dvou grandslamů. Vyrovnané výkony v průběhu celého roku se odrazily v žebříčkovém postavení. Obě hráčky se v závěrečné fázi okruhu postupně staly světovými jedničkami ve čtyřhře, když Vinciová na této pozici vystřídala Erraniovou.  Premiérový titul sezóny si připsaly v únoru na mexickém Monterrey Open po finálové výhře nad zkušeným japonsko-čínským párem Kimiko Dateová a Čang Šuaj poměrem 6–2, 7–6. Na druhou výhru dosáhly následující týden na acapulském Abierto Mexicano Telcel, když si v boji o titul poradily se španělskou dvojicí Lourdes Domínguezová Linová a Arantxa Parraová Santonjaová po hladkém průběhu 6–2 a 6–1. V dubnu pak triumfovaly na evropslé antuce během Barcelona Ladies Open, kde si bez problémů poradily s krajankamiFlavií Pennettaovou a Francescou Schiavoneovou jednoznačným výsledkem 6–0 a 6–2.  Poté zaznamenaly sérii čtyř turnajových výher v řadě a pokaždé se v boji o titul utkaly s ruskými soupeřkami. Šňůra začala v polovině května na modré antuce Mutua Madrid Open, kde zdolaly dvojici Jekatěrina Makarovová a Jelena Vesninová 6–1, 3–6 a [10–4]. O týden později se všechny hráčky potkaly ve finále římského Internazionali BNL d'Italia, opět s vítězným koncem pro Italky, tentokrát poměrem 6–2 a 7–5.  Premiérovým grandslamovým vítězstvím se stalo pařížské Roland Garros, kde rozhodující bitvu s výsledkem 4–6, 6–4 a 6–2, sehrály proti páru Maria Kirilenková a Naděžda Petrovová. Na vítězné vlně se udržely i v dalším turnaji UNICEF Open, kde na jejich raketách zůstaly ve finále znovu Kirilenková s Petrovovou po těsné bitvě 6–4, 3–6 a [11–9]. Druhou grandslamovou trofej si přivezly z newyorského US Open, na němž ve finále nedaly šanci Češkám Andree Hlaváčkové a Lucii Hradecké po setech 6–4 a 6–2. V následné klasifikaci deblového žebříčku se stala po Pennettaové druhou Italkou v historii, která dosáhla na čelo světové klasifikace.  Dvakrát v sezóně odešly jako poražené finalistky, a pokaždé se jejich přemožitelkami staly ruské tenistky. Nejdříve nestačily na lednovém Australian Open na pár Světlana Kuzněcovová a Věra Zvonarevová ve třech sadách 7–5, 4–6 a 3–6. Na březnovém Miami Masters je zdolaly také Kirilenková s Petrovovou, když po prvních dvou setech 6–7 a 6–4, o osudu utkání rozhodl až závěrečný supertiebreak [4–10].

2013.

Dvouhra: Světová pětka a semifinále na French Open.

Během roku obhájila acapulský singlový titul a z dalších třech finále dvouhry odešla jako poražená finalistka. Na Grand Slamu si poprvé zahrála semifinále French Open. Na žebříčku patřila do elitní světové desítky a nejvýše figurovala na 5. příčce.  Sezóna byla méně úspěšná, než předcházející, přestože dosáhla svého maximálího postavení ve světové klasifikaci WTA, když vystoupala až na 5. místo. Na úvodní grandslam Australian Open přijížděla jako sedmá nasazená. V prvním kole ji však zastavila Španělka Carla Suárezová Navarrová poměrem 4–6 a 4–6. V únoru si zahrála první finále roku na pařížském Open GDF Suez, v němž podlehla Němce Moně Barthelové 5–7 a 6–7. Poté se do přímého boje o titul probojovala na Dubai Tennis Championships, kde opět neuspěla v utkání proti Petře Kvitové 2–6, 6–1 a 1–6. Další týden se přesunula na americký kontinent, kde úspěšně obhájila turnajové vítězství na Abierto Mexicano Telcel. Ve finálovém střetnutí oplatila čerstvou porážku Carle Suárezové Navarrové po setech 6–0 a 6–4. Na antukovém grandslamu French Open dosáhla poprvé semifinálové účasti, v němž utrpěla debakl od pozdější vítězky Sereny Williamsové 0–6 a 1–6.  Podruhé v prvním kole grandslamu probíhající sezóny prohrála na wimbledonské trávě s Portoričankou Mónicou Puigovou 3–6 a 2–6. V roli obhájkyně titulu se na antukovém Internazionali Femminili di Palermo probojovala opět do finále, v němž byla nad její síly krajanka a deblová spoluhráčka Roberta Vinciová. Podlehla jí ve třech setech 3–6, 6–3 a 3–6. Na newyorském US Open pak skončila ve druhém kole na raketě další krajanky Flavii Pennettaové po dvousetovém průběhu 3–6 a 1–6.  Jako jediná tenistka se druhý rok v řadě kvalifikovala do dvouhry i čtyřhry na Turnaji mistryň 2013. V singlové soutěži skončila opět v základní skupině, když dokázala zvítězit jen nad Jelenou Jankovićovou. Zápasy s Azarenkovou a Li však ztratila, což znamenalo první nepostupové 3. místo základní fáze. Na počátku listopadu byla členkou italského týmu, který na cagliarské antuce ve finále Fed Cupu porazil oslabené Rusky. Získala tak třetí titul z této týmové soutěže.

Čtyřhra: Pokračující dominance a světová jednička.

V celé deblové sezóně pokračovala ve spolupráci s krajankou Robertou Vinciovou. Dne 29. dubna 2013 se vrátila na čelo žebříčku ve čtyřhře a obě členky páru pak vedení ve světové klasifikaci udržely až do závěrečného Turnaje mistryň.  Italky si první finále zahrály na lednovém Apia International Sydney, kde podlehly páru Petrovová a Srebotniková 3–6, 4–6. Poté pokračovaly ve 20zápasové neporazitelnosti během níž získaly třetí grandslamový titul na Australian Open, když ve finále zdolaly mladou australskou dvojici Bartyová a Dellacquová 6–2, 3–6 a 6–2. Vítězná šňůra pokračovala únorovými trofejemi z pařížského Open GDF Suez, kde v boji o titul přehrály česko-americký pár Hlaváčková a Huberová poměrem 6–1, 6–1, a poté výhrou na Qatar Total Open po výhře nad Petrovovou se Srebotnikovou 2–6, 6–3, [10–6].  Probojovaly se také do dvou finále navazujících antukových událostí, z nichž odešly poraženy. Na římském Internazionali BNL d'Italia nestačily na tchajwansko-čínskou dvojici Sie a Pcheng po setech 6–4, 3–6, [8–10], a poté nezvládly poslední utkání čtyřhry na majoru French Open, kde je zastavily ruské hráčky Makarovová s Vesninovou 5–7 a 2–6.  Druhý rok za sebou plnily roli světových jedniček na Turnaji mistryň 2013 a podruhé nepřešly semifinálovou fázi, když je vyřadil ruský pár Jelena Vesninová a Jekatěrina Makarovová.

Dopingová aféra 2017: Osmiměsíční trest po odvolání.

V únoru 2017 byla Erraniová pozitivně testována při mimosoutěžní dopingové kontrole na zakázaný nesteroidní inhibitor aromatázy snižující hladinu estrogenů – letrozol, představující účinnou látku v léčivém přípravku femara, který ve formě tablet matka Erraniové užívala při terapii karcinomu prsu. Pro zařazení letrozolu do skupiny hormonových a metabolických modulátorů (S4) byl registrovaným sportovcům zakázán.  Tenistka přítomnost v organizmu, a detekci v moči, vysvětlila na Twitteru sdělením: „"Nevíme přesně, jak se to stalo, ale já jsem nikdy doping nebrala. Vyloučili jsme všechny ostatní možnosti a zbyla ta, že mi matčina tableta spadla do polévky a rozpustila se v ní."“ Mezinárodní tenisová federace jí udělila nízky dvouměsíční zákaz startu, s uplynutím 3. října 2017, když ve zdůvodnění uvedla: „"Vzali jsme v potaz, že hráčka se v minulosti proti antidopingovým pravidlům nijak neprovinila. Naopak nás přesvědčila o tom, že dodržuje řadu preventivních opatření. Proto jsme došli k závěru, že její provinění je na nejnižší hranici možných trestů."“  S pouze dvouměsíčním distancem nesouhlasila italská antidopingová agentura, která se odvolala k Mezinárodní sportovní arbitráži (CAS) s požadavkem na dvouletý zákaz. V červnu 2018, po dohrání Roland Garros, vynesla CAS verdikt se zvýšením trestu na osm měsíců a jeho vypršením 8. února 2019. Rovněž došlo k odebrání bodů ze všech turnajů, do nichž 72. hráčka světa nastoupila po 3. říjnu 2017. Zklamaná Erraniová nový zákaz komentovala slovy: „"Pochybuju, že něco podobného se někdy stalo a řešilo... takto hanebným způsobem. Už jsem si odpykala sedm měsíců, byla donucena začít znovu z 280. místa žebříčku a drápala se zpátky. A teď mi dali další sankci. Všechno je to holý nesmysl. Nevím, jestli najdu znovu sílu i touhu hrát po tom všem zase tenis.“"

Sara Erraniová, nepřechýleně Sara Errani (* 29. dubna 1987 Bologna) je italská profesionální tenistka a bývalá světová jednička ve čtyřhře, když na této pozici od zavedení světové klasifikace strávila 87 týdnů, což představuje 9. nejdelší období. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA vyhrála devět singlových turnajů a dvacet sedm v deblu. V rámci okruhu ITF získala dva tituly ve dvouhře a šest ve čtyřhře.

萨拉·埃拉尼(Sara Errani,1987年-4月29日)是意大利职业网球女运动员,2002年转职业。她的WTA生涯最高单打排名为第5,目前为止,夺得6个WTA单打冠军。