Život.

Dětství a studium.

Gustav Mahler se narodil majiteli hostince s palírnou Bernardu Mahlerovi a jeho ženě Marii jako nejstarší ze 14 dětí (osm jich zemřelo v dětském věku). Mahlerovi byli židovská, německy hovořící rodina žijící na Vysočině v obci Kaliště (okres Pelhřimov) na česko-moravském pomezí v tehdejším Rakouském císařství. Rodiče se krátce po jeho narození usadili v Jihlavě v domě č. 265 (dnes Dům Gustava Mahlera. Již od dětství projevoval výjimečný hudební talent, od dědečka dostal darem starý klavír a učil se na něj hrát. Byl vychováván jihlavskými hudebníky a velmi citlivě vnímal hudební kulturu tohoto kraje, která se později zčásti odrážela i v jeho tvorbě, vedle prvků lidové hudby židovské ("klezmer"). V Jihlavě, kde měl svá první veřejná vystoupení jako klavírista, žil do roku 1875.  V patnácti letech začal studovat na konzervatoři ve Vídni hru na klavír u profesora Epsteina a navštěvoval přednášky o harmonii a kompozici. Se svými spolužáky obdivoval tvorbu Richarda Wagnera a Antona Brucknera. Prázdniny trávil v Jihlavě, kde koncertoval a toulal se po okolí (tehdy obývaném německy mluvícími lidmi). Kromě hudby si doplňoval vzdělání samostudiem, byl vášnivý čtenář a v Jihlavě nakonec složil maturitu. Na filozofické fakultě vídeňské univerzity studoval v letech 1877–1879 filozofii, historii a dějiny hudby. V červenci 1878 konzervatoř ukončil s vyznamenáním absolventským koncertem, na kterém přednesl svou vlastní skladbu pro klavír. Všechny své rané skladby však později zničil. Z tohoto období si ponechal jedinou skladbu, nazvanou "Žalobná píseň", kterou označil jako svůj opus č. 1.

Skladatelská a dirigentská dráha.

Ve svých dvaceti letech nastoupil Mahler dirigentskou dráhu v divadelních orchestrech, která jej zavedla nejprve v květnu 1880 do hornorakouských lázní Bad Hall. Ve stejném roce také dokončil hudbu ke své první skladbě - kantátě "Žalobná píseň", jejíž text vznikl v roce 1878. Pak působil v Lublani, Olomouci, Jihlavě, Praze a hesenském Kasselu, kde v roce 1883 začal komponovat "Písně potulného tovaryše" a také svou "První symfonii". Jako dirigent se vyznačoval vysokými nároky na výkonné umělce, velkou intenzitou práce a energií, nekompromisně prosazoval vlastní uměleckou představu uváděných inscenací. Vzhledem ke svému mládí byl mnohdy přijímán s nedůvěrou, dostával se do konfliktů s vedením i členy souborů. Úroveň divadelních scén se však pod jeho působením zvyšovala a dostavil se také úspěch u diváků.  V letech 1886–1888 působil v Lipsku a v následujících třech letech byl uměleckým ředitelem Královské uherské opery v Budapešti. Uvedl zde Wagnerovy opery "Zlato Rýna" a "Valkýru" v maďarštině, velkým úspěchem bylo jeho nastudování Mozartova "Dona Giovanniho". Představil se zde také jako skladatel - uvedl svou "První symfonii Titan", ale premiéra skončila fiaskem.  V roce 1889 zemřeli Mahlerovi oba rodiče a on jako nejstarší z dětí se musel postarat o své sourozence. Dědictví se vzdal v jejich prospěch. Dům v Jihlavě prodal a sestra Justina se stala jeho hospodyní.Rodičům nechal postavit velký pomník na hřbitově v Jihlavě.  V roce 1891 nastoupil jako šéf opery do Městského divadla v Hamburku, kde setrval šest let. Spřátelil se zde s J. B. Foersterem a na jeho podnět prosadil uvedení Smetanovy "Prodané nevěsty" (zpívané německy), které bylo velmi úspěšné. Pohostinsky vystupoval jako dirigent v Londýně, Výmaru, Moskvě, Petrohradu, Budapešti a Berlíně. Překonal epidemii cholery, která Hamburk zasáhla roku 1892 a během rekonvalescence u jezera Attersee v malém altánu komponoval. Nejznámějším dílem z tohoto období je "Druhá symfonie". Začal pracovat na své "Třetí symfonii".  Vzhledem ke svému již značnému věhlasu v hudebním světě jako skladatel a dirigent byl Mahler v roce 1897 povolán na nejdůležitější místo svého působení - do Vídně jako umělecký ředitel ("Generalmusikdirektor", GMD) tehdejší Dvorní opery a zároveň šéfdirigent Vídeňských filharmoniků. Ve Vídni musel někdy čelit antisemitským výpadům. I jeho jmenování uměleckým ředitelem a šéfdirigentem bylo podmíněno přestupem na katolickou víru, což učinil, neboť se necítil být ortodoxním židem. Vídeňská opera pod jeho vedením prožívala v letech 1898–1907 dobu svého největšího rozkvětu. Také zde uváděl díla českých skladatelů: Smetanova "Dalibora" a "Prodanou nevěstu", Nedbalův balet "Pohádka o Honzovi". "Nechal si postavit vilu a domek pro komponování na břehu jezera Wörthersee, kde každý rok během prázdnin pracoval na nové symfonii. V letech 1901-1904 vytvořil "Písně o mrtvých dětech" a 1901-1902 pět písní na slova Friedricha Rückerta. Jeho hudba byla stále častěji uváděna v Evropě i Americe a jako skladatel byl již velmi uznáván.  Dne 9. března 1902 se v kostele svatého Karla Boromejského ve Vídni oženil s mladou intelektuálkou Almou Schindlerovou, s níž měl posléze dvě dcery – Marii Annu (1902–1907) a Annu Justine (1904–1988). Šťastné životní i tvůrčí období skončilo v létě 1907, kdy jeho starší milovaná dcera Marie zemřela na záškrt. Mahler utrpěl srdeční kolaps a lékaři mu zjistili vážnou srdeční vadu, nedomykavost chlopní. Ve vídeňské opeře sílily intriky nepřátel: byl kritizován, že údajně dává přednost vlastní tvorbě a koncertní činnosti na úkor práce v divadle. Rozhodl se proto přijmout nabídku na hostování ve Spojených státech. Mahlerovi prodali vilu ve Wörthersee a odjeli z Evropy parníkem do New Yorku.

Závěr života.

Od roku 1908 byl Gustav Mahler šéfdirigentem Metropolitní opery v New Yorku, která tehdy – v neposlední řadě díky svým finančním možnostem – získávala stále větší důležitost v celosvětovém měřítku. Mahler zde dirigoval nejen opery běžného repertoáru včetně děl Richarda Wagnera, ale například i americkou premiéru Smetanovy opery "Prodaná nevěsta" dne 19. února 1909. Roli Mařenky zpívala Ema Destinnová, která se rovněž zasloužila o uvedení tohoto díla v Metropolitní opeře. Velmi úspěšné bylo uvedení oper "Tristan a Isolda, "Don Giovanni" a "Fidelio" pod Mahlerovou taktovkou.  V letním období se Mahler vracel do Evropy, kde pobýval na samotě u Toblachu. Pracoval na své šestidílné symfonické "Písni o zemi" inspirované verši starých čínských básníků. Toto dílo dokončoval v Hodoníně ve vile svého obdivovatele Fritze Redlicha. V roce 1908 přijal pozvání do Prahy, aby tam dirigoval na jubilejní výstavě k 60. výročí panování císaře Františka Josefa I. Mahler v Praze uvedl ve světové premiéře svou "Sedmou symfonii".  V roce 1910 za pobytu v Evropě prošlo manželství Gustava a Almy Mahlerových vážnou krizí, když se Alma zamilovala do architekta Waltera Gropiuse, později zakladatele výtvarné školy Bauhaus.  V roce 1909 se Mahler stal uměleckým vedoucím newyorské "Philharmonic Society," tj. orchestru, který pro něj sestavili bohatí příznivci. Koncem roku 1910 zahájil turné po amerických velkoměstech, které však ze zdravotních důvodů nemohl dokončit. Svůj poslední koncert (čtyřicátý šestý) v New Yorku dirigoval Mahler v horečce dne 21. února 1911.  Nejprve se uvažovalo o chřipce, ale nakonec se ukázalo, že jde o bakteriální onemocnění srdce (streptokoková sepse). Nepomohli mu lékaři v Americe, Paříži v ústavu Louise Pasteura a nakonec ani ve Vídni, kam se po několikaletém pobytu ve Spojených státech vrátil. Ve Vídni dne 18. května 1911 ve věku 50 let Mahler zemřel na sepsi v důsledku komplikací vyvolaných základní chorobou. Přál si, aby byl pochován bez proslovů a bez hudby, jeho pohřeb však byl velmi slavný. Jeho hrob na hřbitově v Grinzingu ve Vídni zdobí jednoduchý náhrobek, který navrhl architekt Josef Hoffmann.

Osobní vlastnosti.

Mahler byl vegetariánem, vegetariánství přičítal velký význam pro rozvoj své duše. Byl znám svou velkou pracovitostí a snahou o neustálé zlepšování svých již dokončených děl.

Péče o skladatelův odkaz.

Od roku 1955 pracuje ve Vídni Mezinárodní společnost Gustava Mahlera, od roku 1966 se udělují medaile Gustava Mahlera. O světovou proslulost Mahlerovy renesance v 80. letech 20. století se zasloužil svým vlivem Leonard Bernstein a též i čeští dirigenti Rafael Kubelík (v emigraci) a Václav Neumann svými nahrávkami Mahlerových symfonií.  V roce 1994 byla v rámci Muzea Vysočiny otevřena pobočka se stálou expozicí „Mladý Gustav Mahler a Jihlava“. Od roku 1996 pečuje i v České republice o odkaz skladatele Společnost Gustava Mahlera MAHLER 2000, která obnovila jeho rodný dům v Kalištích u Humpolce (je zde expozice "Mahler a Čechy") a organizuje v Jihlavě a na Vysočině pravidelný festival „Hudba tisíců“.

Hodnocení díla.

Pro Mahlerovu tvorbu je příznačná zjitřelá senzitivita a vnitřní střet protikladů, reprezentující nepochybně autorův autobiografický model. Kompoziční styl vychází z pozdního romantismu a pocitově osciluje mezi ironií a melancholií. Mahlerova hudba je plná filosofických úvah, pesimismu, někdy až určitého bolestínství. Složil deset symfonií, které jsou pilíři jeho díla a celou řadu skladeb písňové formy, jak v obsazení ryze vokálním, tak v kombinaci se sólovými nástroji, především však s doprovodem orchestru. Mahlerovo dílo charakterizuje monumentalita, spolu s výrazně prominujícím (výše popsaným) citovým laděním. V několika symfoniích používá sólového zpěvu i sborů a neváhal rozšířit symfonickou hudební formu nejen co do počtu nástrojů, ale i co do rozsahu vlastní skladby (užívá až šest vět). Charakteristická je též inspirace lidovou hudbou a na tehdejší dobu nová instrumentace, kdy nástroje v orchestru sdružuje v nové, netradiční kombinace.  Tiskem vyšly Rückertovy písně spolu se dvěma posledními písněmi z cyklu Chlapcův kouzelný roh pod názvem "Sedm posledních písní" (Sieben Lieder aus letzter Zeit).

Gustav Mahler (7. července 1860 Kaliště, Čechy – 18. května 1911 Vídeň, Rakousko) byl rakouský hudební skladatel a dirigent. Je pokládán za jednoho z největších skladatelů symfonické hudby: složil devět symfonií (a jednu nedokončil), v některých uplatnil i vokální složky. Písně a písňové cykly zaujímají v jeho tvorbě mimořádné postavení.

古斯塔夫·马勒(,,1860年-7月7日-1911年-5月18日),奥地利作曲家、指挥家。作为作曲家,他是19世纪德奥传统和20世纪早期的现代主义音乐之间承前启后的桥梁。马勒之后,十二音和无调性音乐等先锋理念崛起,传统调性音乐的辉煌时代走向终结。他的指挥成就在生前就已得到广泛认可,但他所创作的音乐一度被忽视,在纳粹德国时期甚至因其犹太身份而被禁止,直至第二次世界大战后才因指挥家伯恩斯坦等人的推广而得到复兴,其音乐价值方为人所周知。到如今,马勒的音乐甚为频繁地被演出,亦有无数其作品之录音发行。


Historie.

Již v 6. století př. n. l. bylo území dnešní Gruzie součástí Kolchidské říše, ve 3. století př. n. l. na východě země vzniklo Království Ibérie. Ve 4. století se do země začalo šířit křesťanství, západní část země se dostala pod vliv Byzantské říše, východní byla pod vlivem Persie. Ve 4. století se užíval bílý prapor, zavěšený svisle na žerdi, ve stylu labara. Žerď byla zakončena rozšířeným křížem v kruhu, známým dnes jako "kříž z Bolnisi", nazvaným podle chrámu v gruzínském městě Bolnisi, v kterém byl součástí výzdoby. Takovouto vlajku užíval i Vachtang I. Gorgasali, král Kartli.  V 8. století ovládli celé území Gruzie Arabové, v 9. vzniklo několik nezávislých knížectví, která byla za Bagrata III., prvního gruzínského krále, sjednocena. Symbolem sjednocení Gruzínského království a osvobození země se stala vlajka (prapor) Vachtanga I. Po vítězné bitvě u Digori (1121) přidal gruzínský král David IV. (který se začal podílet na křížových výpravách) na bílý prapor svatojiřský středový kříž. Evropané v té době nazývali Gruzii zemí Jiřího (Georgií) a Svatý Jiří byl od 10. století patronem země a objevoval se na vojenských, církevních a dalších praporech a symbolech. Oproti zdroji je vyobrazená vlajka zkrácená, bez tří obdélníkových výseků.  Za vlády Giorgiho Nádherného (1314–1348) byl prapor doplněn o 4 menší kříže, po jednom v každé čtvrtině vlajkového listu. Údajně šlo o odkaz na Jeruzalémský kříž po návratu Jeruzaléma do křesťanských rukou, na kterém měl král zásluhu. Jiný zdroj však uvádí podobnou vlajku již za vlády Tamary Gruzínské (pravnučky Davida IV.), která vládla Gruzii v letech 1184–1213. Tato vlajka byla gruzínským symbolem až do roku 1424, kdy se země po vpádu Mongolů rozpadla.  V 15.–17. století bylo území dnešní Gruzie rozdrobeno do několika nezávislých království nebo knížectví o které sváděly boje Osmanská říše a Persie. Vlajky (prapory) těchto útvarů jsou popsány v "Zeměpisném atlase" prince Vachuštího, syna krále Vachtanga VI.  19. ledna 1762 vzniklo (spojením) Kartlijsko-kachetské království. To užívalo (do roku 1801) vlajku tvořenou černým listem s bílým, středovým křížem.  V roce 1799 bylo království obsazeno ruským vojskem a v září roku 1801 bylo k Rusku připojeno. Zbytek Gruzie byl připojen k Rusku v průběhu rusko-perských (4. válka 1804–1813 a 5. válka 1826–1828) a rusko-tureckých válek (7. a 8. válka). V roce 1896 byla zavedena ruská bílo-modro-červená národní vlajka, která se začala vyvěšovat i na území dnešní Gruzie.  Začátkem roku 1917 navrhl gruzínský sochař Jakob Nikoladze první gruzínskou národní vlajku. Ta byla tvořena karmínovým listem o poměru 1:2 s kantonem v horním (žerďovém) rohu. V kantonu o výšce poloviny šířky listu a délce 3/8 délky listu byly umístěny dva pruhy, černý a bílý. Vlajka byla poprvé vyvěšena 25. března 1917 na manifestaci v Kutaisi při příležitosti sjezdu "Národní demokratické strany". Po bolševické revoluci v Rusku byl v Tbilisi uspořádán "Gruzínský národní kongres", který 22. listopadu ustanovil "Národní radu", která plnila funkci vlády i parlamentu. 22. dubna 1918 vznikla spojením Gruzie, Arménie a Ázerbájdžánu autonomní Zakavkazská demokratická federativní republika. 26. května 1918 Gruzie z federace vystoupila a vyhlásila nezávislou Gruzínskou demokratickou republiku. Vlajkou se stala předešlá vlajka Jakoba Nikoladzeho, která však byla zákonem z 10. září upravena na poměr stran 2:3. Kantonu byla stanovena výška rovná 1/3 šířky listu a délka rovná 2/5 délky listu (není obrázek). Karmínová barva symbolizovala starobylou královskou barvu a zářivou minulost země, černá tragické období pod ruskou nadvládou a bílá mír a naději.  7. května 1920 byla v Moskvě podepsána smlouva, kterou RSFSR uznala nezávislost Gruzínské demokratické republiky. V únoru 1921 došlo v Gruzii k povstání, které mělo za cíl spojení se sovětským Ruskem. To se stalo záminkou ke vstupu Rudé armády do země. 22. února byly nařízením prohozeny barvy pruhů v kantonu gruzínské vlajky (není obrázek) ale již 25. února byla vyhlášena Socialistická sovětská republika Gruzie a státní symboly byly (jako symboly "buržoazní společnosti") zakázány.  20. května 1921 přijal Revoluční výbor SSR Gruzie dekret ""O znaku a vlajce Socialistické sovětské republiky Gruzie"". Ta je (ne zcela přesně) popsána jako rudý (šarlatový) list, v jehož horním rohu je nápis S.S.R.G. V popisu to sice není uvedeno, ale nápis měl být v gruzínském písmu. V praxi byla pravděpodobně užívána vlajka s nápisem ve žlutém obdélníkovém lemu, tak jako na vlajce RSFSR. V některých tehdejších ruských publikacích byly zobrazeny vlajky s nápisy ГССР nebo ССРГ (v latince GSSR nebo SSRG). Šlo o špatné rekonstrukce ruskými výtvarníky dle nepřesného popisu.  12. března 1922 vytvořila SSR Gruzie spolu s Ázerbájdžánskou SSR a Arménskou SSR Zakavkazskou SSR, která se 13. prosince přejmenovala na Zakavkazskou sovětskou federativní socialistickou republiku. ZSSR pravděpodobně neužívala oficiálně žádnou státní vlajku. ZSFSR užívala (dle článku č. 46 ústavy) rudý (šarlatový) list s rudou, zlatě lemovanou, pěticípou hvězdou v horním rohu a pod ní (ve zdroji asi omylem nad ní) v půlkruhu zlatá písmena З.С.Ф.С.Р. (v latince Z.S.F.S.R.). V roce 1925 byl popis vlajky uveden (s poměrem stran 1:2) v novelizované ústavě v článku č. 59. Vyobrazená vlajka je trochu odlišná od zdroje.  ZSFSR 30. prosince 1922 vstoupila do SSSR a v této souvislosti se od 18. dubna 1924 začala užívat i vlajka Sovětského svazu.  Začátkem 30. let byl změněn oficiální ruský název SSR Gruzie na Gruzínská sovětská socialistická republika. Gruzínský název zůstal nezměněn. 5. prosince 1936 byla ZSFSR (novou ústavou SSSR) zrušena a Gruzínská SSR se stala svazovou republikou SSSR.  13. února 1937 byla přijata nová ústava Gruzínské SSR, kde je vlajka ve článku č. 160 popsána. Vlajka byla tvořena rudým listem o poměru 1:2 (to však v ústavě stanoveno nebylo). V horním, žerďovém rohu byl umístěn zlatý nápis Gruzínská SSR v gruzínském písmu (საქართველოს სსრ, Sakartvelos SSR).  11. dubna 1951 byla výnosem Nejvyššího sovětu Gruzínské SSR přijata nová vlajka, kterou navrhl malíř Severian D. Maisašvili. Vlajka, typově odlišná od vlajek ostatních svazových republik, byla schválena zákonem z 20. dubna 1951 a její popis byl zanesen do gruzínské ústavy. 6. února 1956 bylo výnosem prezídia Nejvyšší sovětu schváleno "Nařízení o státní vlajce Gruzínské SSR", ve kterém byl popis vlajky upřesněn v článku č. 2. Vlajka byla tvořena rudým listem o poměru stran 1:2, v horním, žerďovém rohu bylo blankytně modré karé o délce stran rovné polovině šířky vlajky. Ve středu karé bylo modré kruhové pole (o poloměru rovném 1/3 strany karé), z něhož vybíhá 24 rudých paprsků ke stranám čtverce. Uprostřed kruhového pole byly zkřížený rudý srp a kladivo a nad nimi malá, pěticípá hvězda. Ze středu pravé strany karé vychází k vlajícímu okraji modrý, vodorovný pruh o šířce 1/3 strany karé. Neoficiálně byla symbolika této vlajky vykládána tak, že modrý pruh, karé a paprsky symbolizují Černé moře a nebe bez mraků, rudá je barvou mezinárodního dělnického hnutí a symbolem sovětského lidu, srp s kladivem symbolizují dělníky a rolníky a hvězda proletářský internacionalismus.  Po demonstraci desetitisíců lidí v Tbilisi 14. dubna 1978 za status gruzínštiny byla v roce 1981 do státního znaku přidána zkratka státu v gruzínštině, ke změně vlajky ale nedošlo. V roce 1989 spustily protikomunistické demonstrace boj za nezávislost Gruzie. Při těchto protestech se užívala vlajka navržená roku 1917, jejíž užívání bylo 26. května 1989 legalizováno. V březnu roku 1990 nárokovala Gruzie nezávislost země, sovětská armáda však proti demonstrantům brutálně zasáhla.  21. června 1990 vyhlásila Gruzie nezávislost na Sovětském svazu a 14. listopadu 1990 byl zákonem změněn název země na "Gruzínská republika". Vlajka z roku 1917 doznala drobných změn a byla popsána v článku č. 181 nové ústavy. Změněn byl poměr stran (nyní 3:5) a velikost kantonu, jehož výška byla stanovena na 2/5 šířky a délka na 2/5 délky vlajky.  V referendu, které proběhlo na přelomu března a dubna roku 1991 se 89 % hlasujících vyslovilo pro obnovení gruzínské nezávislosti a 9. dubna ji parlament vyhlásil. Vlajka zůstala zachována.  V roce 1999 bylo na nátlak většiny obyvatel a patriarchátu Gruzínské pravoslavné církve vyvoláno hlasování parlamentu o změně vlajky na (již zmiňovanou) oblíbenou vlajku s pěti kříži. Tehdejší prezident Eduard Ševardnadze se pokusil tomuto přijetí nové vlajky zabránit vytvořením heraldické komise, v roce 2003 byl však při tzv. růžové revoluci svržen. Vůdce opozice a pozdější prezident Michail Saakašvili (resp. jeho Sjednocená národní strana) si tento historický symbol přivlastnil a ten byl prohlášen za symbol země. 14. ledna 2004 přijal gruzínský parlament zákon o nové státní vlajce, která byla téhož dne na budově parlamentu vztyčena. K oficiálnímu vztyčení došlo až 25. ledna při inauguraci nového prezidenta. Vlajka byla popsána v dekretu prezidenta Saakašviliho č. 31 z téhož dne. Oproti návrhu z roku 2003 mají křížky plnější tvar.

Vlajky nižších celků.

Gruzie se člení na 9 krajů (mcharebi), 1 městský kraj (Tbilisi mchare) a dvě autonomní republiky, Abchazko (de facto však ruský protektorát) a Adžarsko. Na území gruzínských krajů Mccheta-Mtianeti, Rača-Lečchumi a Dolní Svanetie, Vnitřní Kartlie a Imeretie se rozkládá Jižní Osetie, sporné území, které je spolu s Abcházií ruským protektorátem. Autonomní republiky i sporná území užívají vlastní vlajky, kraje ne.

Vlajka Gruzie, známá též pod názvem vlajka s pěti kříži (), je tvořena bílým listem o poměru stran 2:3, s červeným, středovým, svatojiřským křížem o šířce 1/5 šířky vlajky. Ve středu všech čtyř bílých polí je umístěn červený, tlapatý křížek (ve středoevropské heraldice nazýván též přesnějším názvem kříž tlapatý vydutý).

格鲁吉亚国旗是一面十分古老的旗帜。早在公元5世纪,白底红色圣乔治十字的旗帜已经是乔治亚民族和国家的象征。在塔玛拉女王时代此旗是对抗塞尔柱帝国的象征。四个小十字在1334年加上,模仿了耶路撒冷十字。


Historie.

Britský protektorát Basutsko (), dnešní Lesotho, neužíval do vyhlášení nezávislosti žádnou oficiální vlajku. Užívala se britská vlajka a vlajka britského vysokého komisaře pro Basutsko, Bečuánsko (Botswana) a Svazijsko. Vlajku komisaře tvořila standardní britská vlajka s bílým kruhovým polem se zelenou vavřínovou girlandou uprostřed. V poli byla britská tudorovská koruna (od roku 1955 koruna svatého Eduarda) nad písmeny H.C. (Hight Commissioner). (není obrázek)  20. března 1952 byl zaveden britským královským dekretem znak Basutska. Zelený štít tohoto znaku (s krokodýlem přirozené barvy pod dvěma zlatými obilnými snopy, mezi kterými bylo zlaté rouno) v bílém, kruhovém poli se užíval jako vlajkový emblém () na vlajce britského rezidenta-komisaře (zástupce vysokého komisaře) pro Basutsko. (není obrázek)  Není jasné, zda se užíval na modré služební vlajce (britská státní námořní vlajka). Zdroje uvádějí obě varianty, uvádí se také, že vlajka měla neoficiální charakter.  30. dubna 1965 získalo Basutsko vnitřní samosprávu a začaly se připravovat nové státní symboly. 4. října 1966 byla vyhlášena nezávislost státu na Spojeném království pod názvem Království Lesotho. Stejný den byla zavedena, a slavnostně vztyčena první vlajka (a státní znak), publikována již 30. září. Autorem vlajky byl architekt Peter Hancock. Jednalo se o modrý list se dvěma svislými pruhy v žerďové části (zelený a červený), širokými 1/10 délky listu a s bílou kresbou basutského klobouku „mokorotlo”. Barvy byly převzaty z vlajky Basutské národní strany (BNP) (čtyři vodorovné pruhy v barvách modrá, bílá, červená a zelená, klobouk měl být původně žlutý, měnil se, aby odpovídal barvám BNP). Modrá barva symbolizovala oblohu a déšť, bílá byla barvou míru, zelená symbolizovala zemi a červená víru. Klobouk byl symbolem míru a monarchie. Vlajka souhrnně vyjadřovala státní heslo Khotso, Pula, Nala (Mír, déšť, prosperita).  Po převratu v roce 1970 zůstaly státní symboly nezměněny.  Po dalším vojenském převratu v roce 1986 byla při příležitosti ročního výročí (v noci z 19. na 20. ledna 1987) zavedena a poprvé vztyčena nová podoba národní vlajky, jejíž autorem byl seržant Retelisitsoe Matete. Vlajka byla šikmo rozdělena modrým pruhem (širokým jednu třetinu šířky vlajky) na bílé, žerďové a zelené, vlající pole. V bílém poli byla umístěna světle hnědá silueta (břemeno) tradičního basutského štítu, podloženého oštěpem, válečnou palicí a obřadním náčelnickým žezlem, zdobeným pštrosím peřím. Plocha siluety zabírala pětinu plochy listu. Emblém symbolizoval obranu míru a blahobytu, bílá barva mír, modrá déšť a zelená prosperitu a hojnost. Vlajka tak nadále vyjadřovala i státní motto „Mír, déšť, prosperita”.  V roce 2002 zvítězil ve volbách Lesothský kongres pro demokracii, který začal usilovat o změnu vlajky. 6. června 2006 byly v parlamentu představeny čtyři návrhy. 19. září schválilo Zákonodárné shromáždění parlamentu Zákon o státní vlajce (poměrem hlasů 84:18). 27. záři zákon potvrdil i senát. Vlajka, platná dodnes, byla poprvé vztyčena v noci ze 3. na 4. října 2006, u příležitosti 40. výročí nezávislosti země.

Vlajka Lesotha je tvořena listem o poměru stran 2:3 se třemi vodorovnými pruhy: modrým, bílým a zeleným o poměru šířek 3:4:3. Uprostřed bílého pruhu je černý, stylizovaný basutský klobouk „mokorotlo” o výšce 92 % šířky bílého pruhu. Modrá barva je v systému Pantone označována Reflex Blue C (je tedy stejná jako na vlajce EU, CMYK (10,90,0,0). Zelená barva je definována jako Pantone Green 347 C (CMYK 100,10,100,2).

莱索托国旗,是一面横向三色旗,纵横比例为2:3,由蓝、白、绿三色横条组成底色,中间绘有一顶黑色巴索托帽。蓝色代表天空、雨水,白色象征和平,绿色意为莱索托的青翠大地。黑色巴索托帽代表由黑色人种组成的莱索托人民。


Administrativní uspořádání.

Belgie je rozdělena na 10 provincií, z nichž 5 se nachází ve Valonsku:  Valonsko se dále dělí na 20 okresů (francouzsky ) a 262 obcí. Hlavní město je Namur. Další důležitá města (s více než 50 000 obyvateli) jsou Charleroi, Lutych, Mons, La Louvière, Mouscron, Seraing, Tournai a Verviers.

Geografie.

Valonský region se rozkládá na jihu Belgie na ploše 16 844 km2, což je přibližně 55 % rozlohy státu. Sousedí na severu s Vlámskem a Nizozemskem, na východě s Německem (spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko a Porýní-Falc) a Lucemburskem a na jihu s Francií (regiony Nord-Pas-de-Calais, Champagne-Ardenne a Lotrinsko).  Valonská krajina je kopcovitá a lesnatá. Týká se to zejména území na jih od řeky Mázy a jejího přítoku Sambre, které tvoří oblasti Condroz, Fagne, Famenne, Pays de Herve, Ardeny a Belgické Lotrinsko. Ardeny zaujímají velkou část provincií Lucembursko, Lutych a Namur a v menší míře zasahují též do provincie Henegavsko. V Ardenách se nachází Signal de Botrange – nejvyšší vrchol Valonska i celé Belgie s nadmořskou výškou 694 m.

Jazyky.

Úředním jazykem ve většině obcí je francouzština. Němčina je úředním jazykem v 9 obcích na východě regionu, které patřily do roku 1918 Německu a nyní tvoří Německou komunitu Belgie. V některých obcích mají obyvatelé právo komunikovat s úřady v jiném než úředním jazyce – nizozemsky nebo německy (popř. obojí) v několika frankofonních obcích a francouzsky ve všech obcích Německé komunity.  V červnu 2006 uveřejnila Université catholique de Louvain z Louvain-la-Neuve anketu, ve které pouhých 19 % respondentů z Valonska uvedlo, že mluví nizozemsky. Naproti tomu 59 % dotázaných ve Vlámsku prohlásilo, že mluví francouzsky.  Varianta francouzštiny, kterou se mluví ve Valonsku, bývá označována jako belgická francouzština a liší se od standardní francouzštiny různou měrou v závislosti na mluvčím. Jazyk používaný v úředním styku a v médiích je podobný v obou zemích. Jedním z rozdílů mezi oběma variantami, který stojí za zmínku, je užití slov "septante" (sedmdesát) a "nonante" (devadesát) v Belgii namísto výrazů "soixante-dix" a "quatre-vingt-dix" užívaných ve Francii.  Roku 1990 byly jako regionální jazyky oficiálně uznány šampaňština, lotrinština, pikardština a valonština. Až do začátku 20. století mluvil valonský lid převážně valonským a pikardským dialektem, zatímco francouzština byla jazykem vyšších tříd. Vzhledem k zavedení školního vyučování ve francouzštině je však používání těchto nářečí na ústupu. V současné době se objevují snahy (byť ve velmi omezené míře) o oživení valonských dialektů – některé školy nabízejí jazykové kursy valonštiny a existují i rozhlasové programy ve valonštině.

Politické uspořádání.

Od 23. dubna 1993 je Belgie federativní stát, rozdělený územně na tři regiony – Valonský region, Vlámský region a Region Brusel-hlavní město. Po jazykové stránce je navíc Belgie rozdělena na tři komunity.  Valonský region má vlastní vládu a parlament. Obě instituce sídlí v Namuru. Parlament se skládá ze 75 poslanců, volených přímo všeobecným hlasovacím právem na pět let.

Ekonomika.

Valonské hospodářství zaznamenalo bouřlivý rozvoj v 19. století, zejména v oblasti Charleroi a Lutychu. Belgie byla první zemí pevninské Evropy, ve které proběhla průmyslová revoluce. Valonsko mělo bohaté zásoby černého uhlí a jeho prosperita byla založena na odvětvích těžkého průmyslu (zejména hutnictví oceli a sklářství).  V první polovině 20. stol. začalo docházet k poklesu výnosnosti těžkého průmyslu. Od roku 1958 byly postupně zavírány doly a později se dostavila krize ocelářství. Kvůli tomu bylo třeba provést restrukturalizaci průmyslu.  Dnes Valonsko ekonomicky zaostává za Vlámskem. Podle údajů z roku 2004 činí HDP na hlavu 27 356 eur pro Vlámsko a 19 858 eur pro Valonsko. Ekonomika Valonska je poměrně diverzifikována, přesto však v některých oblastech (např. okolí měst Charleroi a Lutych) přetrvává krize ocelářského průmyslu a nezaměstnanost dosahuje místy až 20 %.

Valonsko (francouzsky ', německy ', valonsky ', nizozemsky ') neboli Valonský region (francouzsky ', nizozemsky ') je jeden ze tří regionů Belgického království. Dne 1. ledna 2013 žilo ve Valonsku 3 563 060 obyvatel, tj. 32 % obyvatel státu. Obyvatelstvo je převážně frankofonní, úřední jazyky jsou francouzština a němčina.

瓦隆(,,),是比利时南半部以法语作为主要语言的地区。瓦隆占比利时全国土地面积的52%,人口则约占全国1/3,瓦隆大区是这地区在行政上的正式区划。在今日瓦隆大区的居民中,除了约九成的法语人口外,也有少数使用德语的人口,主要聚居于瓦隆东部的列日省。法语和德语都是瓦隆大区的官方语言。


Interpretace.

Jméno Ofión vychází ze starořeckého "ὄφ<unk>ς" ofis „had“, ale jeho hadí povaha nikde v pramenech explicitně zmiňována, ale odpovídá jí fakt že Ofiónova partnerka Eurynomé byla ve Figeléii ctěna v podobě mořské panny. Martin L. West se domnívá že Ofión a jeho děti Ofionidai, které snad zplodil s Euryonomé, mají přirozenost monster a celou tuto rodinu přirovnává k Týfónovi a Echidně, včetně jejich nestvůrných dětí jako je Hydra, Kerberos nebo Chiméra, kteří jsou z řecké mytologie lépe známi. V širším kontextu je pak spojuje s dalšími rody s hadími rysy či příslušníky, kteří jsou protivníky bohů jako jsou severští jotunové, zarathuštrický Ahriman a jeho daévové nebo také mezopotámskou Tiámat a jejími potomky. V některých podáních navíc Týfón nebyl svržen do Tartaru či pod Etnu, ale do jezera či moře, podobně jako Ofión padl do Ókeanu.  Původ Ofióna je nejasný, nemusel mít žádné rodiče, mohl se zrodit v Tartaru nebo být synem Chrona a Chthónie, vzhledem k tomu že sám Chronos má v pozdních zdrojích hadí přirozenost. Po svém zrození byl Ofión nejspíše velmi silný a vyhrožoval tím že se stane králem nebes či se jím skutečně stal – vzhledem k podáním podle kterých Ofión vládl před Kronem. Podání o dohodě podle které bojující strana která spadne do Ókeanu prohraje připomíná spartský rituál, během kterého dvě skupiny chlapců zápasily na místě zvaném Platanistas a ta která padla do příkopu jež ho obklopoval byla považována za poraženou.  Ztotožnění s Ókeánem, jakožto Titánem i moře-řekou obtékající svět, kromě přímé identifikace a Ofiónova pádu do něj napovídá i jiné skutečnosti. Ókeanos je otcem Eurynomé, jež povila Diovy Charitky, která může být totožná s Eurynomé zmiňované Apollóniem Rhodským jako Ofiónova družka, a taktéž je mu v pozdějších pramenech přisuzována hadí přirozenost. Řeky jsou obecně srovnává s hady a hadem obklopujícím svět je například také severský Jörmungand.  Ofión se také objevuje v takzvaném "pelasgickém mýtu o stvoření světa" Roberta Gravese, který je však literárním dílem, nikoliv akademickou rekonstrukcí. Podle něj na počátku povstala z Chaosu bohyně Eurynomé. Protože nemohla najít oporu pro své nohy, oddělila od oblohy moře a začala tančit na jeho vlnách. Při tanci, kterým se pohybovala směrem k jihu, se za ní začal zvedat severní vítr, s kterým se dalo začít tvořit svět. Třením v dlaních stvořila z tohoto větru Ofióna, který se posléze začal ovíjet kolem božské Eurynomé a nakonec se s ní spojil. Z tohoto spojení vzniklo vejce všehomíra, které Eurynomé změněná na holubici vyseděla a které na její příkaz Ofión obtočil. Teprve pak vejce prasklo vedví a následně se z něj vylíhly všechny věci, které nás obklopují - slunce, měsíc, planety hvězdy, hory, řeky, stromy, rostliny a živočichové. Oba dva se poté usadili na hoře Olympu, kde Ofión rozzlobil Eurynomé tvrzením, že celý svět je jeho dílem. Ta mu poté vykopla zuby, poranila ho patou na hlavě a zahnala do temných děr pod zemí.

Ofión (starořecky "Ὀφίων"), též Ofioenus ("Ὀφιονεύς") je řecká mytická postava nepříliš jasné povahy povahy a funkce. Nejucelenější zmínka o Ofiónovi se objevuje v eposu "Argonautika" z 3. století př. n. l., sepsaného Apollóniem Rhódským, který shrnuje Orfeovu píseň o stvoření světa:

俄菲翁()是希腊神话中的一个蛇形的神祇,在俄耳甫斯派诗人罗得岛的阿波罗尼乌斯(Apollonius of Rhodes)的《阿耳戈英雄纪》("Argonautica")中,他是由欧律诺墨所创造,并和她一起统治世界。后来这两个神被瑞娅和俄刻阿诺斯所取代,打入深深的大海(一说塔耳塔罗斯)。他和克洛诺斯一样是代表天空的神。


Příklad lexikálního analyzátoru.

Toto je příklad scanneru, který nevyužívá Flex pro naučný programovací jazyk PL/0. Uznávané symboly jsou: '+', '-', '*', '/', '=', '(', ')', ',', ';', '.', ':=', '<', 'codice_1', 'codice_2', '>', '>='; čísla: 0-9 {0-9}; identifikátory: a-zA-Z {a-zA-Z0-9} a klíčová slova: begin, call, const, do, end, if, odd, procedure, then, var, while.  Užití externích proměnných:  FILE *source /* The source file */ int cur_line, cur_col, err_line, err_col /* For error reporting */ int num /* Last number read stored here, for the parser */ char id[] /* Last identifier read stored here, for the parser */ Hashtab *keywords Volání externích rutin:  error(const char msg[]) /* Report an error */ Hashtab *create_htab(int estimate) /* Create a lookup table */ int enter_htab(Hashtab *ht, char name[], void *data) /* Add an entry to a lookup table */ Entry *find_htab(Hashtab *ht, char *s) /* Find an entry in a lookup table */ void *get_htab_data(Entry *entry) /* Returns data from a lookup table */ FILE *fopen(char fn[], char mode[]) /* Opens a file for reading */ fgetc(FILE *stream) /* Read the next character from a stream */ ungetc(int ch, FILE *stream) /* Put-back a character onto a stream */ isdigit(int ch), isalpha(int ch), isalnum(int ch) /* Character classification */ Externí typy:  Symbol /* An enumerated type of all the symbols in the PL/0 language */ Hashtab /* Represents a lookup table */ Entry /* Represents an entry in the lookup table */ Skenování je odstartováno voláním init_scan, který pochází ze zdrojového souboru. Pokud je zdrojový soubor úspěšně otevřen, parser zavolá getsym, který opakovaně vrací po sobě jdoucí symboly ze zdrojového souboru.  Srdce scanneru – getsym – by měl být přímočarý. Zaprvé by měl přeskočit všechny mezery. Dále jsou získané znaky klasifikovány. Jestliže znak reprezentuje více symbolů, musí se provést další zpracování. Čísla jsou převedena do vnitřní formy a identifikátory jsou kontrolovány, zda nejsou klíčovým slovem.  int read_ch(void) { void put_back(int ch) { Symbol getsym(void) { int init_scan(const char fn[]) {  Nyní můžete porovnat kód, který byl vygenerovaný Flexem s ručně psaným kódem. %{  digit [0-9] letter [a-zA-Z] %% [ \t\n\r] /* skip whitespace */. { printf("Unknown character [%c]\n",yytext[0]); Přibližně 50 řádků kódu Flex versus 100 řádků ručně psaného kódu.

Flex++.

Flex++ je nástroj pro vytváření programu pro parsování jazyka. Tento program vytváří parser generátor. Toto je hlavní instance programu Flex.  Tyto programy fungují jako parséry znaků a tokenů pomocí použití deterministického konečného automatu. Tento stroj je podmnožinou Turingových strojů. Syntaxe je založená na použití regulárních výrazů.  Flex nabízí dva různé způsoby, jak generovat scannery. Primárně generuje kód jazyka C kompilovaný do C++ knihoven. Flex++, rozšíření Flexu, se používá pro generování C++ kódu a tříd. Flex++ třídy a kód vyžadují kompilátor pro vytvoření lexikálních programů a programů porovnávajících vzory. Flex, alternativní jazykový parser, zanedbává generovaní parsovacího scanneru v C kódu. C++ scanner generovaný pomocí Flex++ obsahuje hlavičkový soubor FlexLexer.h, který definuje rozhraní dvou C++ generovaných tříd.

Flex lexical analyser je v informatice nástroj, který generuje zdrojový kód pro lexikální analyzátor v jazyce C. Jde o GNU variantu programu Lex. Používá se často spolu s generátorem syntaktického analyzátoru yacc nebo jeho vylepšenou alternativou GNU bison. Flex byl vytvořen Vernem Paxsonem v jazyce C v roce 1987. Byl překládán pomocí Ratfor generátoru, který byl v té době veden Jefem Poskanzerem.

flex(快速词法分析产生器,英语:fast lexical analyzer generator)是一种词法分析程序。它是lex的开放源代码版本,以BSD许可证释出。通常与GNU bison一同运作,但是它本身不是GNU计划的一部分。


Ekologie.

Dobře roste ve výživné, na organické látky bohaté, vzdušné, dobře odvodněné a mírně kyselé (pH 5,5 - 6,5) půdě, jeho stanoviště může být jak na plném slunci, tak i ve stínu. Nejlépe mu vyhovuje teplota mezi +20 až +24 °C, jež by neměla klesat pod +14 °C. Spolehlivě přežívá delší období sucha, krátkodobě v suché půdě přečká zimní pokles teploty pod -2 °C, i když mnohdy za cenu ztráty několika listů. Pokles teploty ve vlhku způsobuje hnilobu kořenů. Rostlinu lze rozmnožovat z rozmnožovacích pupenů vyrůstajících na stonku nebo mezi listy, stejně jako z listové koruny na vrcholu plodenství.  Je monokarpickou rostlinou plodící jednou za život, po odplození usychá. Obvykle vykvete, bez umělé chemické iniciace, za 18 až 36 měsíců od výsadby a plodenství dozrává přibližně za šest měsíců po odkvětu. V tropickým podmínkách vykvétá spontánně, kdykoliv v průběhu roku.

Popis.

Rostlina bývá vysoká asi 90 cm, (při kvetení až 120 cm) a široká 90 až 120 cm a má jen krátký stonek zakončený listovou růžici. Ve spirále z ní rostou mečovité listy dlouhé až 1,5 m a široké 4 cm, které jsou mírně převisající, tuhé, kožovité, vláknité a po obvodě porostlé ostny zahnutými směrem ke konci listu. Listy jsou zbarvené tmavě zeleně nebo mají bílé či žluté podélně pruhy, rostliny pěstované na plném slunci mají někdy pruhy růžové, bylinám přeneseným ze stínu na slunce se zbarví listy růžově nebo červeně. Listy ani v zimě neopadávají.  Ze středu listové růžice vyrůstá hrubá, přímá lodyha dlouhá asi 50 cm, která je zakončena hlávkovitým květenstvím s mnoha drobnými, fialově purpurovými květy obklopenými červenými nebo růžovými ostnitými listeny. Oboupohlavný květ má po třech kališních i korunních lístcích, šest tyčinek ve dvou kruzích s prašníky pukající podélnými štěrbinami, gyneceum ze tří plodolistů, trojdílný semeník s mnoha vajíčky a čnělku s bliznou. Na vrcholu květenství vyrůstá hustý trs zelených listů. Lodyha se někdy u vrcholu větví a může mít dvě či tři květenství a následně i plodenství.  Plody vznikají bez vnějšího opylení a společně vytvářejí zdužnatělé, složené, hnědě růžové až šarlatové plodenství sestavené ze zralých semeníků, původní vřeteno květenství vytváří vnitřní zdřevnatělou osu plodenství a okvětní lístky tvoří jeho šestiúhelníkovitou strukturu povrchu. Plodenství je vejčitého tvaru, má tvrdou a voskovitou kůži, na vrcholu má chochol zelených listů a obvykle váží do 1 kg. Poživatelná, růžově žlutá dužina obsahuje semena, je vláknitá, málo šťavnatá a je méně chutná než komerčně pěstované ananasy druhu ananasovník chocholatý ("Ananas comosus"). Ovoce je chutné pouze v plné zralosti a po jejím dosažení se zakrátko kazí, proto se jen málo transportuje. Zralost se posuzuje poklepem, zralé ovoce má hutný zvuk; nezralé zní dutě.

Význam.

"Ananas bracteatus" je v místních poměrech využíván pro plodenství, která jsou ale v porovnání s obchodně pěstovanými druhy menší, mají vláknitou a méně šťavnatou dužinu a navíc se špatně skladují. Dále bývá v tropických oblastech pěstován jako okrasná rostlina nebo se z nich vytvářejí krátkodobé neprostupné živé ploty. V mírném pásmu se pěstuje též jako pokojová rostlina, nejčastěji barevná varieta "Ananas bracteatus" var. 'tricolor'. V Jižní Americe jsou z vláken listů vyráběny pevné sítě a provazy. Z lodyh se získává látka bromelain, jehož hlavní složkou jsou proteolytické enzymy a je často využívaný ve farmakologii a potravinářství.

Ananas bracteatus (syn. "Ananas comosus" var. "bracteatus") je krátce vytrvalá, tropická bylina vysoká až 1 m s typickým ananasovitým ovocem. Je jedním z nemnoha druhů rodu ananasovník ("Ananas") a pochází z jihoamerického území, ze severozápadní Argentiny, Bolívie, Paraguaye, Ekvádoru a jihu Brazílie, kde roste jako podrost opadavých lesů v pásu od mořského pobřeží až po nadmořskou výšku blízkou 500 m. n. m. Má ovoce horší jakosti a jen málo se pěstuje na plantážích nebo mimo původní areál.

红凤梨(学名:Ananas bracteatus)是凤梨属下的一个种,因其独特的红色果实而成为了一种观赏植物,也可以当做篱笆来种植。原产于巴西海拔的地区。


Životopis.

Mládí.

Po ukončení studia na jezuitské koleji získal v roce 1734 titul doktor práv. Pokračoval ve studiích na Ferrarské univerzitě, kde se stal osobním tajemníkem Tommase Ruffoa, papežského nuncia. V jeho biskupství Ostie a Velletrie zastával funkci auditora až do roku 1753. Díky zkušenostem ve vedení mise u soudu v Neapoli získal respekt u papeže Klementa XIV., který jej jmenoval jedním ze svých tajemníků 1753 a knězem u svatého Petra. Roku 1758 byl vysvěcen na kněze a roku 1766 se stal papežským pokladníkem. Tento úřad vykonával v letech 1758 až 1769. Ti, kteří trpěli pod jeho svědomitým hospodařením přesvědčili papeže Klementa XIV., aby jej jmenoval kardinálem ze Sant'Onofria a toto povýšení ho dočasně zbavilo vlivu. Po čtyřměsíčním konkláve, které následovalo po smrti Klementa XIV., přestaly Španělsko, Francie a Portugalsko mít námitky proti jmenování. Nakonec se však stal oponentem antijezuitské politiky předchozího papeže. Díky tomu byl 15. února 1775 zvolen papežem a vybral si jméno Pius VI.

Papežství.

První kroky.

Nejprve slíbil liberální pravidlo a reformu, která zlepší správcovství papežského státu. Přestože byl Pius VI. obvykle shovívavý, ukázal občas schopnosti rozlišovat. Roku 1752 vysvětil svého strýce Giovanna Carla Bandiho na Imolského biskupa, jmenoval jej členem papežské kurie (ústřední administrativní a soudní orgán Svatého stolce) a 29. května 1775 kardinálem v konzistoři (poradní sbor papeže). Další rodinné příslušníky však nepovýšil. Pokáral prince Potenziániho, guvernéra Říma za to, že nedostatečně řešil korupci ve městě. Aby zlepšil stav financí, jmenoval radu kardinálů a zmírnil ztráty snížením daní. Pro správu financí jmenoval Nicolu Bischiho, aby se zaměřil na roční výdaje nákupu obilí. Odepřel penze mnoha významným osobnostem a přijal prémiový systém na podporu zemědělství.

Kompromisním kandidátem.

Okolnosti jeho volby byly kompromisní, proto se dostal do potíží hned od počátku pontifikátu. Dostalo se mu však tiché podpory ze strany katolických ministrů a antijezuitské strany, kteří tiše souhlasili s pokračováním ve stylu Klementa XIV. díky jehož krátké bule Dominus ac redemptor (1773) bylo Tovaryšstvo Ježíšovo prohlášeno za rozpuštěné. Na druhé straně Zelantijská strana kardinálů věřila, že bude soucitný k jezuitům a očekávali nějakou náhradu za údajnou křivdu, kterou trpěli pod vládou Klementa XIV. V důsledku těchto problémů zavedl do řad mnoho opatření, která zajistila uspokojení jedné straně. Toto uspokojení však bylo jen částečné, kvůli tomu, že řád se mohl v Bělorusku a Slezsku každou chvíli rozpustit. Jeden čas dokonce zvažoval o jeho opětovném založení, konkrétně roku 1792 jako záštitu proti myšlenkám francouzské revoluce.

Galicismus a Febronianismus.

Kromě čelení vůči tempu rostoucí politiky, se setkal Pius VI. s praktickými protesty omezit papežskou autoritu. Pod pseudonymem "Febronius" psal Němec Johann Nikolaus von Hontheim, zastánce galikánských myšlenek. I když papežská diplomacie dosáhla, aby Hontheim své postoje odvolal, ale v Rakousku jej přesto přijali. Zde probíhaly společenské a duchovní reformy v duchu osvícenství, jenž byly provedeny císařem Josefem II. (1765-1790). Josefův ministr Kounic komentoval nadřazenost Říma zřejmě v naději z pobytu, který Pius VI. výjimečně přijal. Dokonce při této příležitosti navštívil Vídeň osobně. Řím opustil 27. února 1782 a úžasně byl císařem přijat. Jeho návštěva se však ukázala jako fiasko. Nicméně o pár let později omezil německé arcibiskupy, když na kongresu v Ems ukázal tendence k nezávislosti.

Neapolské království a Toskánsko.

V Neapolském království s obtížemi vyžadoval jisté ústupky. Za respekt a úctu k feudalismu byl povýšen liberálním ministrem Tanuccim. Vážnější neshody se však objevily s Leopoldem II. (1790-1792), později císařem a se Scipionem de' Riccim, biskupem v diecézi Pistoia a Prato kvůli reformám v Toskánsku. Pius VI. však dekrety pistojské synody odsoudil až po uplynutí osmi let (1786).

Zbavení úřadu a smrt pod Napoleonem.

Roku 1796 pod vedením Napoleona Bonaparteho napadli francouzští republikánští vojáci Itálii, přemohli papežské vojáky a zabrali města Ancona a Loreto. Pius VI. žádal mír, který byl poskytnut v Tolentinu 19. února 1797. 28. prosince téhož roku byl však obviněn za vzpouru papežských sil, která byla provedena proti italským a francouzským revolucionářům. Slavný brigádní generál Mathurin Léonard Duphot, který jel do Říma s Josefem Bonapartem (bratr Napoleona) jako zástupci francouzského velvyslanectví byl zabit a tím vznikla nová záminka a tím vznikla zmínka pro zařízení francouzské invaze. Generál Berthier bez odporu dne 10. února 1798 vstoupil na území Říma a vyhlásil římskou republiku. Žádal, aby papež rezignoval. Papež to odmítl a 20. února byl eskortován z Vatikánu do Sieny a odtud do florentské kartouzy (Certosa). Francouzské vyhlášení války v Toskánsku vedlo k jeho odstranění (byl eskortován Pedrem Gomézem Labradorem, markýzem Labradorským). Přes Parmu, Piacenzu, Turín a Grenobl do Valence. Zde šest týdnů po příjezdu (29. srpna 1799) zemřel. Jeho pontifikát trval 24 let.  Tělo Pia VI. bylo nabalzámováno, ale nebylo pohřbeno do 30. ledna 1800, protože Napoleon viděl politickou výhodu v pohřbívání zesnulých papežů pro šíření katolické církve ve Francii. Piův doprovod trval na splnění papežova přání a to být pohřben v Římě, ale nakonec jej pohřbili za rakouskými liniemi. Kvůli fracouzským zákonům bylo navíc znemožněno konstitučnímu biskupovi celebrovat pohřební bohoslužbu, takže k žádnému pohřbu nedošlo. Ostatky Pia VI. byly 24. prosince 1801 odstraněny z francouzské Valence a 19. února 1802 byly pohřbeny papežem Piem VII.

Znovupohřbení.

Dekretem papeže Pia XII. v roce 1949 byly ostatky Pia VI. přesunuty do vatikánských grot a umístěny do starobylého mramorového sarkofágu.

Odkazy.

Reference.

Přeloženo z anglické wikipedie: http://en.wikipedia.org/wiki/Pope_Pius_VI

Pius VI., vlastním jménem Giovanni Angelo Braschi (25. prosince 1717 Cesena – 29. srpna 1799 Valence), byl katolický duchovní, který byl papežem od 15. února 1775 až do své smrti.

教宗庇护六世(;1717年-12月25日-1799年-8月29日)原名若望-安杰洛·布拉斯基(Giannangelo Braschi),于切塞纳出生。他于1775年2月15日当选罗马主教,同年2月22日即位至1799年8月29日为止。


Historie.

Po zničení ostrova Almaren v dávných časech před probuzením elfů se Valar přestěhovali do Amanu a založili zde Valinor. Na obranu nové říše vyzdvihli podél východního pobřeží obrovské hory pojmenované Pelóri a do moře na východě, Belegaeru, rozmístili Začarované ostrovy, aby zabránili plavcům dosáhnout pobřeží.  Z neznámého důvodu však nechali na ostrově za horami Pelóri opuštěné dvě země: Araman na severovýchodě a Avathar na jihovýchodě. Ungoliant, prastaré stvoření s podobou obrovského pavouka, se podařilo skrýt v Avatharu. Když Melkor unikl ze zajetí, uprchl právě za Ungoliant a s ní spřádal plány na pomstu vůči Valar.  První mořeplavec, který se dostal skrz pás Začarovaných ostrovů byl Eärendil, jenž plul do Valinoru pro pomoc proti Morgothovi (Melkorovi). Podařilo se mu to zřejmě díky silmarilu, který dostal od své ženy Elwing. Nakonec byl se svou žádostí úspěšný a Valar vytáhli do Války hněvu a rozhodli se odstranit ostrovy z moře.  Brzy po válce byl v Belegaeru blíže ke břehům Amanu vyzdvihnut ostrov Númenor a byly na něj přivedeny tři domy Edain. Ti byly od nynějška nazýváni Dúnadany, což znamená "Muži západu". Za boj proti Morgothovi jim bylo požehnáno a dostali mnoho darů od Valar a elfů z Tol Eressëa. Valar však správně předpokládali, že Númenorejci budou chtít jít do Amanu získat nesmrtelnost (ačkoliv smrtelní zůstávali v Amanu stále smrtelnými), a tak jim zakázali plavit se na západ od ostrova. Ke konci druhého věku skutečně tento zákaz porušili, k čemuž bohatě přispěl Sauron. Pod velením krále Ar-Pharazôna Zlatého vypluli do Amanu s velikou armádou. Když se utábořili v okolí Túny a Ar-Pharazôn prohlásil Aman za svůj, Valar předali vládu nad světem Eruovi. A Ilúvatar ukázal svou moc: v moři mezi Amanem a Númenorem se otevřela obrovská propast a pohltila všechny Ar-Pharazônovi lodě i samotný ostrov Númenor. Na samotného Ar-Pharazôna a jeho vojsko zemětřesení svrhlo část hor Pelóri, čímž je navždy (nebo do Poslední bitvy a Dne soudu) uvěznilo ve skále. Říká se ale, že je to nezabilo, a že pod hromadami suti stále žijí.  Poté Eru vyjmul Aman ze sfér světa. Do teď byla země placatá, on ji ale rozlomil na dva kusy a ten, který obsahoval Středozem, zakulatil. Když se od té doby pokoušeli námořníci plout po Eärendilových stopách, dostali se jednoduše na dálný východ. Pro elfy však existuje Přímá cesta do Valinoru, na které loď opustí zakřivení země a dopluje k břehům Amanu. Velmi málo smrtelníků dosáhlo touto cestou Valinoru, mezi nimi je Bilbo Pytlík, Frodo Pytlík, Samvěd Křepelka a Gimli.

Aman ("blažená říše") je kontinent ležící v Tolkienově světě. Před pádem Númenoru se nacházel na západ od Středozemě přes moře Belegaer, po něm však byl vyňat z Ardy a jen elfové tam můžou doplout. V Amanu se nachází Valinor, kde žijí Valar a tři rody elfů: Vanyar, část Noldor a část Teleri. Poblíž východního pobřeží leží ostrov Tol Eressëa.

在托尔金的小说中,阿门洲(Aman),是代表「神祐的领土」的意思,又称海外仙境(Undying Lands)、蒙福之地(Blessed Land)。分为维林诺(Valinor)、阿瑞曼地区和阿维塔地区三地区。阿门洲位于阿尔达西方,面对贝烈盖尔海,大海彼岸是中土大陆。


Alexandr a příchod Ptolemaia.

V roce 332 př. n. l. dobyl po svém vítězství v bitvě u Issu Alexandr Makedonský Egypt. Alexandr byl Egypťany vítán jako osvoboditel od nenáviděné perské nadvlády. Během svého krátkého pobytu navštívil dávné hlavní město země, Mennofer, a rovněž podnikl pouť do oázy Siwáh, kde byl v místním orákulu prohlášen za syna boha Amona. Egypťany si získal respektem, který projevoval vůči jejich náboženství, nicméně všechny důležité úřady v zemi nechal obsadit Řeky a Makedonci a rovněž založil nové hlavní město – Alexandrii, kterou právě obydleli převážně Řekové s Makedonci.  Když takto uspořádal poměry v zemi a zajistil si bohatství Egypta k dobytí zbytku Achaimenovské říše, vytáhl na počátku roku 331 př. n. l. se svým vojskem do Sýrie a odtud dále do Mezopotámie vstříc Dareiovi III. Správu země v době jeho nepřítomnosti vykonával Kleomenés z Naukratidy. Do Egypta se Alexandr již nikdy nevrátil.  Po Alexandrově smrti v Babylóně v roce 323 př. n. l. vypukl mezi jeho generály spor o nástupnictví. Nejprve vládl říši Perdikkás jako regent namísto Alexandrova nevlastního bratra Filipa Arrhidaia, který se stal králem Filipem III. Později byl Perdikkás určen za regenta rovněž Alexandrovu synovi Alexandrovi IV., který nebyl v době otcovy smrti ještě na světě. Perdikkás určil Ptolemaia, jednoho z Alexandrových nejbližších druhů, za satrapu Egypta. Od roku 323 př. n. l. Ptolemaios spravoval Egypt, zpočátku ve jménu Filipa III. a Alexandra IV., avšak jakmile se Alexandrova říše rozpadla, prohlásil se Ptolemaios za vládce země.  Perdikkův vpád do země v roce 321 př. n. l. Ptolemaios úspěšně odvrátil a v průběhu válek diadochů (322 – 281 př. n. l.) stabilizoval svoji pozici jak v Egyptě tak i v okolních zemích. V roce 305 př. n. l. Ptolemaios podobně jako ostatní diadochové přijal královský titul. Jako Ptolemaios I. Sótér („Zachránce“, „Spasitel“) založil ptolemaiovskou dynastii, která měla Egyptu vládnout po dobu následujících tří století.

Ptolemaiovský Egypt.

Všem mužským vládcům dynastie bylo dáno jméno Ptolemaios, zatímco obvyklými jmény princezen a královen byla Kleopatra, Bereníké nebo Arsinoé. Ptolemaiovci brzy převzali egyptský zvyk ženění se svými sestrami a mnoho z nich společně se svými manželkami vládlo.Tyto incesty ale zapříčinily to, že velká část pozdějších Ptolemaiovců trpěla slabomyslností. Jedinou ptolemaiovskou královnou, která oficiálně vládla sama byla Bereníké III., Bereníké IV. a Kleopatra V. vykonávaly vládu společně. Kleopatra VII. byla oficiálně spoluvladařkou králů Ptolemaia XIII. a Ptolemaia XIV., ale ve skutečnosti panovala Egyptu sama.  První Ptolemaiovci se nijak nevměšovali do egyptských zvyků a náboženství a nechali vybudovat nové velkolepé chrámy zasvěcené egyptským bohům. Již záhy však převzali vnější okázalost starých faraónů. Podobně jako ve starém Egyptě disponoval i ptolemaiovský Egypt vysoce komplexní organizací státní správy, o které se dochovalo poměrně velké množství informací prostřednictvím papyrových svitků. V předhelénistickém Egyptě byla správní soustava státu zcela vázána na osobu faraóna. Sídlo ptolemaiovských králů a ostatních příslušníků vládnoucí dynastie bylo stejně jako za časů faraónů centrem řízení státu a hospodářství.  Vláda jako taková měla značně neformální charakter: krále obklopoval zástup jeho oblíbenců ("phíloi"), kteří díky osobnímu přístupu k panovníkovi náleželi k vládcům říše. Okruh "phíloi" se zpočátku rekrutoval výhradně z řad Makedonců a Řeků. Později mezi nimi přibývalo i Egypťanů. Vznikla tak uzavřená dvorská společnost, která se vnitřně členila podle různých hodností.  Celá země byla rozdělena do 40 krajů ("nomoi"), které spravovali příslušní nomarchové, jež se starali o správu hospodářských záležitostí. Úřední hierarchie byla velice rozsáhlá a na nejnižších stupních zasahovala i do nejmenších zemědělských vesnic. Všichni státní úředníci byli podřízeni nejvyššímu královu správci ("dioiketés") sídlícímu v Alexandrii.  Alexandrie, přístav na pobřeží Středozemního moře, se za Ptolemaiovců rozvinula v nejvýznamnější město celého Středomoří. Jako centrum literatury a učenosti se svou velkou knihovnou a múseem zastínila i samotné Athény. Alexandrie se tak brzy stala hlavním městem umělců, matematiků a filozofů jako byli Démétrios z Faleru, Kallimachos, Apollonios z Rhodu nebo Eratosthenés. Se svými 300 000 obyvateli patřila k největším městům své doby. Její význam přetrvával i po celou dobu vlády Římanů.  Domorodé egyptské obyvatelstvo, především na venkově, bylo silně tísněno vysokou daňovou zátěží. Během vlád Ptolemaia II. a III. byly tisíce makedonských a řeckých veteránů odměněny příděly úrodné půdy v deltě Nilu a rychle se usadily v mnoha koloniích po celé zemi, čímž zde vznikla společenská třída řeckých velkostatkářů (kleruchů). Horní Egypt vzdálený od centrální vlády v Alexandrii byl řeckým osídlením zasažen méně, ačkoliv i zde Ptolemaios I. založil řeckou kolonii "Ptolemais Hermiou", jež byla ustanovena za správní centrum Horního Egypta.  V průběhu staletí řecký vliv pronikl celou zemí a vzájemnými svazky mezi Makedonci a některými urozenými Egypťany vznikla početná a vzdělaná řecko-egyptská vládnoucí vrstva. Nicméně Řekové nadále představovali privilegovanou menšinu v ptolemaiovském Egyptě. Oproti Egypťanům se na ně vztahovalo řecké právo, získávali klasické vzdělání, působili při řeckých soudech a byli občany řeckých obcí, stejně jako kdyby žili v samotném Řecku. Egypťanům byl jen zřídka dovolen přístup do řecké společnosti. Většina Egypťanů se ostatně o řeckou kulturu ani nijak zvlášť nezajímala.

Rozkvět ptolemaiovské moci.

Ptolemaios I..

První část Ptolemaiovy vlády byla vyplněna jeho účastí na válkách mezi různými nástupnickými státy někdejší Alexandrovy říše. Jeho prvním cílem bylo zabezpečit si pevnou základnu v Egyptě. Odsud se pak snažil dále rozšiřovat svoje državy. Po několika letech získal kontrolu nad Kyrenaikou, Koile Sýrií, Judskem a Kyprem. Rovněž se zmocnil řady měst v Malé Asii.  Když se Antigonos Jednooký, vládce Malé Asie, pokusil obnovit Alexandrovu říši, připojil se Ptolemaios ke koalici ostatních diadochů proti Antigonovi. V roce 312 př. n. l. ve spojení se Seleukem porazil Antigonova syna Démétria Poliorkéta v bitvě u Gazy. V roce 311 př. n. l. uzavřeli válčící strany mír, který byl však již o dva roky později porušen a válka vypukla nanovo.  Ptolemaios okupoval Korint a jiná místa v Řecku, třebaže v roce 306 př. n. l. přišel o Kypr. Antigonos se následně s ohromným vojskem doprovázeným podobně velkou flotilou na moři pokusil znovu zaútočit na Egypt, avšak Ptolemaios se mu dokázal úspěšně ubránit. Když byla v roce 302 př. n. l. obnovena koalice proti Antigonovi, Ptolemaios se k ní opět přidal.  Po Antigonově porážce a smrti v bitvě u Ipsu v dalším roce ovládl Ptolemaios Palestinu. Od té doby se Ptolemaios snažil zůstat stranou dalších válek, nicméně v roce 295 př. n. l. znovu opanoval Kypr.  Království bylo nyní zabezpečeno a v roce 285 př. n. l. Ptolemaios abdikoval ve prospěch jednoho ze svých mladších synů z manželství s královnou Bereníkou. V ústraní se věnoval psaní historie Alexandrova tažení, která byla však ztracena, přesto ale posloužila jako stěžejní zdroj pro dílo pozdějšího historika Arriána. Ptolemaios I. zemřel v roce 283 př. n. l. ve věku 84 let. Svému synovi zanechal stabilizované a skvěle spravované království.

Ptolemaios II..

Ptolemaios II. Filadelfos („Milující sestru“), který se stal králem po svém otci v roce 283 př. n. l., byl oproti Ptolemaiovi I. spíše mírumilovným a kultivovaným králem než válečníkem. Jeho vláda byla poměrně snadná, neboť jeho otec mu zanechal konsolidovanou a prosperující zemi. Během svého panování vedl Ptolemaios dvě války proti Seleukovcům, jež ho nakonec učinily pánem východního Středomoří. Ovládl ostrovy v Egejském moři a pobřeží Kilíkie, Pamfýlie, Lýkie a Kárie.  Ptolemaiova první žena Arsinoé I., dcera diadocha Lýsimacha, byla matkou jeho legitimních dětí. Po jejím zapuzení se podle egyptské tradice oženil se svoji sestrou, Arsinoé II., a započal tak zvyklost, kterou si sice naklonil domorodé egyptské obyvatele, jež měla ale v budoucnu přivodit dynastii vážné potíže.  Lesk alexandrijského paláce dosáhl za Ptolemaia II. svého vrcholu. Kallimachos, správce alexandrijské knihovny, Theokritos a mnoho dalších básníků a spisovatelů oslavovalo Ptolemaiovce. Ptolemaios sám byl horlivým patronem vědy a umění a silně se zasazoval o rozvoj velké knihovny. Z Alexandrie se rozhodl vybudovat ekonomické, umělecké a filozofické centrum antického řeckého světa. Právě akademiím a knihovnám Alexandrie vděčí moderní generace za zachování tolika literárních skvostů starověkého Řecka.

Ptolemaios III..

Ptolemaios III. Euergetés („Dobrodinec“) nastoupil po svém otci v roce 246 př. n. l. Opustil dosavadní politiku vyhýbání se konfliktům s ostatními helénistickými státy nastolenou jeho předchůdcem a pustil se do války se Seleukovci o Sýrii, když jeho sestra, královna Bereníké, a její syn byli zavražděni v důsledku vnitřních sporů v seleukovské říši. Ptolemaios triumfálně vstoupil až do Babylonie, samého srdce seleukovské říše, zatímco jeho loďstvo působící v Egejském moři ovládlo některé řecké kolonie v Thrákii.  Toto vítězství bylo však zenitem ptolemaiovské moci. Seleukos II. Kallinikos si dokázal udržet svůj trůn, třebaže Euergetés s pomocí své flotily kontroloval většinu pobřeží Malé Asie a Řecka. Po tomto úspěchu se Euergetés již aktivně nezapojoval do dalších bojů, třebaže nadále podporoval nepřátele makedonských Antigonovců v řeckých obcích. Jeho domácí politika byla na rozdíl od jeho otce více nakloněná původním egyptským božstvům a zanechal výraznou stopu budováním monumentů věnovaným těmto bohům. Jeho vláda symbolizuje počátek pozvolné naturalizace Ptolemaiovců.

Úpadek Ptolemaiovců.

V roce 221 př. n. l. Ptolemaios III. zemřel a na trůn nastoupil jeho syn Ptolemaios IV. Filopatór, slabý a zkorumpovaný panovník, za jehož vlády nastal počátek úpadku ptolemaiovského království. Svoji vládu zahájil vraždou vlastní matky. Filopatór se místo panování oddával orgiím a podléhal vlivu svých oblíbenců, kteří vykonávali správu země na místo něj. Nicméně jeho ministři byli dostatečně schopní, aby zamezili vpádu Antiocha III. do Koile Sýrie a skvělým vítězstvím v bitvě u Rafie v roce 217 př. n. l. zabezpečili existenci království. Důkazem vnitřní slabosti jeho vlády bylo úspěšné povstání domorodých Egypťanů na jihu země. Filopatór se sice oženil se svojí sestrou Arsinoé, nicméně byl zcela ovládán svoji milenkou Agathokleou.  Ptolemaios V. Epifanés, syn Filopatóra a Arsinoé, byl v době svého nástupu na trůn nezletilým dítětem, za něhož vládlo několik regentů. Antiochos III. a Filip V. Makedonský toho využili a uzavřeli mezi sebou dohodu v níž si rozdělili ptolemaiovská území ve východním Středomoří. Filip obsadil ptolemaiovské ostrovy v Egejském moři a města v Kárii a v Thrákii, zatímco Antiochovo vítězství v bitvě u Paneionu v roce 198 př. n. l. zajistilo Seleukovcům vládu nad Koile Sýrii. Po této porážce se Egypt rozhodl čelit tomuto dvojímu nebezpečí spojenectvím s rostoucí mocností západního Středomoří – římskou republikou. Epifanovo panování po dosažení dospělosti se podle pramenů mělo vyznačovat tyranskými činy, jichž se měl dopouštět především při potlačování domorodých povstalců. V roce 181 př. n. l. zemřel, přičemž trůn zanechal svému synovi Ptolemaiovi VI. Filométórovi, jenž byl tehdy malým dítětem.  V roce 170 př. n. l. Antiochos IV. Epifanés vpadl do Egypta a Filométóra sesadil. Loutkovým vládcem říše pak učinil Filométórova mladšího bratra (pozdějšího Ptolemaia VIII. Euergeta II.). Když seleukovský král z Egypta ustoupil, oba bratři se dohodli, že budou vládnout společně se svoji sestrou Kleopatrou II. Již záhy se však znesvářili. Rozpory mezi oběma bratry usnadnily Římanům zvyšovat svůj vliv a zasahovat do vnitřních egyptských záležitostí. Filométór nakonec získal trůn zpět, ale v roce 145 př. n. l. byl zabit v boji proti Seleukovcům nedaleko Antiochie.

Pozdní Ptolemaiovci.

Filométór byl na trůně vystřídán dalším dítětem, svým synem Ptolemaiem Filopatórem. Euergetés se však vrátil ze svého vyhnanství na Kypru, zavraždil svého malého synovce a uchvátil ptolemaiovský trůn. Po zbytek svého panování zůstal Euergetés velmi nepopulárním a krutým vládcem.  Po jeho smrti v roce 116 př. n. l. přešlo království do rukou jeho manželky Kleopatry III. a jejich syna Ptolemaia IX. Filométóra Sótéra II. Mladý král byl vyhnán svou matkou v roce 107 př. n. l., která pak vládla společně s Euergetovým mladším synem Ptolemaiem X. Alexandrem I.  V roce 88 př. n. l. se Ptolemaios IX. vrátil na trůn a udržel si jej až do své smrti v roce 80 př. n. l. Jeho nástupcem byl Ptolemaios XI. Alexandr II., syn Ptolemaia X., který byl nakonec zabit alexandrijským davem po zavraždění vlastní matky. Toto nechutné vraždění a spory mezi jednotlivými členy dynastie Ptolemaiovců oslabily Egypt natolik, že se země stala fakticky římským protektorátem. Římané v této době už ovládaly většinu okolních helénistických států.  Po Ptolemaiovi XI. se stal králem jeho syn Ptolemaios XII. Neos Dionýsos, přezdívaný Aulétés („hráč na flétnu“). Za jeho panování již Římané zcela otevřeně rozhodovali o egyptských záležitostech a dokonce anektovali egyptské provincie Kyrenaiku a Kypr. V roce 58 př. n. l. byl Aulétés vyhnán z Alexandrie, ovšem o tři roky později byl s pomocí Římanů znovu instalován na trůn. V roce 51 př. n. l. zemřel a vládu nad Egyptem zanechal svému desetiletému synovi, Ptolemaiovi XIII. Theu Filopatórovi, který panoval společně se svojí sedmnáctiletou sestrou a manželkou, Kleopatrou VII.  Během Kleopatřiny vlády události v Egyptě několikrát výrazně zasáhly do dějin Říma. Nejprve to byla vražda Pompeia v roce 48 př. n. l. a následně příchod Julia Caesara do Alexandrie. Během bojů s Římany byl Ptolemaios XIII. zabit a na jeho místo nastoupil jeho mladší bratr, Ptolemaios XIV., který formálně vládl po boku Kleopatry, než ho ta dala v roce 44 př. n. l. zavraždit. Od tohoto okamžiku až do její smrti v roce 30 př. n. l. byl Kleopatřiným spoluvládcem její a Caesarův syn, Ptolemaios XV. Filopatór Filométór, přezdívaný Kaisarion („malý Caesar“).  Po Caesarově smrti se Kleopatra spojila s Marcem Antoniem, jenž se rovněž stal jejím milencem. Když byl Marcus Antonius poražen Octavianem v bitvě u Actia, spáchali oba v roce 30 př. n. l. sebevraždu. V témže roce byl Egypt Octavianem dobyt a přeměněn v římskou provincii Aegyptus, čímž vláda Ptolemaiovců skončila.

Ptolemaiovský Egypt je obecně užívaný termín pro období starověkého Egypta spravovaný helénskou dynastií Ptolemaiovců, tento stát je běžně označován jako Ptolemaiovská říše, přesněji však Ptolemaiovské království (starořecky, "Ptolemaïk<unk> basileía"), bylo helénistickou monarchií s centrem v Egyptě vzniklou roku 305 př. n. l., kdy se jí coby král a faron nově ujal Ptolemaios I. Sótér, původně makedonský generál Alexandra Velikého. Ptolemaiovská dynastie vydržela u moci v Egyptě až do roku 30 př. n. l., kdy byl dobyt Gaiem Octavianem a přeměněn v římskou provincii, v latině nazývanou jako "Aegyptus".

托勒密王国()或称托勒密埃及,是亚历山大大帝逝世之后,统治埃及和周围地区的一个希腊化王国。王国建立者为亚历山大帝国的将领托勒密一世,继业者战争之后,他在公元前305年自立为国王并宣称自己是埃及法老。托勒密王朝统治埃及直到公元前30年埃及女王克丽奥佩脱拉七世兵败自杀为止,历经274年。王国疆域最鼎盛时包含埃及、昔兰尼、安那托利亚南部、叙利亚南部和一些爱琴海岛屿,领土最南时可达努比亚。亚历山大是托勒密王国的首都,也是当时是希腊化世界的重要文明中心以及贸易枢纽。


Vzhled belgických euromincí.

První série.

Na národní straně belgických euromincí se objevil jeden společný motiv z dříve kolujících mincí belgického franku. Na mincích byl portrét krále Alberta II. a jeho královský monogram „A“ umístěný pod korunou. Motiv obepíná 12 hvězd symbolizujících Evropskou unii. Součástí motivu je letopočet vydání mince.

Druhá série.

Kvůli doporučení Evropské rady (2005/491/ES) se od začátku roku 2008 razily pozměněné mince takové, aby vyhovovaly tomuto doporučení. Zřejmě nejvýraznější změnou byl pozměněná podobizna belgického krále. Oproti původnímu vzhledu přibyl na minci nápis BE (zkratka pro název státu Belgie) na pravé straně mince. Dále se rok vydání přesunul z vnějšího mezikruží pod portrét belgického krále. Vedle roku vydání jsou i symbol mincovny, která mince vyrobila a znak vedoucího mincařské dílny. Královský monogram se přesunul z mezikruží do vnitřního kruhu mince.

Pozměněný motiv 2. série.

17. prosince vydala Evropská komise nové doporučení týkající se vzhledu národních stran euromincí. Aby belgické euromince splňovaly i toto doporučení, od začátku roku 2009 se razily s pozměněným motivem. Změna se týkala podobizny krále Alberta. Směrnice říká, že vzhled téhož vládce státu by se neměl měnit častěji než jednou za 15 let. Belgické mince druhé série z roku 2008 nesly odlišné vyobrazení krále než to, které bylo na prvotních mincích uvedených do oběhu v roce 2002. Proto se od roku 2009 razily mince s původním portrétem krále, ale již se zkratkou vydávajícího státu (BE v pravé části mince).

Třetí série.

Od roku 2014 je ražena třetí série belgických euromincí, na kterých je vyobrazen král Filip Belgický. Nalevo od královy podobizny se nachází zkratka vydávajícího státu BE a králův monogram.

Pamětní mince.

Dvoueurové oběžné mince.

Následující přehled zahrnuje 2€ pamětní mice vydané mezi roky 2004 a 2019.

Zajímavosti.

Návrh pamětních euromincí z roku 2015 symbolizující bitvu u Waterloo vyvolal negativní reakci u Francouzské vlády a Belgie raději od navrhované podoby upustila, i přesto, že již bylo vyraženo okolo 175 tisíc mincí v navržené podobě. Motiv bitvy u Waterloo se po té objevil na mincích s netypickou hodnotou 21⁄2 eura, jejíž návrh nepodléhá schvalování členů eurozóny.

Belgické euromince jsou v oběhu od 1. ledna 2002. Belgie je zakládajícím členem Evropské unie a také je členem Evropské měnové unie.

比利时的欧元硬币的所有币值都使用该国元首阿尔贝二世国王陛下的肖像,外环刻有皇室符号,以及代表欧盟的12星和铸造年份。


Popis.

Tento druh má tmavohnědou hlavohruď a šedý zadeček. Spodní strana hlavohrudi a u samice celý zadeček je pokrytý stříbřitě lesklou vrstvičkou vzduchu (odtud název druhu „stříbřitý“). U samce tato vrstvička na hřbetní straně zadečku chybí. Vodouch stříbřitý patří k nejjedovatějším pavoukům České republiky (nejjedovatějším pavoukem v Česku je Zápřednice jedovatá).

Výskyt.

Vodouch stříbřitý se vyskytuje ve stojatých vodách zarostlých vegetací, rozmanitě velkých, zvláště hojný je v tůních bažin. Lze se s ním také setkat v příkopech a příležitostně i v rybnících. Mezi jeho záliby patří koupel v bazénu.

Způsob života.

Pod vodou si tento pavouk zhotovuje prostorný vzduchový zvon. Nejdříve utká mezi vodními rostlinami horizontální pavučinovou plachetku a upřede jedno vodící vlákno směrem k hladině. Potom vysune konec zadečku a překřížené zadní nohy nad hladinu do vzduchu, zachytí pomocí chloupků na vzduchu velkou vzduchovou bublinu a po vodícím vlákně se s ní ponoří pod hladinu. Bublinu si na zadečku přidržuje pomocí zadních nohou. Když se dostane k plachetce, vleze si pod ní a uvolní bublinu, která hnízdo kopulovitě vyklene. Tento transport vzduchu se několikrát opakuje, až získá vodouchův úkryt požadovanou velikost a tvar. Pak pavouk ještě dodatečně vyztuží dalšími pavučinami pevnost svého zvonu. Vzniklý útvar vydrží obyčejně několik týdnů až měsíců, pavouk ale čas od času musí doplnit jeho vzduchový obsah. Ve vzduchovém zvonu probíhají veškeré životní pochody pavouka - příjem potravy, svlékání, páření a kladení vajíček.

Stavba těla.

Vodouch stříbřitý jako většina pavoukovců má tělo rozdělené na hlavohruď a zadeček. Na zadečku má chloupky, které zachycují vzduchové bubliny.

Vodouch stříbřitý ("Argyroneta aquatica") je jediný známý vodní pavouk. Protože neumí přijímat rozpuštěný kyslík ve vodě, staví si zvláštní síťové klece ve spleti vodních rostlin, v nichž ve vzduchové bublině schraňuje kyslík k dýchání. Jde o jednoho z mála druhů pavouků, jejichž samečci (10–15mm) jsou větší než samičky (8–9 mm).

水蛛(学名:),又名潜水钟蜘蛛,为叶蛛科水蛛属的唯一一种蜘蛛。分布于欧洲以及中国大陆的内蒙古、吉林等地,常栖息于淡水中,是唯一一种完全生活在水中的蜘蛛。该物种的模式产地在欧洲。其身长可达15公分,雄性体型比雌性大。


Historie.

Historie Kuala Lumpur začíná v roce 1850, kdy malajský vůdce Rádža Abdullah najal čínské dělníky pro založení nových cínových dolů. Ti přistáli na soutoku řek Sungai Gombak a Sungai Klang. Sungai Gombak se dříve nazývala Sungai Lumpur, tedy blátivá řeka. Tam založili osadu, která se původně nazývala Pengkalan Lumpur, později byla přejmenována na Kuala Lumpur. Původní osada se potýkala s mnoha problémy – epidemiemi, požáry, potopami a zasáhla ho také Selangorská občanská válka. Roku 1870 se ale vlády nad městem chopil čínský kapitán Yap Ah Loy, pod jehož vedením se malá osada začala rapidně rozrůstat a již roku 1880 bylo do strategický výhodněji položeného Kuala Lumpur přesunuto hlavní město státu Selangor. Roku 1896 bylo Kuala Lumpur vybráno jako hlavní město nově vznikající Federace malajských států. Za 2. světové války bylo město obsazeno japonskými jednotkami (11. ledna 1942). Japonci Kuala Lumpur okupovali až do 15. srpna 1945, kdy se hlavní velitel Sedmé japonské armády v Singapuru a Malajsii, Seiširó Itagaki, po svržení atomových bomb na Hirošimu a Nagasaki vzdal Britům. Roku 1957 získala Federace malajských států na Británii nezávislost a Kuala Lumpur zůstalo jejím hlavním městem i po vzniku státu Malajsie 16. září 1963.

Obyvatelstvo.

Kuala Lumpur je domovem různých kultur. 52% obyvatel města tvoří Číňané, 39% Malajci a 6% Indové. Ve městě dále žijí poměrně početné menšiny Arabů, Indonésanů, Filipínců a a mnoho dalších. Mimo malajštiny, národního jazyku a dalších tradičních jazyků jako kantonština, mandarínština a tamilština tu má silné zastoupení i angličtina. Ta se vyučuje povinně ve školách a objevuje se v oblastech obchodu. Nejvíce zastoupeným náboženství je islám. Významný je i hinduismus, buddhismus, taoismus, konfucianismus a křesťanství.

Doprava.

Město má dvě letiště, Kuala Lumpur International Airport (KLIA) v Sepangu je hlavním mezinárodním letištěm a Sultan Abdul Aziz Shah Airport v Subangu převážně pro vnitrostátní lety.  Veřejná doprava v Kuala Lumpur (i v celé oblasti údolí Klang) je poměrně moderní, ve srovnání s jinými asijskými velkoměsty velmi spolehlivá a nezadá si s dopravou v mnoha evropských městech. Takzvaný Rapid Transit System se skládá ze tří železničních tratí, které se setkávají ve městě a následně zasahují daleko do údolí Klang. Jsou to Rapid KL RAIL, KL Monorail a KTM Komuter a jsou vedeny buď pod zemí nebo naopak na zvýšených tratích nad zemí. Hlavním dopravním uzlem je stanice KL Sentral.

Podnebí.

Město je chráněno na východě horami Titiwangsa a ostrovem Sumatra na západě, nicméně ve městě panuje klima tropického deštného pralesa, tedy teplo a kromě období dešťů (od října do března) slunečno. Teploty se během roku příliš nemění. Hlavním zdrojem znečištění ovzduší ve městě jsou spolu s výfukovými plyny automobilů poměrně časté lesní požáry na ostrově Sumatra.

Kuala Lumpur (překládáno jako: "blátivý soutok," "blátivá zátoka," a "blátivé město"; v malajštině [kwɑlɑlʊmpʊ], [kwɑləlʊmpɔ] nebo jen [kɔlɔmpɔ], nicméně běžně označováno jednoduše KL) je největším a zároveň hlavním městem Malajsie. Město leží na rozloze 244 km2, odhadovaný počet jeho obyvatel je 1,9 milionu (2007). Městská aglomerace Kuala Lumpur, také nazývána údolí Klang, je ovšem obydlena 7,2 milióny obyvatel. Je to nejrychleji rostoucí region v zemi, jak z ekonomického pohledu, tak co do populace.

吉隆坡(英语和马来语:Kuala Lumpur,简称「KL」,全称「吉隆坡联邦直辖区」)是马来西亚的首都兼最大城市,一座对东南亚的文化、教育、体育、财政、经济、商业、金融都具有极大影响力的国际大都会。因许多在东南亚召开的国际级外交会议都会在吉隆坡和新加坡举行,因此吉隆坡也被视为是东南亚外交的两大中心之一。依照GaWC所公布之世界级城市名单中,吉隆坡被列为与芝加哥、洛杉矶、莫斯科、多伦多、首尔等同属于ALPHA级(Grade A)的国际都市,《外交政策》公布的2014年全球城市指数中吉隆坡位居第53名,经济与社会改革相关的2016年2thinknow改革城市指数则位居第92名。 吉隆坡也被联合国教育、科学及文化组织选定为2020年度的「世界图书之都」(World Book Capital)。


Objev magnetismu a vývoj názorů na jeho podstatu.

Magnetismus byl objeven nezávisle na elektřině jako vlastnost zmagnetizovaných materiálů nalézaných v přírodě. U některých látek byl pozorován i přenos těchto vlastností na jiné látky. U tzv. feromagnetických látek (většina druhů ocele, železo, kobalt, nikl a jejich slitiny, i některé další slitiny, které uvedené prvky neobsahují) lze již slabým vnějším magnetickým polem vyvolat takové změny uspořádání atomů, že magnetické pole zesílí a v některých případech lze vytvořit permanentní magnet, projevující se i samostatně svým magnetismem.  Původně se z analogie s elektrickým působením předpokládalo, že magnetismus způsobuje magnetická obdoba elektrického náboje. Až později bylo odhaleno, že podstata magnetismu nespočívá v tzv. magnetických monopólech, ale v pohybujících se elektrických nábojích. Pokusy odhalily, že elektrický proud vytváří ve svém okolí svůj magnetismus. Bylo též odhaleno magnetické silové působení magnetických materiálů i elektrických proudů na okolní vodiče protékané elektrickým proudem. Posledním klíčovým objevem pak byl objev elektromagnetické indukce, tedy vzniku elektrického pole vyvolaného proměnným magnetismem.  Plnou souvislost elektrických a magnetických jevů odhalila až Maxwellova teorie elektromagnetismu a zdůvodnění podala speciální teorie relativity, která v magnetismu odhalila relativistický důsledek elektrického působení.

Popis magnetického působení.

Magnetické působení je zprostředkováno magnetickým polem.  K popisu se používá vektorová fyzikální veličina magnetická indukce a s ní související veličiny (magnetický indukční tok, intenzita magnetického pole).  Silové působení magnetického pole se řídí tzv. Ampérovým silovým zákonem. Základním zákonem magnetismu je Ampérův zákon celkového proudu.

Rozdělení magnetik.

Podle celkového magnetického momentu tělesa lze rozlišit následující základní skupiny magnetických látek.

Magnetismus je fyzikální jev projevující se primárně silovým působením na pohybující se nositele elektrického náboje (nabité částice). Důsledkem tohoto působení jsou např. silové působení na (i nenabitá) tělesa (nejsilnější u feromagnetických látek) či změny elektrických, optických a dalších materiálových a termodynamických charakteristik látek vystavených magnetickému působení. Slovo magnetismus pochází z řeckého "magnétis", což znamená magnetický (podle krajiny Magnésía v Thesálii v severovýchodním Řecku, kde byla naleziště rud s přírodním magnetismem).

磁是一种物理现象,磁学是研究磁现象的一个物理学分支,磁性是物质响应磁场作用的性质。磁性表现在顺磁性物质或铁磁性物质(如铁钉)会趋向于朝着磁场较强的区域移动,即被磁场吸引;反磁性物质则会趋向于朝着磁场较弱的区域移动,即被磁场排斥;还有一些物质(如自旋玻璃、反铁磁性等)会与磁场有更复杂的关系。


Pravěké osidlování amerického kontinentu.

Dlouhá cesta původních amerických kmenů započala v hlubokých sibiřských lesích před 30–40 tisíci lety. Tehdejší obyvatelé asijského kontinentu se živili převážně sběrem plodů a bobulí v letním období. Svůj jídelníček obohacovali lovem mamutů a pravěkých bizonů. Typickým domovem těchto lidí byla přístřeší, zhotovená z kůží ulovené zvěře. Pravěcí lidé doslova migrovali v souladu s pohybem jejich kořisti. Nejvíce používanou loveckou zbraní v tomto období byl oštěp a kámen.  Takový způsob života neumožňoval usidlování na jednom místě a vyžadoval neustálý pohyb obyvatelstva, které bylo v podstatě bez přestání na cestě za potravou. V té době ještě mohly tyto kmeny přejít suchou nohou z východní Asie na Aljašku, protože oba kontinenty byly spojeny ledovým masivem. Právě touto cestou se při lovu zvěře přesunuly četné kmeny na území Ameriky, aby se o mnoho generací později staly těmi, které dnes nazýváme Indiány.  Pohyb původního sibiřského obyvatelstva tímto směrem probíhal v dlouhodobém časovém rozsahu a omezil se, avšak zcela neustal, až v době, kdy se začala vytvářet Beringova úžina.  Kmeny, které se takto bez nejmenšího tušení ocitly v „Novém světě“, se začaly rychle rozšiřovat na jih a západ Ameriky a v rámci této expanze zažívaly období nebývalé prosperity. Ve srovnání se způsobem života v Asii nabízela nová teritoria hojnost zvěřiny a mnohem příznivější klimatické podmínky. Již nebylo pravdou, že přežijí pouze nejsilnější, kteří uspějí v každodenní honbě za potravou, a následná populační expanze ještě urychlila další osidlování. V souladu s populačním růstem se kmeny naučily zdokonalovat také předměty denní potřeby. Vyráběly kvalitnější oblečení, lepší přístřeší, která poskytovala ochranu v zimních obdobích. Klíčový význam v zásobování potravou měly ženy, které se postupně naučily sběru místních plodin a bobulí, dostupných v blízkosti tábořišť. Technika lovu se také začíná zdokonalovat a muži ve větší míře využívají přírodních pastí a součinnosti při lovení zvěře. První kmeny, které přicházely z Asie do Severní Ameriky, nalézaly rozsáhlá loviště zejména na západní části kontinentu, kde se před jejich příchodem nacházelo rozlehlé vnitrozemské jezero, nyní rozsáhlé rovinné pláně s ideálními podmínkami pro pastvu. Postupem času se ovšem i tento zdroj potravy stával nedostačujícím pro stále narůstající počet kočovných obyvatel. Takto se některé kmeny specializovaly na sběr plodů a bobulí, jiné časem zdokonalovaly např. způsob rybolovu.  Tak se dostali přes Velké planiny až na jih Severní Ameriky předkové Aztéků a Mayů, kteří konečně nalezli prostředí, ve kterém nebylo třeba všechen čas věnovat honbě za potravou a byli schopni rozvíjet další oblasti lidské činnosti. Důkazem jejich snažení je rozvinutá kultura.

První písemné zmínky a raný kontakt s bílým obyvatelstvem.

Zřejmě první písemné reference o kmeni Čerokíů byly nalezeny v dopisech jednoho z průvodců španělského dobyvatele a objevitele řeky Mississippi Hernanda de Sota. Popisuje je jako domorodý kmen, žijící na území dnešní Jižní Karolíny. Není přesně známo, jakou cestou se do tohoto teritoria dostali, ale všeobecně se domníváme, že byli součástí irokézských lidí, kteří migrovali od západu, resp. severozápadu cca 3

Charakter a způsob života kmene.

Sociální struktura kmene měla rodový charakter. Celkem existovalo sedm různých rodů, v rámci kterých byli všichni členové pokládáni za pokrevní bratry či sestry a byli vázáni ctí chránit ostatní členy rodu před vnějším nebezpečím. Každý rod byl v kmenové radě reprezentován svým rádcem.

Čerokíjské rody.

Náčelník kmene byl zvolen z jednoho z těchto kmenů a jeho úřad

Způsob předávání generačního odkazu.

Výchova dětí byla v režii žen, u mladých chlapců však jen do určité doby, kdy začali být trénováni svými staršími mužskými příbuznými v dovednostech stopování, lukostřelby a sebeobrany. Existovala určitá skupina úkonů a požadovaných výkonů, kterých měli mladí hoši dosáhnout. Pakliže splnili požadované cíle, byli považováni za dospělé a jako symbol plnohodnotného válečníka obdrželi orlí pero, které nosili coby součást svého oděvu po celý zbytek svého života.  Existovaly však výjimky. Některé děti se většinou na přání svých rodičů stávaly kněžími či šamany. Takové děti byly v raném věku vyčleněny ze společnosti ostatních vrstevníků a jejich staří předchůdci jim postupně předávali svoje znalosti a dovednosti.  Způsob, jakým vyrůstali noví

Úloha žen.

Největšího uznání se mohlo ženě v této společnosti dostat prohlášením za "kněžku". K dosažení tohoto statutu bylo však třeba vykonat skutek, který byl uznán jako hrdinský a svým charakterem významně přispívající životu kmene a jeho lidu. Taková žena se těšila četným privilegiím. Zasedala v radě spolu s ostatními radními a často měla privilegium rozhodovat nad životem či smrtí vězňů a zajatců.  V životě lidu Čerokí měly ženy ovšem tradičně silnou pozici. Dá se říci, že jejich slovo bylo uznáváno stejně jako slovo mužů, a to nejenom

Zvyky a rituály.

Významnou každoroční událostí byly "Slavnosti ohně", které symbolizovaly konec starého a začátek nového roku. V tomto období byly uhašeny ohně ve všech domácnostech a ohniště důkladně vyčištěna. Následovala ceremonie, které se účastnili zástupci všech sedmi rodů, a na jejím konci byl zažehnut nový oheň na znamení nadcházejícího roku. Z tohoto ohně byla posléze nově zapálena všechna ohniště.  U příležitosti těchto oslav byly pořádány hry, zvané v čerokíjštině „Malá válka“. Jednalo se v podstatě o hru dnes u nás známou jako lakros, která je ve svém původním indiánském prostředí charakteristická jak svojí brutalitou, tak popularitou. Hráčům je v této soutěži vlastně dovoleno

Mýty.

Legenda kmene Čerokíů vypráví, že na počátku žili lidé spolu se všemi ostatními živými bytostmi na nebeské skále, jež se vznášela nad zemským povrchem. V té době byla země od jednoho konce k druhému tvořena nedozírným oceánem. Nikde, mimo nebeskou skálu, nebylo pevniny. V těch dobách také všichni živí tvorové hovořili stejným jazykem až do doby, kdy toho člověk začal zneužívat a "Nejvyšší" ho potrestal tím, že omezil jeho jazyk jen na jeho druh. Zvířata, hmyz, ptáci a další tvorové se na nebeské skále množili a za čas nebylo pro všechny dost místa. Hrozilo, že některé druhy budou ze skály svrženy a zahynou v nekonečném oceánu. Proto byla svolána všeobecná rada, kde každý živý druh měl svého zástupce.  Podle usnesení tohoto shromáždění se jako první vydal na povrch země potápník, s úkolem zjistit, zda není na

Koloniální období.

Charakter a úskalí vzájemných vztahů.

Po příchodu bílého obyvatelstva se život indiánských kmenů začíná postupně komplikovat a později dramaticky měnit. První přistěhovalci, kteří osidlovali regiony severoamerického kontinentu, nebyli vůči původnímu obyvatelstvu vyloženě nepřátelští. Díky tomu, že tvořili podstatnou menšinu a v novém prostředí se teprve aklimatizovali, zakládali své ranče s respektem k místním indiánům. Postupem času se však neustávající přistěhovalecké vlny postaraly o masivní nárůst počtu bílých a tím také o neustálé zvyšování potřeby půdy. Pozdější přistěhovalci se již nedívali na původní obyvatelstvo s respektem, ale jako na „barbarské“ kmeny, na které není třeba brát ohled při svých územních expanzích. Usidlovali se tak na indiánské půdě, kterou prohlašovali za vlastní a dramaticky ji

Vývoj osidlování.

Od prvního kontaktu s bílými, kdy cestovatel de Soto procházel zeměmi Čerokíů, nedošlo k dalšímu bližšímu setkání obou skupin po dalších ca. 100 let. Krajem cestovaly pouze málo početné skupiny španělských dobrodruhů, kteří však nezakládali trvalá osídlení. Stejně tak španělské snahy o těžbu v okrajových částech těchto teritorií nebyly úspěšné a nevytvořily podmínky pro trvalá usídlení.  K prvnímu zaznamenanému kontaktu s britskými usedlíky došlo v souvislosti se snahou Britů dislokovat kmen Powhatin, žijící v okolí James River Falls. Poté co se Angličanům podařilo po dlouhém období bojů kmen vytlačit z jejich vesnice, obsadili ji čerokíjští bojovníci, aniž by Britové stačili zajistit pozice. S touto situací byli pochopitelně krajně nespokojeni. Přizvali si proto kolem sta bojovníků kmene Pamunky "(V běžné praxi se Britové, či jiné národnosti novousedlíků při svých válečných taženích proti Indiánům rády spojovaly s

Přístupy různých koloniálních mocností.

Existoval velký rozdíl v přístupu přistěhovalců z těchto různých zemí vůči domácímu obyvatelstvu. Hlavně Francouzi byli mnohem družnější a sňatky napříč etnickými skupinami nebyly výjimkou. Příslušníci takto vzniklých rodin si stále uvědomovali svoji příslušnost k Francii, které byli oddáni, ale uznávali a respektovali také původní indiánské tradice a způsob života. Toto lze u Angličanů sledovat zcela výjimečně. Na Indiány shlíželi shora jako na méněcennou

Indiáni v Americké válce za nezávislost.

V době vypuknutí Americké Války za nezávislost byli indiáni pevně sjednoceni proti Hraničářům. Pro indiánské kmeny byla jedinou uznávanou autoritou vláda Velké Británie a byli si dobře vědomi toho, že od zástupců kolonií nemohou očekávat nic dobrého. V druhé polovině roku 1776 začali Indiáni spolu s Konzervativci postupně brutálně napadat bílé hraniční osady v Jižní Karolíně a Georgii.  Americké kolonie si uvědomovaly nebezpečí těchto trvalých útoků a nemožnost dlouhodobě udržet všechny příhraniční posty. Rozhodly se mu předejít spojením vojenských sil Jižní Karolíny, Severní Karolíny, Virginie a Georgie. Armáda pod velením Generála Griffitha Rutherforda o síle 2 400 mužů překročila Blue Ridge Mountains a udeřila přímo v srdci území Čerokíů, kteří nebyli schopni takové koncentrované síle vzdorovat. Po připojení sil plukovníka Andrew Williamse byli zdecimováni Čerokíové

Osobnosti, události 19. století.

Sequoyah.

Sequoyah je považován za jednoho z největších myslitelů a morálních rádců kmene Čerokíů. Sám vynalezl ucelenou koncepci písma, aniž by před tím uměl číst či psát v jakémkoli jiném jazyce. Narodil se do smíšeného manželství, matka pocházela z kmene Čerokíů a jeho otec byl slavný scout a voják Nathaniel Gist. Byl vychován jako řadový člen společnosti k základním indiánským dovednostem.  V pozdější době se zúčastnil řady významných bitev, mj. po boku dalšího významného člena kmene, Janalusky. Později se uplatnil hlavně ve vyjednávání s bílými přistěhovalci a kmenové politice. Byl signatářem významných územních smluv.  Jeho největším přínosem je však vynález čerokíjského písma. Do jeho doby byly veškeré vědomosti v

Vystěhovalecké vlny.

V tomto období, kdy kmen na jedné straně rozvíjí vlastní písmo, však již narůstá na straně druhé nátlak bílých osadníků na další územní expanze. Územní dohoda z roku 1816 umožňuje, či spíše nabádá Indiány Čerokí k vystěhování do indiánských teritorií v Arkansasu. Tj. dále na západ. Najdou se skupiny, které tak učiní a Sequoyah se svým přítelem, náčelníkem Johnem Jolly je doprovází, aby se o dva roky později vrátil do Alabamy a snažil se přesvědčit další skupiny k témuž. V té době byl již schopen předat korespondenci východních Indiánů západním, čímž význam písma ještě narůstá.  Snahy o přesun Indiánů Čerokí byly v této době významně ovlivněny nalezením zlata v okolí jejich původních sídlišť. Tento fakt fatálně ovlivnil budoucí osud celého kmene a stál za vznikem rozsáhlé honby za zlatem.  Od roku 1828 se mohli Čerokíové nejdříve dobrovolně přesouvat ještě dále na západ, na území

Násilné odsunutí.

Za období posledních ca. 100 let předcházejících osudnému roku 1838 ztratili Čerokíové v četných územních dohodách s bílými obyvateli naprostou většinu svého původního území. Jenom malá část jich zbyla v teritoriích, která se nyní, jako poslední, stala předmětem zájmu přistěhovalců.  Vztahy mezi Indiány a Hraničáři byly vyhroceny snad jako nikdy dříve v historii. Navíc fakt, že Indiáni byli na straně britských vojenských sil v Americké válce za nezávislost 1775 - 1783 jim na popularitě nepřidala ani u zástupců bývalých kolonií. Proto během celého tohoto stoletého období docházelo pravidelně k porušování federálních smluv zástupci jednotlivých států. Kmenoví náčelníci, či mluvčí se snažili po celou tuto dobu s vládou Spojených států amerických vyjednat rozumná příměří, ale v případě stálého porušování těchto smluv bílými v konkrétních indiánských regionech bylo jejich snažení z dlouhodobého pohledu marné. Obzvláště v Georgii se Indiáni setkávali s obzvláště hrubým přístupem a prakticky jim v soudních přích nebyla uznávána žádná práva.

Politické pozadí a kampaň proti nucenému odsunu.

Andrew Jackson, který byl v letech 1829–1837 prezidentem Spojených států a sám bývalým Hraničářem, sehrál významnou roli v zasazení poslední rány Indiánům kmene Čerokí. Paradoxem bylo, že v jedné z bitev, kdy se Čerokíové a Jackson ocitli na stejné straně, byl jeho život zachráněn čerokíjským bojovníkem Janaluskou. Později zástupci kmene, kteří se snažili zvrátit jeho rozhodnutí ke konečnému násilnému vysídlení a odsunu všech obyvatel do Oklahomy, neuspěli ani naléháním na tuto skutečnost. Jackson tento fakt nevyvrátil, dal však jasně najevo, že své postoje nezmění.  Právní rámec pro odsun byl stanoven Dohodou z Nové Echoty, podepsané 29. prosince 1835 vládou Spojených států amerických a zástupci frakce kmene Čerokíů, vedené Majorem Ridgem, jeho synem Johnem Ridgem a jeho dvěma synovci.  Tato frakce je známa jako „Ridge Party“, či „Treaty Party“ a v jednání s Andrew Jacksonem byla už od roku 1828. Jejich přístup spočíval v tom, že se snažili předejít násilnému vyhrocení situace a chtěli ustoupit tlaku bílých za pokud možno co nejpřijatelnějších podmínek.  „Oproti nim“ se většina

Cesta slz.

Cesta slz (anglicky "The Trail of Tears"), v čerokíjštině "Nunna daul Isunyi — "„cesta, na které jsme plakali“" referuje o největší tragédii v historii kmene, při které došlo k usmrcení více než 4 000 obyvatel, ztrátě veškerého majetku a do značné míry i cti a vlastní identity.  Až do 23. května 1838 se mohli Čerokíové dobrovolně vystěhovat ze svých původních domovů a vydat se na cestu do teritorií určených vládou. Ti, kteří tak neučinili byli předmětem akce, započaté 26. května 1838. Toho dne začal generál Winfield Scott s armádou o síle 7 000 mužů násilně shromažďovat Čerokíe do sběrných táborů. Akce začala v Georgii, dále postupovala v Tennessee, Severní Karolíně a Alabamě.  Předmětem armádního odsunu v první vlně bylo na 17 000 lidí, spolu s ca. 2 000 černými otroky, vlastněnými bohatými členy kmene. "(Nejen písmo, ale i další koloniální zvyklosti včetně otrokářství a plantážnictví si některé skupiny Čerokíů osvojily po vzoru bílých. Díky tomu byli Čerokíové považováni za jeden z „pěti civilizovaných kmenů“)"  První ztráty na

Následný vývoj, současnost.

Novým domovem Čerokíů se stal Tahlequah v Oklahomě. Na vůdce Ridge Party a signatáře Echotské Dohody, která umožnila tento odsun, Majora Ridge, jeho syna Johna Ridge byl spáchán atentát.  Později se národ znovu vzpamatoval a dnes je nejpočetnější skupinou amerických Indiánů na území USA.  Republikánský senátor za Kansas, Sam Brownback předložil senátu v roce 2004 návrh na učinění omluvného aktu za křivdy spáchané na původních obyvatelích Ameriky. Tento zatím nebyl projednán.

Východní skupina, čili „Eastern Band of Cherokee Indians“.

Asi tisícovce Indiánů se podařilo vyhnout odsunu a žili v horách, dokud nenašli způsob soužití s bílými obyvateli. Jiní, kteří žili na soukromých pozemcích nebyli předmětem odsunu. Čerokíové sice sami nesměli vlastnit půdu, ale v některých řídkých případech mohli využít přátelských vztahů s bílými, kteří jim vypomohli. Tak se skupině asi 400 lidí podařilo zůstat na území Velkých Kouřových Hor na pozemcích bílého majitele Villiama Hollanda Thomase, který byl jako dítě indiány adoptován. Tento realitní obchodník skupoval pozemky a nechával na nich Indiány svobodně žít a

Západní skupina, čili „United Keetoowah Band of Cherokee Indians“.

United Keetoowah Band of Cherokee Indians je federálně uznaná organizace kmene Čerokíů se sídlem ve městě Tahlequah, v Oklahomě.  Tato společnost vznikla postupným vysídlením převážné většiny Indiánů kmene Čerokí ze svých původních sídlišť.  Dnes se jedná o v celku prosperující ekonomiku, s velkým podílem v provozu kasin a hazardních her.

Jako Čerokíové či Čerokézové ( "Cherokee", "ah-ni-yv-wi-ya" v jejich vlastním jazyce) jsou označováni příslušníci indiánského kmene Severní Ameriky, kterým se podařilo vybudovat rozvinutou společnost s bohatými tradicemi, vlastním písmem a jedinečnou kulturou. Vývoj společnosti, která je charakteristická svojí vysokou úrovní ve srovnání s četnými sousedními kmeny, byl fatálně ovlivněn příchodem bílého obyvatelstva.

切罗基人(Cherokee,、;)是美国东南疏林地区的原住民族群。十八世纪以前,他们主要居住于现在的北卡罗莱纳州西南部与田纳西州东南部,以及南卡罗莱纳州西部和乔治亚州东北的部分地区,被迫迁徙之后,现今大多居住于奥克拉荷马州东北部。