2019年4月以色列議會選舉

Cesta k volbám.

Po volbách do Knesetu roku 2015 vznikla čtvrtá vláda Benjamina Netanjahua. Tvořily ji strany Likud, Židovský domov, Kulanu, Šas a Sjednocený judaismus Tóry. V letech 2016-2018 ke koalici přistoupila i strana Jisra'el bejtenu. V listopadu 2018 prošla vládní koalice výraznou krizí, kvůli přístupu k hnutí Hamás v Pásmu Gazy. Kvůli nesouhlasu s údajně slabým postupem Izraele proti raketovým útokům z Gazy podal rezignaci ministr obrany a předseda Jisra'el bejtenu Avigdor Lieberman a jeho strana opustila koalici. Zvažovaný odchod z vlády sice neuskutečnil předseda strany Židovský domov Naftali Benet, ale po odchodu Liebermana disponovala koalice jen nejtěsnější většinou. Koncem prosince 2018 pak Kneset schválil zákon, kterým se zkracuje jeho funkční období a na 9. duben 2019 vyhlašují parlamentní volby.

Volební kampaň a přeskupování stranického spektra.

Od konce roku 2018 začalo přeskupování sil na izraelské politické scéně. Do stranické politiky vstoupil bývalý náčelník generálního štábu izraelské armády Benny Ganc, který si zaregistroval stranu nazvanou Chosen le-Jisra'el ("Síla pro Izrael"). Další bývalý náčelník generálního štábu (a zároveň bývalý ministr obrany a vlivný politik strany Likud) Moše Ja'alon oznámil ve stejné době také založení nové politické strany Telem (doslova "Brázda", zkratka plného názvu Tnu'a le'umit mamlachtit, doslova "Hnutí pro národní stát"). Předseda Strany práce Avi Gabaj zase ukončil na tiskové konferenci (v přímém přenosu) alianci své strany s formací ha-Tnu'a Cipi Livniové, která byla přitom brífinku přítomna, aniž by byla podle svých slov předem informována o tomto kroku.  K výrazným změnám docházelo i v táboře dosluhující vládní koalice. Stranu Židovský domov opustil její předseda Naftali Benet a společně s další významnou političkou této strany Ajelet Šakedovou ohlásil ustavení politického subjektu ha-Jamin he-chadaš ("Nová pravice"), který má na rozdíl od Židovského domova být méně pod ideovým vlivem religiózních sionistů z původní Národní náboženské strany. Kandidaturu za tuto novou stranu oznámila i známá novinářka Caroline Glicková. O samostatný průnik do politiky se rozhodla usilovat i Orly Levyová, která byla v roce 2015 zvolena za Jisra'el bejtenu, ale o rok později se s touto stranou rozešla a působila v Knesetu jako nezařazená poslankyně. V prosinci 2018 oznámila, že jí vedený nový subjekt se bude jmenovat Gešer (doslova "Most"), čímž navázala na bývalou politickou stranu Gešer, kterou na přelomu 20. a 21. století založil její otec David Levy. Mezi stranami arabské menšiny nedošlo k dohodě o opakování jednotné kandidátní listiny, kterou ve volbách v roce 2015 byla Sjednocená kandidátka. Do voleb tak nakonec šly dvě formace: postkomunistická strana Chadaš se sekulární stranou Ta'al a islamistická Ra'am s nacionalistickou stranou Balad.  V některých předvolebních průzkumech z přelomu prosince 2018 a ledna 2019 se navzdory trvající převaze pravicového bloku ukazovalo drobení (zejména pravicového) politického spektra s tím, že některé z nich oscilovaly okolo hranice pro vstup do Knesetu. O předvolební alianci proto začaly uvažovat ultraortodoxní strany Šas a Sjednocený judaismus Tóry (zejména strana Šas měla v průzkumech klesající tendenci podpory). Předseda vlády Benjamin Netanjahu se neúspěšně pokusil prosadit v Knesetu snížení volebního kvóra tak, aby menší pravicové strany ve volbách nepropadly. Reakcí na riziko propadnutí hlasů pro některé menší politické strany pak bylo v únoru 2019 spojení strany Židovský domov se stranou Národní jednota a Ocma jehudit do aliance nazvané Ichud miflegot ha-jamin (Sjednocené pravicové strany). Přizvání nacionalistické Ocma jehudit, hlásící se k odkazu Meira Kahaneho, ovšem vyvolalo kritiku části veřejnosti a pokusy o soudní zákaz kandidatury lidí z této formace. Během února 2019 se v průzkumech začala jako strana s možností průniku do parlamentu zmiňovat i formace Zehut ("Identita"), vedená Moše Feiglinem, která kombinovala národovecká a libertariánská témata včetně legalizace marihuany. Naopak s propadem voličské podpory bojovaly dříve etablované pravicové strany jako Kulanu nebo Jisra'el bejtenu.  Výraznějším předělem v kampani bylo koncem února 2019 ohlášené spojení dvou hlavních opozičních stran centristické orientace: Chosen le-Jisra'el vedené Benny Gancem, a Ješ atid Ja'ira Lapida. Nová střechová kandidátní listina pak do voleb šla pod názvem Kachol lavan ("Modrobílá", podle barev na izraelské vlajce). K dvojici předsedů fúzujících stran pak na čele kandidátky přistoupili ještě dva bývalí náčelníci generálního štábu, Moše Ja'alon, který se již o několik týdnů předtím spojil s Benny Gancem, a Gabi Aškenazi. Nový blok se ihned dostal do čela volebních preferencí, byť v průběhu března a počátkem dubna postupně v průzkumech svůj náskok před stranou Likud ztrácel (zároveň s tím rostla podpora Strany práce).  Mezi hlavní témata kampaně patřila osoba samotného předsedy vlády Netanjahua, který čelil vyšetřování v několika kauzách spojených přímo s ním, jeho blízkými nebo jeho spolupracovníky. Čekalo se, zda Generální prokurátor Izraele Avichaj Mandelblit obviní premiéra v některých z těchto kauz, jaká bude reakce veřejnosti i politických stran. Netanjahu oznámil, že z politických funkcí by v takovém případě neodstoupil. Na přelomu února a března skutečně Mandelblit oznámil, že hodlá Netanjahua obvinit. Kromě toho se jako téma zmiňoval chystaný mírový plán Donalda Trumpa pro Izrael a Palestince, vojenské pronikání Íránu do sousedství Izraele, sociální otázky (daně, růst cen a životních nákladů) nebo začlenění ultraortodoxních židů do pracovního trhu a do vojenské služby.

Průzkumy veřejného mínění.

Průzkumy voličských preferencí vykazovaly na přelomu prosince 2018 a ledna 2019 trvající většinovou podporu stran pravicově, národně a nábožensky orientovaných. Výrazně dominovala strana Likud, o druhou pozici se utkávala strana Ješ atid Ja'ira Lapida a nový subjekt Chosen le-Jisra'el Bennyho Gance. Mnoho stran se ovšem pohybovalo okolo faktického volebního kvóra zisku 4 mandátů a fragmentace stranického spektra se zvýšila. Po spojení strany Chosen le-Jisra'el se stranou Ješ atid do aliance Kachol lavan se tento nový subjekt od února 2019 dostal do čela preferencí, nicméně ve většině průzkumů v posledních týdnech kampaně pokračovala početní převaha pravicového bloku, vedeného Likudem. Trvala fragmentace politického spektra a několik subjektů zůstávalo poblíž hranice pro vstup do parlamentu.

Poslední dny kampaně a volební den.

V několika dnech předcházejících samotným volbám se obě největší politické strany pokoušely maximalizovat svůj zisk, zejména argumentem, že početně nejsilnější strana má větší šanci sestavit vládu. Netanjahu zdůrazňoval, že existuje riziko levicové vlády. Menší pravicové strany reagovaly s obavami, že finiš kampaně může vést k přesunu voličů k Likudu a ohrozit jejich vyhlídky na překonání prahu pro vstup do parlamentu. Netanjahu zároveň 6. dubna v interview pro stanici Kešet 12 prohlásil, že pokud zůstane předsedou vlády, zahájí po volbách proces anexe izraelských osad na Západním břehu Jordánu, přičemž nerozlišuje mezi bloky izraelských osad a izolovanými osadami.  Volební den se konal 9. dubna. Hlasování poznamenala kontroverze, kdy stovky členů Likudu, zasedajících ve volebních komisích v převážně arabských městech v Izraeli, přinesly do volebních místností skryté přenosné kamery. Likud se následně k užití kamer přiznal s tím, že mělo jít o prevenci falšování volebních výsledků.

Výsledky voleb.

V 10 hodin večer 9. dubna, okamžitě po ukončení hlasování, byly publikovány první exit polls. V některých z nich měla strana Kachol lavan vést o několik mandátů nad Likudem, jeden dokonce uváděl, že levice i pravice mají shodně 60 mandátů.  Okolo půlnoci vystoupil v centrále Kachol lavan Benny Ganc s projevem, ve kterém označil svou stranu za vítěze voleb a sebe za budoucího předsedu vlády. Krátce poté ale své vítězství ohlásil i Netanjahu. S postupem sčítání hlasů se ukazovalo, že obě velké strany mají podobný volební výsledek, ale že pravicový blok má jasnou převahu. Volby ukázaly, že poprvé od poloviny 90. let 20. století se v Izraeli zformoval výrazně bipolární stranický systém, kde dvě velké strany docílily zisku výrazně přes 30 mandátů. Zároveň ale došlo v posledních dnech kampaně k odlivu voličů od menších stran. Pro stranu Kachol lavan to ovšem znamenalo oslabení jejích možných koaličních partnerů, Strany práce (která dosáhla historického minima mandátů) a strany Merec. Kvůli nižší volební účasti v arabských městech zároveň nižšího volebního zisku dosáhly obě arabské kandidátní listiny. I na pravici probíhal v závěru kampaně přeliv voličů od menších politických subjektů k Likudu, přičemž strany ha-Jamin he-chadaš (Nová pravice) a Zehut zůstaly pod prahem pro vstup do Knesetu. V součtu si ale pravice zachovala jasnou většinu v nově zvoleném parlamentu.  Oficiální výsledky byly vyhlášeny <time datetime="2019-04-11">11. dubna</time> v pozdních večerních hodinách. Po drobných korekcích byly pak 16. dubna oznámeny konečné výsledky. Jedinou výraznější změnou bylo, že původně ohlášených 36 mandátů pro Likud se snížilo na 35, naopak Sjednocený judaismus Tóry získal 8 mandátů namísto 7.

Celostátní konečné výsledky voleb.

<br

Volby do 21. Knesetu jsou předčasné parlamentní volby, které v Izraeli proběhly 9. dubna 2019. Dvě nejsilnější strany, Netanjahuův Likud a Modrobílá koalice Bennyho Gance získaly po 35 křeslech, přičemž blok pravicových a nábožensky profilovaných stran docílil jasné převahy 65 mandátů. Na základě výsledků voleb byl předseda Likudu Benjamin Netanjahu pověřen sestavením nové vlády. Koaliční většinu ale získat nedokázal a Kneset následně odsouhlasil své rozpuštění a vypsání nových voleb v září 2019

议会选举于2019年4月9日在以色列举行,以选出第二十一届以色列议会议员。选举原本预定于2019年11月举行,选举结果出炉后各政党却在组阁谈判时就哈雷迪犹太教是否要参与发生争执,使得新政府无法按时产生,最终导致议会解散,2019年9月17日再次举行第二十二届以色列议会选举。


Stavba.

Ve 30. letech se britské námořnictvo rozhodlo postavit letadlové lodě, které by měly oproti svým předchůdcům výrazně větší odolnost (měly nejen přežít nepřátelský útok, ale i dokázat pokračovat v boji), přičemž zároveň měly být dodrženy limity dané Washingtonskou konferencí. Vzniklá plavidla třídy "Illustrious" měla pancéřování letové paluby a hangáru, vytvářející pancéřovanou schránku tvořící integrální součást konstrukce plavidla. Zachování dostatečné stability si však vynutilo použití pouze jednopatrového hangáru a omezení počtu nesených letounů na 33 kusů.  Celkem byly postaveny tři jednotky této třídy. Na jejich stavbě se podílely britské loděnice Vickers-Armstrong v Barrow-in-Furness a Newcastle upon Tyne a loděnice Harland & Wolff v Belfastu. Do služby byly přijaty v letech 1940–1941.  Jednotky třídy "Illustrious":

Konstrukce.

Plavidla měla kvalitní pancéřování. Letová paluba byla mezi výtahy chráněna 76mm pancířem, prostor u výtahů kryl pancíř slabší. Celkem tak bylo chráněno 62% její plochy. Boky hangáru kryl 114mm pancíř, který v místech pohonu klesal až na boky trupu. Plavidlo mělo odolat zásahu 227kg (500 lb) pumou, nebo střelbě ze 152mm kanónů. Pancéřování tvořilo celkem 5000 tun z celkových 23 000 tun výtlaku plavidla. Z toho samotná letová paluba vážila 1500 tun.  Kapacita činila až 33 letounů. Uloženy byly v jednopatrovém hangáru, který s letovou palubou spojovaly dva výtahy. Letouny startovaly pomocí katapultu. Složení leteckého křídla se během služby měnilo. Zároveň byla plavidla během války upravena, aby mohla provozovat více letounů. Například letadlová loď "Illustrious" tak roku 1944 nesla celkem 63 letounů (36 Corsair a 27 Avenger). Výzbroj tvořilo po dokončení šestnáct dvouúčelových 114mm kanónů BD Mk.II ve dvoudělových věžích a šest osmihlavňových „pom-pomů“ Mk.VIA se 40mm kanóny (celkem 48 hlavní). Plavidla byla vybavvena radarem typu 79.  Pohonný systém tvořilo šest kotlů Admiralty a tři parní turbíny Parsons o výkonu 111 000 hp, pohánějící tři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 30,5 uzlu. Dosah byl 9250 námořních mil při rychlosti 14 uzlů.

Třída Illustrious byla třída letadlových lodí britského královského námořnictva z éry druhé světové války. Celkem byly postaveny tři jednotky této třídy, které byly ve službě v letech 1940–1968. Intenzivně byly nasazeny ve druhé světové válce, přičemž přečkaly vážná poškození. Nejdelší službu měla letadlová loď "Victorious", která byla několikrát nákladně modernizována. Podle modifikovaného projektu třídy "Illustrious" byly postaveny ještě tří další letadlové lodě – HMS "Indomitable" a dvě jednotky třídy "Implacable". Skupiny "Indomitable" a "Implacable" jsou považovány za podtřídy třídy "Illustrious".

光辉级航空母舰是英国皇家海军著名的舰队型航空母舰。它们相对于美国及日本的航母舰载机/吨位比要小,但是有更强的装甲防护。


2019年澳洲網球公開賽女子單打比賽

Boj o čelo žebříčku WTA ve prospěch Ósakaové či Kvitové.

V rolích soupeřek o post světové jedničky do grandslamu vstoupilo devět tenistek – Simona Halepová, Sloane Stephensová, Naomi Ósakaová, Angelique Kerberová, Petra Kvitová, Elina Svitolinová, Kiki Bertensová, Karolína Plíšková a Aryna Sabalenková. Vyřazení Halepové v osmifinále znamenalo, že po turnaji opustila čelo světového žebříčku. Poprvé v kariéře se tak světovou jedničkou stala Ósakaová, která v přímém duelu o tento post ve finále zdolala Kvitovou.

Semifinále.

Do úvodního semifinále nastoupila osmá nasazená Češka Petra Kvitová proti nenasazené Američance Danielle Collinsové, figurující na třicátém pátém místě žebříčku. Jednalo se o reprízu tříhodinového utkání z lednového Brisbane International 2019. Nižší kvalitu hry v úvodní fázi ovlivnila vysoká teplota vzduchu. Nepříznivé klimatické podmínky vedly za stavu gamů 4–4 k zatažení střechy arény Roda Lavera. Jako první si v páté hře prohrála servis Kvitová, která si jej rebrejkem vzala okamžitě zpátky. Za více než hodinu hry se úvodní dějství rozhodlo v tiebreaku, v němž favorizovaná česká hráčka vyhrála poměrem míčů 7:2. Po utkání tuto fázi zápasu komentovala slovy: „"V prvním setu jsem byla svázaná nervozitou. Až v tie-breaku jsem se uvolnila a jsem ráda, že to přišlo"“. Ve druhém setu již Češka na dvorci dominovala. Naopak frustrovaná Collinsová několikrát diskutovala o výrocích s hlavním rozhodčím Carlosem Ramosem. Po třech prolomených podáních jí Kvitová uštědřila „kanára“. Ta v duelu zahrála 30 vítězných míčů na 27 nevynucených chyb. Bilance Američanky činila 9 winnerů na 16 nevynucených chyb. Češka dokázala proměnit 4 z 10 brejkových příležitostí, soupeřka jednu.  Ve druhém semifinále se představily japonská světová čtyřka Naomi Ósakaová a česká osmá hráčka klasifikace Karolína Plíšková, která držela aktivní bilanci výher a proher 2–1. Jednadvacetilá Japonka vstoupila do utkání agresivní hrou, s přesně umisťovanými míči, na něž soupeřka nenašla odpověď. Češka tak ztratila servis ve třetí a sedmé hře úvodní sady a Ósakaová ji zakončila gamem s třemi esy. Na začátku druhého dějství si obě aktérky vzaly podání. Plíšková vzápětí přestála kritickou chvíli, kdy prohrávala již 0:40. Po záchraně servisu pak japonská hráčka nezvládla podání za stavu her 4–5, kdy se ocitla pod tlakem. Prolomeným podáním si Češka vynutila třetí set. V jeho úvodu Plíšková získala tři brejkové příležitosti, ale ani jednu z nich nevyužila. Podržený servis vrátil Japonce sebevědomí a obnovení agresivního stylu z první sady. Česká tenistka následně prohrála podání. Přesto dostala příležitost vrátit se do utkání v osmém gamu, kdy měla k dispozici brejkbol. Po jeho nevyužití dovedla Ósakaová duel do vítězného konce a za 1.53 hodin postoupila do finále. Na vítězné míče nad Plíškovou výrazně vyhrála poměrem 56–20, rovněž tak na esa 15-3. Bilance nevynucených chyb vyzněla mírně ve prospěch poražené 21–30. V celém zápase pak Češka vyhrála o jedenáct výměn méně.

Finále.

Do druhého grandslamového finále v řadě postoupila úřadující šamionka US Open Naomi Ósakaová, která se stala prvním japonským tenistou v boji o titul dvouhry na Australian Open. Po dvou wimbledonských triumfech z let 2011 a 2014 se do třetího finále majoru probojovala Petra Kvitová, která se stala první Češkou ve finále melbournského grandslamu od Jany Novotné v roce 1991.

Ženská dvouhra Australian Open 2019 probíhala ve druhé polovině ledna 2019. Do singlové soutěže australského tenisového grandslamu hraného v Melbourne Parku nastoupilo sto dvacet osm hráček. Šestnáct z nich se probojovalo z tříkolové kvalifikace.

卡洛琳·瓦芝妮雅琪是卫冕冠军,但是在第三轮被玛丽亚·莎拉波娃淘汰。随着西莫娜·哈勒普和安洁莉克·克伯在第四轮被淘汰,本次澳网前三号种子均无缘八强,这在21世纪为首次。


Cesta do Jeruzaléma.

Z Norska do Anglie (1107–1108).

Sigurd a jeho muži se z Norska vydali na plavbu na podzim 1107, výprava čítala šedesát lodí a asi kolem 5 000 mužů. Ještě na podzim flotila přistála v Anglii, kde byl v té době králem Jindřich I. Sigurd zde se svými muži zůstal přes celou zimu až do jara 1108, kdy se výprava po moři opět vydala dále na západ.

Na Iberském poloostrově (1108–1109).

Po někalika měsících norská flotila zakotvila v Galiciji poblíž města a významného poutního místa Santiago de Compostela. V této zemi, kterou Norové označovali jako „Jakobsland“, jim bylo místním pánem dovoleno přečkat zimu. Když však zima přišla, přišel s ní i nedostatek jídla, což místního pána donutilo přerušit prodej potravin norským válečníkům. Sigurd proto shromáždil své vojsko a dobyl hrad tohoto lokálního vládce, kde získal potřebné zásoby jakož i jinou kořist.  Na jaře výprava pokračovala po moři dál podél pobřeží Portugalska, přičemž zajala osm saracénských galér a dobyla hrad v Sintře (asi se ve skutečnosti jednalo o Colares, které je blíž moři). Poté Norové pokračovali směrem k Lisabonu, městu na pomezí křesťanského a muslimského světa, kde zvítězili v další bitvě. Na své cestě dále vyplenili město Alkasse (asi se jedná o Al Quasr) a při vstupu do Středozemního moře porazili v blízkosti gibraltarské úžiny eskadru muslimských lodí.

Na Baleárských ostrovech (1109).

Po vplutí do Středozemního moře se seveřané plavili podél pobřeží země Saracénů ("Serkland") až k Baleárským ostrovům. Ty byly v té době křesťany vnímány jako nic víc než doupě pirátů a otrokářské středisko. Nájezdy Norů jsou také prvními zaznamenanými útoky křesťanů proti těmto muslimským ostrovům (třebaže se Baleáry staly jistě už i dříve cílem drobnějších útoků).  Norové přistáli nejprve na Formenteře, kde se střetli se značným množstvím „černých mužu“ ("Blåmenn") a Saracénů ("Serkir"), kteří si ve zdejších jeskyních zřídili pirátskou základnu. Průběh tohoto boje je tím nejdetailněji zpracovaným na stránkách písemných pramenů k této výpravě a možná se jedná také o nejvýznamnější událost v dějinách tohoto malého ostrova. Po této bitvě se měli prý Norové zmocnit největšího pokladu, který kdy získali. Norská flotila poté zaútočila úspěšně i na Ibizu a Menorku. Zdá se však, že se Norové neodvážili zaútočit na největší z Baleárských ostrovů Malorku, asi z toho důvodu, že se jednalo o v té době nejvíce prosperující a nejlépe opevněné centrum nezávislé malorské taify. Zvěsti o úspěších Norů se mohly rozkřiknout a stát se tak inspirací pro společný katalánsko-pisánský útok na Baleárské ostrovy v roce 1113–1115.

Na Sicílii (1109–1110).

Na jaře 1109 dorazila norská výprava na Sicílii, kde byli její účastníci vřele uvítáni hrabětem Rogerem II., který měl toho času jen dvanáct nebo třináct let. Na Sicílii strávili Norové delší dobu, možná až rok.

V Jeruzalémském království (1110).

V létě 1110 Norové konečně přistáli v Akkonu a vydali se do Jeruzaléma, kde byl Sigurd uvítán jeruzalémským králem Balduinem I. se všemi poctami. Po vřelém přivítání, hodném korunovaného panovníka, doprovodil Balduin Sigurda k řece Jordán a poté zpátky do Jeruzaléma.  Norové byli obdarováni mnohými cennostmi a relikviemi, a to včetně třísky ze Svatého kříže, na kterém měl být údajně ukřižován Ježíš Kristus. Tato vzácná relikvie jim byla věnována pod podmínkou, že budou i nadále podporovat a prosazovat křesťanství a že relikvii přinesou k hrobu sv. Olafa.

Obléhání Sidonu (1110).

Norové strávili ve Svaté zemi podzim a zimu roku 1110. Sigurd a jeho muži se na popud krále Balduina zúčastnili obléhání Sidonu, které započalo na podzim 1110. Norské lodě blokující město z moře byly téměř rozprášeny silnou fátimovskou flotilou vyslanou z Tyru, zachránil je až příjezd eskadry benátských lodí vedených dóžetem Ordelafem Falierim. Sidon však nakonec, i přes odhodlání obránců a neúspěšný pokus o atentát na krále Balduina, 4. prosince 1110 padl do rukou křižáků. Vzniklo tak Sidonské panství.

Zpáteční cesta do Norska.

Po odplutí ze Svaté země navštívil Sigurd se svým vojskem Konstantinopoli, kterou Norové znali pod jménem "Miklagard". Zde Sigurd zanechal všechny své lodě i s jejich vzácnými galionovými figurami a také množství svých mužů, kteří rozšířili elitní oddíly varjažské gardy byzantského císaře. Sigurd se svými zbývajícími válečníky se poté vydal na zpáteční cestu do Norska po souši, přičemž se do Norska vrátil asi roku 1111.

Norská křížová výprava, vedená norským králem Sigurdem I., byla křížovou výpravou či poutí, která proběhla mezi lety 1107 až 1110 jako dozvuk první křížové výpravy. Norská křížová výprava je také první kruciátou, které se osobně účastnil korunovaný panovník.

挪威十字军是挪威国王西居尔一世(Sigurd I)在第一次十字军之后的1107年—1110年率领的十字军。西居尔是第一位率领十字军前往圣地的欧洲国王。西居尔沿途攻打伊比利半岛、巴利亚利群岛、西西里岛的异教徒,1110年到达巴勒斯坦,协助耶路撒冷国王鲍德温一世攻占西顿,建立西顿领地。


Etymologie.

Pojem Rûm znamená „římský“, Rumélie (turecky Rumeli) znamená v turečtině „země Římanů“ a odkazuje na území dobytá osmanskými Turky v boji s Byzantskou říší, které se v té době říkalo Římská říše (neologismus „Byzantská říše“ byl poprvé použit roku 1557 německým historikem Hieronymem Wolfem v jeho díle Corpus Historiæ Byzantinæ). Adjektivum „římské“ se tudíž dlouho používalo v řadě jazyků na Balkánu jako označení pro území Byzantské říše a i dnes je tato oblast označována v bosenštině Rumelija; v řečtině Ρωμυλία, Romylía nebo Ρούμελη, Roúmeli; v albánštině Rumelia; v makedonštině a srbštině Румелија, Rumelija a v bulharštině Румелия, Rumelija. Ve starých latinsky psaných janovských dokumentech je území nazýváno Romania, což byl obvyklý název Byzantské říše ve středověku.  Seldžukové původně používali název „země Rûm“, tedy „římská zem“ pro Anatolii, kterou po roce 1071, kdy zvítězili nad Byzancí v bitvě u Manzikertu, postupně dobývaly armády Seldžucké říše. Seldžucký Rúmský sultanát (1077–1307) značil „Sultanát Anatolie“.  Po expanzi Osmanské říše do Anatolie a na Balkán počátkem druhé poloviny čtrnáctého století a po dobytí Konstantinopole (Istanbulu) roku 1453 Mehmedem II. byl ovšem termín Rumeli („země Římanů“) používán pouze pro území Osmanské říše na Balkáně, kde i nadále převažovalo křesťanské obyvatelstvo.

Území.

Součástí Rumélie byly provincie Thrákie, Makedonie, Moesie, dnešní Bulharsko a turecká Thrákie, ohraničené na severu řekou Sávou a Dunajem, na západě pobřežím Jaderského moře a na jihu Moreou. Jako Rumélie byla nakonec označována provincie skládající se z centrální Albánie a severozápadní Makedonie, s centrem v městě Bitola.  Následkem administrativních změn, ke kterým došlo mezi lety 1870 a 1875, přestalo jméno Rumélie odpovídat jakémukoliv politickému rozdělení. Roku 1878 byla Berlínskou smlouvou ustanovena Východní Rumélie jako autonomní provincie Osmanské říše, ale po nekrvavé revoluci z 6. září roku 1885 byla Východní Rumélie připojena k Bulharsku. Provincie (vilayet) Kosovo byla založena roku 1877.  V dnešním Turecku bylo slovo Rumeli (Rumélie) převážně nahrazeno pojmem Trakya (Thrákie) a odkazuje na evropskou část Turecka (provincie Edirne, Kırklareli, Tekirdağ, severní část provincie Çanakkale a západní část provincie Istanbul). Pojem Rumélie je i nadále používán v historickém kontextu. Je také používán ve spojitosti s kulturou dnešního tureckého obyvatelstva na Balkáně a potomků tureckých imigrantů na Balkáně. Tato oblast Turecka je také nazývána východní Thrákie nebo turecká Thrákie. V Řecku se pojem Ρούμελη (Rumeli) již od časů Osmanské říše používá jako označení centrálního Řecka, zejména při srovnání s Peloponésem nebo Moreou. Slovo Rumeli se také někdy (především obyvateli Istanbulu) používá pro označení provincie Istanbul nacházející se západně od Bosporu.

Rumélie (osmansky: روم ايلى, Rūm-ėli, turecky: Rumeli), také známá jako evropské Turecko, je historické území jihovýchodní Evropy, které bylo pod nadvládou Osmanské říše. Jedná se především o Balkánský poloostrov.

鲁米利亚,也译为罗梅利亚(,,,)是奥斯曼帝国统治下的南巴尔干地区的土耳其语名称。意思是「罗马人的土地」,「罗马」是指在奥斯曼帝国统治之前这个地区的东罗马帝国。在11世纪至12世纪期间,鲁米利亚曾也指安那托利亚地区,随着土耳其人逐渐征服东罗马帝国而逐渐只指南巴尔干地区。北部以多瑙河为界。西侧是阿尔巴尼亚。南侧是伯罗奔尼撒。主要的都市是比托拉。在1870年至1875年的国境变化中,各国均不再使用鲁米利亚这个词汇。1878年的柏林条约中设置了奥斯曼的自治省东鲁米利亚自治省。后并入保加利亚。鲁米利亚包括了今日的希腊中部地区、土耳其的伊斯坦布尔以西的地区、保加利亚、马其顿共和国。目前大多数时候都用色雷斯来指代这片区域,然而仍然在提及历史时使用。另外在希腊,鲁米利亚是指中希腊地区。


Geografie.

Řeky.

Podsvětím proudí celkem šest hlavních řek, které jsou viditelné pro mrtvé i živé. Jejich názvy mají odrážet emoce spojené se smrtí.

Vstup do podsvětí.

Vstup do podsvětí střeží spousta mytických stvoření, včetně kentaurů, Gorgon, Hydra, Chiméra a Harpyje. Mezi nimi se tyčí mohutný jilm, jehož listy jsou plné falešných snů.  Duše zemřelých putující do podsvětí si pod jazykem přinášejí minci, kterou zaplatí převozníku Charónovi za převoz přes řeku. Charón je odpudivě špinavý, v očích mu žhnou plameny, tvář mu halí zanedbaný vous a kolem ramen nosí plášť. Charón duše převáží neustále, avšak od některých se bez milosti odvrací. Na druhou stranu řeky se totiž nedostanou duše nepohřbených nebožtíků, kteří jsou odsouzeni k věčnému přecházení po břehu do doby, než se jim dostane řádného pohřbu.  Řeka ústí k branám podsvětí, které hlídá trojhlavý pes Kerberos. V této části se také nachází místo, kde soudcové podsvětí rozhodují, kam duše zemřelých poputují – na Asfodelová pole, na trestná pole nebo do Elysia.

Tartaros.

Tartaros je nejhlubší propast pod zemí, kam se vlévají všechny řeky světa a opět odtud vyvěrají. Tartaros je tak hluboko pod zemí, jak vysoko je nebe nad ní. Dle legendy by kovadlina padající z nebe dopadla na zemi za devět dní a devět nocí, stejně dlouho by tedy padala také ze země do Tartaru. Tartaros a podsvětí jsou říší Ereba, boha věčné tmy a ztělesnění nejčistší temnoty.  Tartaros je také místo věčného trestu. Vnější okraj ohraničuje bronzový plot, který obklopují tři vrstvy temnoty. Za těmito vrstvami proudí ohnivá řeka Pyriflegethón. Vstupem do Tartaru je obrovský portál s pilíři z pevného adamantu, který nedokáží rozbít ani samotní bohové. Tento vchod střeží Erínye Tísifoné, mstitelka vražd.

Asfodelské louky.

Asfodelské louky jsou místem pro obyčejné průměrné duše, které se nedopustily žádných významných zločinů, ale ani neprokázaly žádné velké skutky, které by jim zaručovaly přijetí na Elysijských pole. Na toto místo byli posíláni smrtelníci, kteří nepatřili do žádné z částí podsvětí.

Pole smutku.

Ve Vergiliově eposu Aeneis jsou Pole smutku oblastí podsvětí vyhrazenou pro duše, které promrhaly svůj život neopětovanou láskou. Mezi zmiňované obyvatele tohoto místa patří Dídó, Faidra, Prokris, Erifýlé, Pásifaé, Láodameia a Kaineus.

Elysium (Elysijská pole).

Elysium je místo pro obzvláště význačné jedince. Duše, které zde přebývají mají snadný a radostný posmrtný život. Častěji než lidé, kteří byli spravedliví nebo měli etické zásluhy, se na Elysijská pole dostávali jedinci, kteří měli blízko k bohům. Většinu obyvatel Elysia tvořili polobozi nebo hrdinové, mezi kterými byli např. Kadmos, Péleus a Achilles. Vpuštěni však mohli být i běžní lidé, kteří žili spravedlivě a ctnostně. Jedním z nich byl také Sókratés, který si přítomnost na tomto místě zasloužil díky svým filozofickým zásluhám.

Ostrovy požehnaných.

Ostrovy požehnaných jsou ostrovy v rámci oblasti Elysia. Pokud duše dosáhla Elysia, měla možnost buď zůstat v Elysiu nebo se znovuzrodit. Pokud byl někdo znovuzrozen třikrát a třikrát dosáhl Elysia, pak mohl vstoupit na Ostrovy požehnaných, kde žil ve věčném ráji.

Mrtví.

V řeckém podsvětí duše mrtvých stále existují, jsou však nehmotné a v podsvětí pobývají bez smyslu nebo účelu. Mrtví v homérském podsvětí postrádají "menos" neboli sílu, a proto nemohou ovlivňovat živé na zemi. Také postrádají "phrenes" neboli důvtip a netuší, co se děje kolem nich a na zemi nad nimi. Jejich životy v podsvětí jsou velmi neutrální, sociální statusy a politické pozice nemají v podsvětí žádné místo a nikdo zde není schopen využít svůj předchozí život ve svůj prospěch.  Myšlenka pokroku v řeckém podsvětí neexistuje – v okamžiku smrti psychika se zkušenostmi i vzhledem zcela zamrzá. Duše v podsvětí nestárnou a ani jejich vzhled se nemění. Duše v podsvětí jsou přesně takové, jaké byly před svou smrtí. Proto ti, kteří zemřeli v bitvě, byli v podsvětí věčně potřísněni krví a ti, kteří zemřeli mírumilovně, si zachovali svůj normální vzhled.  Řečtí mrtví jsou všeobecně považováni za podrážděné a nepříjemné, ale nikoliv za nebezpečné nebo zlomyslné. Rozhněvají se, pokud v blízkostí svých hrobů ucítí přítomnost nepřítele, a proto bylo běžnou praxí předcházet jejich hněvu nabízením tekutých darů. Většinou se jednalo o dary ve formě krve, neboť aby mrtví mohli být opět komunikativní a při vědomí, potřebují životní esenci. Toto je znázorněno v Homerově Odysseji, kde Odysseus musel nabídnout svou krev, aby s ním duše mohly komunikovat. Mrtví v podsvětí tráví čas prostou zábavou. Jak lze soudit z kostek a hracích karet, které jim pozůstalí umisťovali do hrobu, dle pověstí mezi sebou mohli hrát různé hry. Pozůstalí dávali zesnulým do hrobů oděvy, šperky a jídlo, protože věřili, je je v podsvětí budou moci využít. Lidé se také přeli ohledně toho, zda jsou mrtví schopni konzumovat jídlo. Podle Homéra nemohli jíst ani pít, pokud nebyli povoláni zpět mezi živé. Na některých reliéfech je však podsvětí znázorněno jako místo, kde probíhají bohaté hostiny.  Lúkianos popisuje obyvatele podsvětí jako obyčejné kostlivce. Podle něj jsou od sebe navzájem nerozlišitelní a nelze určit, kdo byl za živa bohatší nebo důležitější. Tento pohled na podsvětí ale nesdíleli všichni – podle Homéra si mrtví ponechávali tváře svých pozemských těl.

Jako podsvětí je v řecké mytologii označován svět, do kterého putují duše zemřelých. Tehdejší představou posmrtného života byl stav, kdy se duše v okamžiku smrti oddělí od mrtvého těla, vezme na sebe tvar zemřelého a poté je přenesena k bráně do podsvětí. Samotné podsvětí (po svém božském vládci také nazýváno Hádés) je popisováno jako vnější hranice oceánu, temné místo pod hlubinami či nejzazší konec světa. Podle pověstí zdejší říše mrtvých představuje temný protějšek sídla řeckých bohů na hoře Olymp. Pro živé je podsvětí neviditelné, je stvořeno zcela výhradně pro mrtvé.

冥界,在希腊神话中,是人类在死后的灵魂所去的另一个世界,在冥界生活的神和灵魂统称克托尼俄斯。类似于中国民间信仰中的阴间,此处也是古希腊人原有的来世观的信仰内涵。当人的生命结束后灵魂会脱离躯体,但依然采取着生前的模样,并且被送到通往至冥府(Hades)的入口。


Historie.

Pozadí.

V létě roku 1906 byl Mahler již devátý rok ředitelem Vídeňské státní opery. Během té doby pravidelně na konci operní sezóny opouštěl Vídeň a odjížděl na letní sídlo, kde se mohl věnovat komponování. Od roku 1899 je měl v Maierniggu, poblíž letoviska Maria Wörth v Korutanech v jižním Rakousku, kde si postavil vilu s výhledem na jezero Wörthersee. V tomto klidném prostředí dokončil své symfonie "Čtvrtou" až "Sedmou", "Písně na texty Friedricha Rückerta" a cyklus "Písně o mrtvých dětech". Do roku 1901 byly Mahlerovy kompozice silně ovlivněny sbírkou německých lidových básní "Chlapcův kouzelný roh", na kterou poprvé narazil kolem roku 1887. Mahlerova zhudebnění mnoha čísel "Kouzelného rohu" se odrážejí v symfoniích "Druhé", "Třetí" a "Čtvrté", které všechny využívají složky vokální i instrumentální. Od roku 1901 však Mahlerova hudba po přechodu do středního období skladatelského života změnila charakter. "Kouzelný roh" v roli hlavního literárního vlivu nahrazují prostší básně německého básníka Friedricha Rückerta; písně jsou méně spojeny s lidovým uměním a už nepronikají do symfonií tak intenzivně jako dřív. Během tohoto období Mahler napsal symfonie "Pátou", "Šestou" a "Sedmou", všechny jako čistě instrumentální díla popsaná mahlerovským badatelem Deryckem Cookem jako „přísnější a přímější..., symfonie s přesnějším obrysem, s novým stylem orchestrace tvrdosti žuly“.  Mahler přijel do Maierniggu v červnu 1906 s nedokončeným rukopisem své "Sedmé symfonie"; zamýšlel čas využít k přepracování orchestrace, dokud nedostane nápad na nové dílo. Skladatelova manželka Alma Mahlerová ve svých pamětech uvedla, že dva týdny Mahlera „děsil přízrak upadající inspirace“; Mahler sám však vzpomínal, že ho od prvního dne dovolené ovládl tvůrčí duch a okamžitě se vrhl do kompozice díla, které se stalo jeho "Symfonií č. 8".

Kompozice.

Dva zápisy Mahlerovou rukou z června 1906 ukazují, že rané plány jeho díla, zprvu nezamýšleného jako plně sborová symfonie, byly založeny na čtyřvěté struktuře, ve které dva „hymny“ obklopují instrumentální jádro. Tyto náčrty ukazují, že se Mahler pevně rozhodl zahájit symfonii latinským hymnem, ale v té době ještě neměl jasno o přesné podobě zbytku. První náčrt je následující:  Druhý náčrt obsahuje hudební skici věty a dva takty v tónině h moll, o nichž se předpokládá, že se vztahují ke "Caritas". Plán se čtyřmi větami je zachován v mírně odlišné podobě, a to dosud bez specifického určení rozsahu sborového prvku:  Z Mahlerových pozdějších komentářů k vývoji symfonie je zřejmé, že plán čtyř vět měl poměrně krátké trvání. Mahler brzy nahradil poslední tři věty jedinou částí, v podstatě dramatickou kantátou založenou na závěrečné scéně Goethova "Fausta", popise ideálu vykoupení věčnou ženskostí (). Mahler měl dlouho ambici zhudebnit závěr "Fausta" „a udělat to úplně jinak než ostatní skladatelé, kteří ho pojali přeslazeně a mdle.“ V komentářích zaznamenaných jeho životopiscem Richardem Spechtem se Mahler o původních plánech na čtyři věty nezmiňuje. Řekl Spechtovi, že když natrefil na chvalozpěv, měl náhle představu o kompletním díle: „Viděl jsem okamžitě celý kus před očima a musel jsem si to jen napsat, jako by mi to bylo diktováno.“  Symfonie byla podle muzikologa Henryho-Louise de La Grange psána zuřivým tempem, „v rekordním čase“. V polovině srpna bylo dokončeno vše podstatné, ačkoli Mahler musel na týden odjet na Salcburský festival. Mahler začal skládat hymnus aniž by počkal, až mu přijde text z Vídně. Když zásilka dorazila, tak podle Almy Mahlerové „celý text přesně přiléhal k hudbě. Intuitivně složil hudbu na celé sloky [verše].“ Ačkoliv skladatel později provedl změny a úpravy, existuje velmi málo rukopisných důkazů o změnách a přepisech tak rozsáhlých, k jakým došlo u jeho dřívějších symfonií, když je připravoval k provedení.  Tím, že užívá vokální prvky po celou dobu provedení, a ne jen v epizodách na konci nebo v jeho blízkosti, stala se tato práce první plně sborovou symfonií, která kdy byla napsána. Mahler neměl pochybnosti o průlomové povaze symfonie, nazýval ji nejkrásnější dílem, které vytvořil, a tvrdil, že všechny jeho předchozí symfonie jsou pouze předehrou k ní. „Představte si, jak celý vesmír začíná znít a zvonit. To už nejsou lidské hlasy, nýbrž planety a slunce, které krouží,“ napsal v říjnu 1906 dirigentu Willemu Mengelbergovi. Byl to jeho „dar celému národu... přinášející velkou radost.“

Přijetí a historie uvádění.

Premiéra.

Mahler se dohodl s impresáriem Emilem Gutmannem, že "Osmá symfonie" bude mít premiéru na podzim roku 1910 v Mnichově. Brzy litoval Gutmannova zapojení a zapsal si své obavy, že Gutmann by mohl změnit představení na „katastrofický cirkus Barnum a Bailey“. Přípravy začaly na začátku roku výběrem sborů z pěveckých sdružení z Mnichova, Lipska a Vídně. Mnichovská hudební škola "Zentral-Singschule" poskytla 350 žáků pro dětský sbor. Bruno Walter, Mahlerův asistent ve Vídeňské státní opeře, zodpovídal za nábor a přípravu osmi sólistů. Během jara a léta se účastníci připravovali ve svých domácích působištích, načež se na začátku září sešli v Mnichově na tři celé dny závěrečných zkoušek pod Mahlerovým vedením. Skladatelův mladý asistent Otto Klemperer později poznamenal o řadě drobných změn, které Mahler v partituře během zkoušek provedl: „Vždycky chtěl více jasnosti, více zvuku a dynamičtější kontrast. V jednom okamžiku se na nás během zkoušky obrátil a řekl: ‚Pokud něco po mé smrti nebude znít správně, změňte to. Nemáte jen právo, ale i povinnost tak učinit.'“ Pro premiéru, která byla stanovena na 12. září, najal Gutmann nově postavenou halu "Neue Musik-Festhalle" na mnichovském mezinárodním výstavišti poblíž "Theresienhöhe" (nyní pobočka Německého muzea). Tato rozsáhlá hala měla kapacitu 3200 míst. Gutmann vymyslel přezdívku „Symfonie tisíců“ (), která i přes Mahlerův nesouhlas zůstala symfonii jako populární podtitul. Mezi jinými významnými osobnostmi byli vyprodané premiéře přítomni skladatelé Richard Strauss, Camille Saint-Saëns, Siegfried Wagner, Paul Dukas, Alexander Zemlinsky a Anton Webern, spisovatelé Thomas Mann, Gerhart Hauptmann, Hugo von Hofmannsthal a Arthur Schnitzler a přední divadelní režisér Max Reinhardt. V publiku byl také 28letý britský dirigent Leopold Stokowski, který o šest let později dirigoval první uvedení symfonie ve Spojených státech amerických.  Až do té doby byla přijetí Mahlerových nových symfonií zpravidla zklamáním. Mnichovská premiéra "Osmé" byla však dokonalým triumfem. Jakmile dozněly závěrečné akordy, následovalo krátké ticho, po němž propukl bouřlivý potlesk, který trval dvacet minut. Zpátky ve svém hotelu Mahler obdržel dopis od Thomase Manna, který v něm skladatele označil za „muže, který podle mého názoru vyjadřuje umění naší doby v jeho nejhlubší a nejposvátnější podobě“.  První provedení symfonie trvalo podle kritika a skladatele Julia Korngolda 85 minut. Mnichovské vystoupení bylo poslední příležitostí, kdy Mahler provedl premiéru některého ze svých děl. Osm měsíců po tomto triumfu zemřel ve Vídni ve věku 50 let. Jeho zbývající díla – skladba "Píseň o zemi", "Symfonie č. 9" a nedokončená "Symfonie č. 10" – měly premiéru až po jeho smrti.

Další představení.

Den po mnichovské premiéře řídil Mahler orchestr a sbory při repríze koncertu. Během dalších tří let se podle výpočtů Mahlerova přítele Guida Adlera "Osmá symfonie" dávala dvacetkrát po celé Evropě. Koncerty zahrnovaly holandskou premiéru v Amsterdamu, již řídil holandský dirigent Willem Mengelberg 12. března 1912, a první představení v Praze, které 20. března 1912 dirigoval někdejší Mahlerův kolega z Vídeňské státní opery Alexander Zemlinsky. Samotná Vídeň musela počkat až do roku 1918, než mohla symfonii slyšet. Ve Spojených státech amerických Leopold Stokowski přesvědčil původně neochotné vedení Filadelfského orchestru k financování americké premiéry, která se konala 2. března 1916. Událost byla velkým úspěchem; symfonie se hrála ještě několikrát v samotné Filadelfii, než se orchestr a sbory vydaly do New Yorku, kde v Metropolitní opeře absolvovaly sérii stejně dobře přijatých provedení.Na mahlerovském festivalu v Amsterodamu v květnu 1920 byly na devíti koncertech představeny Mahlerovy dokončené symfonie a jeho hlavní pěvecké cykly, v nichž účinkoval Concertgebouworkest a sbory pod Mengelbergovým vedením. Hudební kritik Samuel Langford, který se této události zúčastnil, poznamenal, že „opouštíme Amsterdam, aniž bychom mu příliš záviděli dietu, ke které Mengelberg přivyká milovníky hudby z tohoto města, a jež spočívá v Mahlerovi nejdřív a ve všech ostatních skladatelích až poté.“ Rakouský hudební historik Oscar Bie, kterého ohromil festival jako celek, poté napsal, že "Osmá" byla „silnější v efektu než ve významu a čistší v hlasech než v citech“. Langford komentoval britský „nepříliš horlivý zájem o Mahlera“ a "Osmá symfonie" byla v Británii provedena až 15. dubna 1930, kdy ji anglický dirigent Henry Wood uvedl se Symfonickým orchestrem BBC. Dílo se znovu hrálo o osm let později ve stejném obsazení; v publiku byl přítomen mladý skladatel Benjamin Britten. Ačkoliv jej hudba zaujala, označil samotné provedení za „ubohé“.  V letech po druhé světové válce se uskutečnilo množství pozoruhodných provedení "Osmé symfonie" včetně přímého přenosu z Royal Albert Hall 10. února 1948 pod vedením anglického dirigenta Adriana Boulta, japonské premiéry pod japonským dirigentem Kazuem Jamadou v Tokiu v prosinci 1949 a australské premiéry za řízení anglického dirigenta sira Eugena Goossense v roce 1951. Z koncertu v newyorské Carnegie Hall pod řízením Stokowského v roce 1950 byla pořízena vůbec první kompletní nahrávka symfonie. Po roce 1950 rostoucí počet provedení a nahrávek díla vedl k jeho rostoucí popularitě, ale ne všichni kritici tomu byli nakloněni. Theodor W. Adorno shledal kus slabou, „obří symbolickou skořápkou“; Toto Mahlerovo nejpozitivnější dílo je z Adornova hlediska nejméně úspěšné, hudebně a umělecky podřadnější než jeho ostatní symfonie. Skladatel a kritik Robert Simpson, obvykle Mahlerův zastánce, označil druhou část za „oceán nestoudného kýče“. Mahlerův životopisec Jonathan Carr shledal většinu symfonie „neurčitou“, postrádající napětí a rozhodnost, které jsou přítomny v ostatních skladatelových symfoniích. Deryck Cooke na druhé straně porovnává Mahlerovu Osmou s Beethovenovou "Devátou symfonií". Pro Cooka je Mahlerova symfonie „sborovou symfonií dvacátého století; jako Beethovenova, jen jiným způsobem před nás staví ideál [vykoupení], jehož uskutečnění jsme dosud daleko – dokonce snad mu se snad vzdalujeme – ale který můžeme stěží opustit, aniž bychom zahynuli“.  Koncem 20. století a v 21. století byla symfonie prováděna ve všech částech světa. Série premiér na Dálném východě vyvrcholila v říjnu 2002 v Pekingu, kdy čínský dirigent Lung Jü vedl Čínskou filharmonii při prvním představení díla v Čínské lidové republice. Festival olympijských umění (v rámci Letních olympijských her) v Sydney v srpnu 2000 byl zahájen uvedením "Osmé" Sydneyským symfonickým orchestrem pod vedením jeho šéfdirigenta, holandského dirigenta Eda de Waarta. Obliba díla a jeho titánské rozměry způsobují, že se často hraje jako celek při slavnostních příležitostech; dne 15. března 2008 vedl izraelský dirigent Yoav Talmi 200 instrumentalistů a 800 sboristů při vystoupení v Québecu, které se konalo na počest 400. výročí založení města. V Londýně dne 16. července 2010 zahajovací koncert festivalu BBC Proms oslavil 150. výročí Mahlerova narození provedením "Osmé" Symfonickým orchestrem BBC pod taktovkou Jiřího Bělohlávka. Bylo to její osmé provedení v historii festivalu Proms.

Rozbor.

Struktura a forma.

Dvě části "Osmé symfonie" spojují posvátný text latinského hymnu z 9. století se sekulárním textem ze závěrečných pasáží z Goethovy dramatické básně "Faust" z 19. století. Navzdory zjevným rozdílům při umístění vedle sebe vyjadřuje dílo jako celek jedinou ideu, a tou je vykoupení prostřednictvím síly lásky. Volba těchto dvou textů nebyla nahodilá; Goethe, básník, kterého Mahler uctíval, věřil, že ztělesňuje aspekty jeho vlastní filozofie a přeložil jej v roce 1820 do němčiny. Jakmile se inspiroval ideou "Veni creator", Mahler si brzy představil "Fausta" jako ideální protějšek latinského hymnu. Jednota mezi oběma částmi symfonie je usazena hudebně, v rozsahu, v jakém sdílejí tematický materiál. Zejména první tóny tématu - - dominují vrcholům každé části; při vyvrcholení symfonie se Goethova oslava „věčného ženství“ odehrává ve formě náboženského chorálu. Byla navržena hypotéza, že téma je založeno na, židovské písni zpívané o svátku Chanuka. Při skládání díla Mahler dočasně opustil komplikovanou tonalitu, která se objevuje v jeho posledních dílech. Tónina symfonie je na Mahlera nezvykle stabilní; i přes častý odklon do jiných tónin se hudba vždy vrací do ústředí tóniny Es dur. Jde o první z jeho prací, ve kterých téměř chybí jeho typické otisky – ptačí zpěv, vojenské pochody, rakouské tance. Ačkoli použité obrovské sborové a orchestrální prostředky slibují dílo monumentálního zvuku, podle kritika Michaela Kennedyho „převládající dojem není příval zvuku, ale kontrasty jemných tónů a průzračná kvality partitury.“  Většina moderních komentátorů se shodne, že první část symfonie je postavena na obrysu sonátové formy, který v ní objevily už nejstarší rozbory díla. Strukturu druhé části je obtížnější popsat, jelikož je směsicí mnoha žánrů. Analytici, včetně Spechta, Cooka a Paula Bekkera, v ní identifikovali části Adagio, Scherzo a Finále, i když jiní, včetně La Grangea a britského spisovatele Donalda Mitchella, našli jen málo dokladů pro toto dělení. Hudební vědec Ortrun Landmann navrhl, že formální schéma druhé části po orchestrálním úvodu je sonátové bez reprízy a skládá se z expozice, provedení a závěru.

Část I: "Veni creator spiritus".

Mitchell popisuje část I jako obdobu obrovského moteta a tvrdí, že klíčem k jeho porozumění je číst ji jako Mahlerův pokus napodobit polyfonii Bachových velkých motet, konkrétně "Singet dem Herrn ein Neues Lied". Symfonie začíná jediným tonickým akordem Es dur, který zahrají varhany před hromadným nástupem sborů ve fortissimovém vzývání.  Třítónový motiv „Stvořitele“ okamžitě převezmou trombony a pak trubky v pochodovém tématu, které bude použito jako sjednocující prvek celého díla.  Po jejich prvním spojeném výstupu se oba pěvecké sbory zapojí do zpívaného dialogu, který končí krátkým přechodem k delší lyrické pasáži "Imple superna gratia", prosbě o boží milost.  To, co Kennedy nazývá „nezaměnitelnou charakteristikou Mahlera dvacátého století“, je slyšet ve chvíli, kdy sólový soprán uvádí meditativní téma. Brzy se připojí další sólisté a společně rozvíjejí nové téma až do okamžiku, kdy opět energicky nastoupí sbory v pasáži psané v As dur, v níž sólisté soupeří s chorálovými sbory. V další části ("Naše tělo ubohé stále silou svou posiluj") se základní tónina Es dur vrací s variací úvodního tématu. Část je přerušena krátkou orchestrální mezihrou, ve které se ozvou hluboké tóny zvonů, dodávající hudbě temný nádech. Tato nová nálada, vyjadřující menší jistotu, trvá až do návratu tématu v d moll, tentokrát bez sborů a jako tlumená ozvěna počátečního vzývání.  Na konci této části další přechod uvádí „nezapomenutelné vzedmutí v E dur “ v němž všechny sbory společně deklamují („V duši světlo nám rozžehni“). Pokračuje poprvé dětský sbor, v radostné náladě, jak hudba nabírá na síle a rychlosti. Jde o velmi složitou pasáž ve formě dvojité fugy rozvíjející mnoho předchozích témat s neustálými změnami předznamenání. Všechny síly se opět spojují v zopakování sekce ve zkrácené podobě. Tišší pasáž opakování vede k orchestrální kodě předtím, než dětský sbor ohlašuje chvalořečení ("Sláva Bohu Otci"). Poté hudba rychle a silně postupuje k vyvrcholení, do něhož dechový orchestr hrající za jevištěm vpadne s tématem "Accende", zatímco hlavní orchestr a sbory končí triumfálně stoupající tónovou řadou.

Část II: Závěrečná scéna z Goethova "Fausta".

Druhá část symfonie sleduje příběh závěrečných pasáží Goethovy básně – cestu Faustovy duše, zachráněné ze spárů Mefista, až k její konečnému vzestupu do nebe. Landmannem navrhovaná sonátová struktura této věty je založena na dělení, podle něhož po orchestrální předehře následuje pět sekcí, které hudebně identifikuje jako expozici, tři etapy provedení a závěr. Dlouhá orchestrální předehra (166 taktů) je v tónině es moll a po způsobu operní předehry předjímá několik témat, která se později objeví ve větě. Expozice začíná téměř neslyšně; scéna s náležitou atmosférou znázorňuje skalnatý, zalesněný horský hřbet, obydlí poustevníků, jejichž promluvy je slyšet ve sboru s šeptáními a ozvěnami.  Slavnostní barytonové sólo, hlas Patera Ecstatica, končí srdečně změnou tóniny na dur, zatímco v trubkách zní téma "Accende" z části I. Poté následuje náročná a dramatická árie pro bas, hlas Patera Profunda, který ukončí svou zkormoucenou meditaci tím, že žádá o boží milosrdenství pro své myšlenky a o osvícení. Opakované akordy této části připomínají Wagnerova "Parsifala". Nálada se projasní se vstupem andělů a požehnaných chlapců (ženský a dětský sbor) nesoucích Faustovu duši; hudba je tady snad pozůstatkem scherza „Vánočních her“ předpokládaných v nerealizovaném původním návrhu čtyř vět.  Atmosféra je slavnostní s triumfálním výkřiky (Radujte se!), a poté expozice skončí dohrou, která odkazuje na téma z části I. První etapa provedení začíná ženským sborem mladších andělů vzývajícím „šťastnou společnost blažených dětí“, která musí odnést Faustovu duši do nebe. Blažení chlapci přijmou duši radostně; k jejich hlasům se připojuje Doctor Marianus (tenor), který doprovází jejich sbor, dokud nepřejde do vznešené chvály Marie (Mater Gloriosa, tj. Slavná Matka) v E dur, „Královno a vládkyně světa!“). Jak árie končí, mužské hlasy ve sboru jako ozvěnou přebírají slova sólistů na orchestrálním pozadí violových tremol v pasáži popsané La Grangem jako „citově neodolatelné“.  V druhé části provedení je vstup Mater Gloriosa naznačen drženým akordem E dur harmonia s harfovým arpeggiem hraným přes pianissimovou houslovou melodii, kterou La Grange označuje jako „téma lásky“.  Poté se tóniny často mění, jak sbor kajících žen prosí Marii (Mater) o vyslyšení; po něm následuje sólo naléhavé prosby Hříšnice (Magna Peccatrix), Samaritánky (Mulier Samaritana) a Marie Egyptské (Maria Aegyptiaca). Tyto árie dále rozvíjejí „téma lásky“ a vrací se „scherzové“ téma spojené s prvním představením andělů. Oba dva motivy pak dominují v triu, která následuje, prosbě určené Matce ve prospěch čtvrté kajícnice, Faustovy milenky, kdysi známé jako Markétka (Gretchen), jež přišla prosit o Faustovu duši. Po Markétčině naléhavé prosbě, sólu „jasné krásy“ dle slov Kennedyho, nastupuje atmosféra tiché úcty. Mater Gloriosa zazpívá jen dva verše v tónině otevírající symfonii, v Es dur, a dovoluje Markétce odnést Faustovu duši do nebe.Závěrečná část provedení je hymnické sborem doprovázené tenorové sólo, ve kterém Doctor Marianus vyzývá kajícníky „pohleďte vzhůru“.  Následuje krátká orchestrální pasáž, zapsaná pro netypickou sestavu pikoly, flétny, klarinetu, harmonia, celesty, klavíru, harfy a smyčcového kvarteta. Má roli přechodu k finále, k, který začíná v Es dur téměř nepostřehnutelně – Mahlerův pokyn je zde, „jako dech“.  Zvuk stoupá v postupném crescendu, zatímco sólové hlasy se střídavě spojují nebo kontrastují se sborem. Jak se blíží vyvrcholení, opakuje se mnoho motivů: „téma lásky“, Markétčina píseň i „"Accende"“ z části I. Když nakonec sbor zakončí s „"Za věčným ženstvím jsme neseni výš"“ (překlad O. Fischer), dechy hrající za jevištěm znovu vstoupí se závěrečným pozdravem na motiv, aby symfonii ukončily vítěznou fanfárou.

Instrumentace.

Orchestr.

Symfonie je napsána pro velmi velký orchestr v souladu s Mahlerovým konceptem díla jako „nového symfonického vesmíru“, syntézy symfonie, kantáty, oratoria, moteta a písně a stylové kombinace. La Grange komentuje: „Aby vyjádřil svou kosmickou vizi, bylo... třeba jít nad rámec všech dříve známých limitů a rozměrů.“ Rozsah orchestru však není tak velký jako ten, který vyžaduje oratorium "Písně z Gurre", jež Arnold Schönberg dokončil v roce 1911. Orchestr se skládá z následujících nástrojů  Mahler doporučil, aby se v obrovských halách zdvojil první hráč v každé sekci dřevěných nástrojů a aby se počty ve smyčcích také zvýšily.

Sborové a vokální síly.

V části II jsou sólisté přiřazeny k dramatickým rolím zastoupených v Goethově textu, jak je popsáno v následující tabulce. La Grange upozorňuje na značný vyžadovaný rozsah hlasů - sopránů, sólistů i sborových zpěváků. Altová sóla charakterizuje jako krátká a nevýrazná; role tenorového sólisty v druhé části je však rozsáhlá a náročná, na několika místech musí být slyšet přes zvuk sborů. Velké melodické skoky v roli Patera Profunda představují mimořádnou výzvu pro basového sólistu.

Vydání (partitury).

Ví se o existenci jen jediné autorem vlastnoručně podepsané partitury "Symfonie č. 8". Kdysi byla majetkem Almy Mahlerové, nyní je v držení Bavorské státní knihovny v Mnichově. V roce 1906 podepsal Mahler smlouvu s vídeňskou nakladatelskou společností Universal Edition (UE), která se tak stala hlavním nakladatelem všech jeho děl. V roce 1912 vydalo UE kompletní orchestrální partituru "Osmé symfonie". Ruská verze, publikovaná v roce 1976 v Moskvě nakladatelstvím Izdatělstvo Muzyka, vyšla znovu ve Spojených státech amerických v roce 1989 ve vydavatelství Dover Publications s anglickým textem a poznámkami. Mezinárodní společnost Gustava Mahlera, založená v roce 1955, má hlavní cíl vytvořit úplné kritické vydání všech Mahlerových děl. K roku 2019 zůstává kritické vydání "Osmé" jejím projektem budoucnosti.

Nahrávky.

V roce 1948 Adrian Boult dirigoval rozhlasem vysílané provedení se Symfonických orchestrem BBC; dílo bylo natočeno společností BBC, ale až do roku 2009 nevyšlo; pak bylo k dispozici ve formátu MP3. První vydaná nahrávka celé symfonie bylo Stokowského provedení z newyorské Carnegie Hall s Newyorskou filharmonií a spojenými sbory z New Yorku z 9. dubna 1950. Téměř dva roky předtím, v červenci 1948, dirigent maďarského původu Eugene Ormandy nahrál část v kalifornské hale Hollywood Bowl. Počínaje Stokowského nahrávkou vytvořilo mnoho předních světových orchestrů a zpěváků nejméně 70 nahrávek symfonie, většinou při živých vystoupeních.

Symfonie č. 8 Es dur Gustava Mahlera je jedním z nejrozsáhlejších sborových děl klasického koncertního repertoáru. Protože vyžaduje obrovské instrumentální a vokální obsazení, je často nazývána Symfonií tisíců, ačkoli je normálně uváděna s mnohem méně než tisíci umělci a skladatel toto jméno neschválil. Symfonii Mahler složil na jeden zátah v jihorakouském Maierniggu v létě 1906. Je to jeho poslední dílo, které mělo premiéru za jeho života; symfonie v provedení Mnichovské filharmonie pod jeho taktovkou sklidila při premiéře v Mnichově 12. září 1910 velký úspěch u kritiky i publika.

《降E大调第八号交响曲》是由古斯塔夫·马勒创作,于1906年定初稿,并于1907年全面完成的交响曲。马勒在本交响曲弃用传统以「乐章」作为分段,但却沿用在第二,第三交响曲中以「部分」(Part)来区分不同的主题,将乐曲分成两个部分。另外合唱部分贯穿整首交响曲,全首交响曲的演奏时间为80分钟。由于演出人数众多,除了超大编制的管弦乐团、管风琴外,连同男声、女声、童声合唱团,总人数超过一千人,规模空前,因此本曲也有《「千人」交响曲》之别名。


Popis.

První verze "Hráčů," nyní v newyorském Metropolitním muzeu umění, zobrazuje na ploše 65,4 krát 81,9 cm tři zemědělce, kteří uvnitř domu hrají u stolu karty, zatímco další muž stojí v pozadí, kouří dýmku a sleduje hru. Osoby mají klidné tváře a jsou bez pohybu, takže obraz spíše připomíná zátiší. Sedící se sklánějí nad světlým stolem, u něhož každý z nich zaujímá jednu stranu; pohled na přední stranu stolu se zásuvkou zůstává volný. Na stole leží odehrané karty a dýmka. Všichni muži mají tmavé klobouky a kabáty. Prostředí je nejednoznačné: na pozadí je vidět jen světlá zeď, na níž visí další čtyři dýmky. Z pravé strany do obrazu zasahuje žlutá opona. Především levá část ve skutečnosti bílé nebo světle šedé stěny je obohacena dalšími barvami: zelené, modré a žluté tóny naznačují, že provensálské světlo sem padá dveřmi nebo oknem mimo viditelnou výseč prostoru.  Druhá verze, dnes ve sbírce Barnesovy nadace ve Filadelfii, je podobná té, která byla popsána výše, ale je podstatně větší, má 134,6 x 180,3 centimetrů. Postavy a jejich uspořádání převzal Cézanne s výjimkou drobností z předchozího obrazu. Pouze klobouk muže, který seděl proti divákovi, zmizel. Vpravo za tímto hráčem malíř rozšířil skupinu o další postavu: Sedí tam tmavovlasá osoba neurčitého pohlaví, žena nebo chlapec, s očima zavřenýma nebo upřenýma dolů. Stojící divák se posunul o něco dále do pozadí a zdá se, že se opírá o zeď. V horní polovině malby byly přidány další podrobnosti. Uprostřed stěny visí obraz se zlatým rámem, jehož spodní část vyčnívá do obrazu. V levém horním rohu je vidět okraj police s vázou.  Poslední tři verze se značně liší od svých předchůdců. Jsou si tak vzájemně podobné, že jsou často pojednávány jako jedna verze. Umělec se silněji soustředil na karetní hru, snížil počet hráčů na dva, po pravé a levé straně stolu, a odebral diváky i detaily v pozadí, takže zůstává jen to podstatné: dva muži se ponořili do karetní hry. Levý kouří dýmku a je trochu lépe oblečený s hnědým kloboukem podobným cylindru s okrajem ohnutým dolů. Sedí trochu skloněn, ale více vzpřímený než jeho protějšek. Šaty muže po pravici jsou světlejší a širší, jeho kratší klobouk má nahoru obrácený okraj. Pod oběma kabáty vystupují bílé košile. Na stole není nic než tmavá láhev vína uprostřed, která téměř splývá s pozadím. I velké světlé oblasti předchozích verzí zmizely. Stůl je načervenalé barvy, pozadí je také tmavší. Je rozostřené, ale stěna je blíže hráčům, takže zbývá menší prostor. Paletu barev ovládají okrové, šedé, hnědé a modré tóny. Nejznámějším z těchto tří mladších obrazů je nejmenší a pravděpodobně poslední. Má rozměry 47 x 56,5 cm a je vystaven v pařížském Musée d'Orsay. Historik umění Meyer Schapiro popsal tento obraz jako "„nejmonumentálnější a také nejrafinovanější“" ze série "Hráčů karet". Formy se zde zjednodušily, styl malby je více zdrženlivý. Barevné odstíny pocházejí téměř výhradně z oblasti okru a dávají obrazu jednotný sépiový tón. Dokonce i hrací karty, v ostatních verzích jasně bílé, zde ztrácejí svou jasnost žluto-šedou příměsí a zařazují se do barevné škály díla. Kompozice obrazu se úplně vyhýbá přímkám. Deska a nohy stolu jsou stejně křivolaké jako láhev vína. Nicméně obraz nevyvolává v divákovi pocit mořské nemoci, protože každá křivá čára je vyvážena jinou. Příkladem mohou být opačně zakřivené klobouky nebo kapsy plášťů, které míří proti pažím hráčů.  Ostatní dvě verze jsou 97 x 130 cm a 60 x 73 cm velké. Jedna je v soukromém vlastnictví a druhá v londýnském Courtauld Institute of Art. Všechny obrazy této řady byly namalovány technikou olejomalby na plátně.

Vznik a zařazení.

Poslední dvě desetiletí 19. století představují období syntézy a konsolidace v Cézanneově díle. Umělec se rozhodně distancoval od svého dřívějšího impresionistického stylu malby a přiklonil se k vyváženým kompozicím, ve kterých stále častěji používal horizontální, vertikální a diagonální čáry pro strukturování povrchů. V tomto období tvořil více krajinomaleb a obrazů znázorňujících lidské postavy.  Pro obrazy "Hráčů" vytvořil Cézanne značné množství návrhových kreseb a přípravných prací. V roce 1890 začal pracovat na finálních verzích. Přesné datum dokončení každého obrazu není známo. Na počátku devadesátých let 19. století také vytvořil řadu portrétů kouřících mužů, které patří do souvislosti s "Hráči karet".  Muže, kteří se na těchto obrazech objevují, znal Cézanne osobně: byli to dělníci na statku jeho rodiny v Aix-en-Provence.  Zatímco po dlouhou dobu převládalo přesvědčení, že Cézanne nejprve vytvořil největší malbu, a poté si v průběhu řady volil menší a menší formáty, rentgenové a infračervené snímky na počátku 21. století ukázaly pod viditelným povrchem verze z Metropolitního muzea kresby tuhou, z nichž některé měly charakter zjevných črt, na kterých pak malíř usilovně pracoval s olejovou barvou. To vedlo k závěru, že Cézanne se zde pokoušel uspořádat tvary, které lze pak vidět na větší verzi z Barnesovy sbírky.  "Hráči karet" se považují za jednu z hlavních řad Cézannových děl z počátku devadesátých let 19. století. Současně představují most mezi touto fází a posledním tvůrčím obdobím umělce. První dvě verze motivu stále vykazují vliv Gustave Courbeta, kterým byla ovlivněna předchozí Cézannova práce. Pozdější tři verze se od této tradice jasně oprošťují a jsou považovány za předchůdce kubismu. Historik umění Richard Dorment souhrnně uvádí: „Cézannova série "Hráči karet" je klíčová pro jeho práci mezi roky 1890 a 1895 a je předehrou k explozi tvůrčích výsledků jeho posledních let.“

Další osudy.

Verze z Musée d'Orsay byla ukradena spolu s dalšími sedmi Cézannovými obrazy v srpnu 1961, když byla zapůjčena na výstavě v Aix. Francie tehdy na připomenutí ztráty vydala pamětní známku s tímto obrazem, nejcennějším z ukradených. O několik měsíců později byly po zaplacení výkupného obrazy znovu nalezeny.  Verze ze soukromé sbírky řeckého rejdaře Georga Embiricose byla krátce před jeho smrtí roku 2011 nebo nedlouho po ní prodána katarské královské rodině za sumu kolem 250 milionů amerických dolarů, což tehdy byla nejvyšší cena zaplacená kdy za jeden obraz.

Hráči karet ("Les joueurs de cartes") je název série obrazů francouzského malíře Paula Cézanna. Jsou na nich zobrazeni muži, kteří u stolu hrají karty. V první polovině devadesátých let 19. století Cézanne namaloval pět různých verzí tohoto motivu, které se mimo jiné liší v počtu vyobrazených osob.

《玩纸牌的人》()是一系列由保罗·塞尚绘制的画作,在1890年代早期塞尚最后的绘画时期完成。这一系列总共五幅,大小和人物均不同。此外塞尚还为这一系列作品绘制了一些草稿。


我们从何处来?我们是谁?我们向何处去?

Vznik.

Gauguin obraz "Odkud přicházíme? Co jsme? Kam jdeme?" vytvořil během čtyř týdnů na konci roku 1897 v chýši na Tahiti, kterou si sám postavil. Obraz má charakter závěti: Gauguin uvedl, že ho vytvořil s úmyslem poté spáchat sebevraždu. K důvodům patřila zpráva o smrti jeho dcery Aline, jeho zdraví poškozené syfilitidou a infarktem i trvalý a stále horší nedostatek peněz. Pokus o otravu arsenem však selhal.  Titul a alegorický charakter malby vyzdvihují základní otázky člověka o smyslu a cíli života, které Gauguina přes jeho antiklerikální postoje velmi zaměstnávaly. Předtím se zabýval teosofickými a esoterickými tématy, jež zpracoval v dílech jako "Vidění po kázání" (1888) a "Duch mrtvých bdí" (1892).

Popis a výklad.

Obraz je podle přání umělce potřeba číst zprava doleva. V levém horním rohu je nápis "D'où Venones Nous / Que Sommes Nous / Où Allons Nous" (bez otazníků běžně přidávaných při pojmenování malby). Gauguin sám uvedl, že nápis není ani tak titul jako spíš podpis. Vpravo se umělec podepsal "P. Gauguin / 1897".  Zobrazeni jsou stereotypizovaní, prvotní lidé ve třech různých fázích životního cyklu: od narození ve formě spícího kojence až po smrt v podobě staré ženy. Většina vyobrazených lidí je namalována jasně oranžovou barvou, která kontrastuje s modrozeleným pozadím.  Centrální a neúměrně velká je postava v nejlepších letech uprostřed obrazu, která s přirozenou lehkostí sahá po zralém rajském ovoci. Kompozice tohoto muže a tří dalších lidí v jeho blízkosti zcela odpovídá obrazu "Tahiťana se zvednutýma rukama" malovanému ve stejném roce 1897. Charakteristickým rysem malby je i řada dalších autocitací: Postava v melancholicky rezignovaném postoji se objevuje již na portrétu "Bretaňské Evy" (1889), osoba vedle ní evokuje postoj ženského modelu z díla "Vairumati" (1897). Napravo je černý pes, v jehož podobě se Gauguin sám často zobrazoval na svých obrazech. Bílý pták vlevo od staré ženy podle Gauguina znamená nicotnost prázdných slov (l'inutilité des vaines paroles), a je proto třeba ho chápat jako symbol vanitas. Vychází z motivu, který autor již použil v díle "Vairumati" a později znovu v pozdní alegorické práci "Adam a Eva" (1903). Modrou sochu v pozadí Gauguin popsal jako symbol zásvětí.

Recepce a provenience.

"Odkud pocházíme? Kdo jsme? Kam jdeme?" je dnes jedním z nejznámějších obrazů Pavla Gauguina a jednou z nejdůležitějších prací symbolismu. Krátce po dokončení v roce 1898 ho Gauguin poslal spřátelenému umělci a sběrateli Georgeovi-Danielovi de Monfreidovi, který ho předal Ambroisovi Vollardovi. Ve jeho galerii byl obraz mezi 17. listopadem a 10. prosincem 1898 poprvé veřejně vystaven. Pak prošel rukama mnoha dalších evropských a amerických obchodníků s uměním. Od roku 1936 dílo vlastní Muzeum výtvarného umění v Bostonu.

Odkud přicházíme? Co jsme? Kam jdeme? je obraz francouzského malíře Paula Gauguina. Je považován za jeho nejslavnější umělecké dílo a vrchol jeho tvůrčí práce. S rozměry téměř čtyři metry na šířku a více než jeden metr na výšku je také největším obrazem, který kdy Gauguin vytvořil.

《我们从何处来?我们是谁?我们向何处去?》(法语:)是保罗·高更于1897年12月完成的一幅布上油画,仍然以塔希提岛为背景。此画是高更最大幅、最有名的杰作。据画家所言,它是「直接画在皱巴巴的粗麻布上的,因此表面看来相当粗糙。」该作是一幅具有总结性的作品,同年3月画家刚刚经历了丧女之痛,之后又一直受着梅毒和眼病的折磨,贫病交加的画家起意自尽,临死前完成这幅画作,因此这部作品集中表现了他对人生和艺术的见解。然而其后画家自杀未遂,得以继续创作另外一些最后的作品。


Historie.

Původní projekt vytvořili Matthew Hodgson a Amandine Le Pape ve společnosti Amdocs a zároveň byl vytvořen chatovací nástroj nazvaný "Amdocs Unified Communications". Amdocs pak financoval většinu vývojových prací od roku 2014 do října 2017. V roce 2015 vznikla její dceřiná společnost "Vector Creations Limited" do níž přešli vývojáři Matrixu.  Matrix získal ocenění za inovaci na konferenci WebRTC 2014 Conference & Expo a ocenění "Best in Show" na WebRTC World v roce 2015.

Krize financování.

V červenci 2017 firma Amdocs oznámila ukončení financování a v následujících týdnech týmové jádro založilo ve Velké Británii firmu "New Vector" a to především za účelem podpory vývoje Matrixu a Riotu. Během tohoto časového období byly společnosti a komunity, které na platformě Matrix staví, opakovaně vyzvány, aby pomohly uhradit alespoň část mzdy základního týmu. Vznikly crowdfunding účty Patreon a Liberapay a hlavní tým zprovoznil video podcast, nazvaný Matrix "Live", aby udrželi přispěvatele a rychlost dalšího vývoje. To bylo doplněno blogem v týdenním formátu s názvem "This Week in Matrix", kde se zainteresovaní členové komunity mohli přečíst nebo zveřejnit své vlastní zprávy týkající se Matrixu.

New Vector.

Společnost byla založena s cílem nabízet poradenské služby pro Matrix a placené hostování serverů Matrix (jako platformu pod názvem Modular.im) na komerční bázi.  Několik týdnů po vzniku vzniku společnost Matrix a společnost Purism zveřejnily plány na spolupráci při vytváření telefonu Librem 5. Librem 5 byl zamýšlen jako na Matrixu založený telefon, jehož výchozí aplikace pro hovory a zasílání zpráv by používala Matrix pro audio a video hovory i okamžité zprávy.  Koncem ledna 2018 společnost získala investici ve výši 5 milionů dolarů od "stavus" - na Ethereu založené startupu.  V dubnu 2018 francouzská vláda oznámila plány na vytvoření vlastního nástroje pro zasílání okamžitých zpráv, který, jak později potvrdil tým Matrixu, by byl založen na Riotu a Matrixu. New Vector prohlásil, že tomuto vládnímu úsilí poskytne podporu.

Nadace Matrix.org.

V říjnu 2018 vznikla soukromá společnost s ručením omezeným pod názvem "the Matrix.org foundation", která slouží jako neutrální právní subjekt pro další rozvoj tohoto standardu.

Rozšíření.

Podle každoročního oznámení nadace používalo Matrix v roce 2019 denně stovky tisíc francouzský státních úředníků, celkově pak asi 5,5 milionu. Testovací nasazení realizovala německá vláda prostřednictvím Bundeswehru, přirozeně se zvažuje celoevropské využití. Ve stejném roce se do projektu zapojily provozováním vlastních domovských webklientů významné technologické komunity jako KDE (webklient), Mozilla (webklient) nebo Wikimedia (webklient), neboť veřejný domovský webklient matrix.org bývá se svými zhruba 4 miliony uživatelů poněkud přetížen.

Protokol.

Matrix cílí na případy jako VoIP, IoT a IM, včetně skupinové komunikace, spolu s dlouhodobým cílem stát se obecným systémem pro zasílání zpráv a synchronizaci dat pro web. Protokol podporuje zabezpečení a replikaci, uchování úplné historie konverzace bez centrálního kontrolního bodu a tím i zranitelnosti. Stávající komunikační služby se do ekosystému Matrix mohou integrovat.  Klientský software je k dispozici jako otevřená federace pro IM, VoIP a IoT.  Standard Matrix specifikuje RESTful HTTP API rozhraní pro bezpečný přenos a replikaci JSON dat mezi klienty, servery a službami kompatibilními s Matrix. Klienti odesílají data do "místnosti" na serveru, který následně replikuje data na domovské Matrix servery všech aktuálních členů místnosti. Vlastní data jsou podepsána obdobně jako v gitu, což je chrání před manipulací a federalizovaný provoz je zašifrován protokolem HTTPS a podepisován soukromým klíčem každého serveru, aby se zabránilo podvržení. Replikace sleduje principy sémantické obsahové shody, což umožňuje serverům fungovat i offline nebo po ztrátě dat tím, že znovu synchronizují chybějící historii z jiných zúčastněných serverů.  Knihovna Olm poskytuje volitelné end-to-end šifrování po jednotlivých místnostech pomocí implementace Double Ratchet Algorithm. Tím je zajištěno, že pouze členové místnosti mohou číst uchovaná data. Při této konfiguraci jsou data přenášená v Matrixu dostupná serverům pouze jako zašifrovaný text na a mohou být dešifrovány výhradně autorizovanými členy místnosti. Olm a Megolm (rozšíření olom lépe vyhovující potřebám větších místností) knihovny byly podrobeny kryptografické revizi NCC Group s veřejně dostupnými výsledky adresovánými týmu Matrix. Přezkum sponzoroval Open Technoogy Fund.

Uživatelský účet.

Strukturou je analogický e-mailovému, ale vždy začíná znakem codice_1, následuje název účtu, codice_2 a domovský server. Konkrétně pak codice_3 představuje uživatelku Alici s domovským serverem matrix.org.  Poznámka: Typický scénář založení účtu je, že si uživatel otevře webového klienta běžícího např. na serveru riot.im, který ve výchozím nastavení zakládá účty na matrix.org. Tuto možnost však lze změnit a jako domovský server si zvolit např. mozilla.org, nebo rovnou použít webklienta na chat.mozilla.org, jehož výchozím domovským serverem je nepřekvapivě mozilla.org.

Přemostění.

Matrix podporuje překlad zpráv z jiných chatovacích aplikací do místností Matrixu. Tato přemostění jsou programy, které běží na serveru a komunikují se servery mimo Matrix. Přemostění mohou pracovat v režimu loutky nebo relé, přičemž v prvním případě se osobní uživatelský účet jeví jako odesilatel zpráv, v tom druhém pak zprávy za regulérní účty posílá bot.  Seznam dostupných i připravovaných přemostění je průběžně aktualizován, existují například pro:

Klienti.

Riot je referenční implementace klienta. Existuje mnoho dalších klientů, botů, přemostění, serverů a jiných implementací protokolu Matrix. Jejich filtrovaný seznam je v odstavci "Let's go deeper", přehled vlastností klientů pak v odstavci Features.

Domovské servery.

Domovský server je ten Matrix server, na němž si uživatel vytvořil účet. Vzorová implementace má název Synapse, a byť existuje celá řada dalších, jako jediná dosáhla produkční kvality.  K dispozici je seznam veřejný domovských serverů, není tedy nutné používat občas přetížený matrix.org.

Matrix je otevřený protokol pro komunikaci v reálném čase. Je navržen tak, aby umožňoval uživatelům s účty u jednoho poskytovatele komunikačních služeb komunikovat s uživateli jiného poskytovatele prostřednictvím chatu, VoIP a videotelefonie. Cílem je, aby komunikace bezproblémově probíhala v reálném čase mezi poskytovateli služeb obdobně jako u standardního poštovní protokolu SMTP, který se nyní používá pro e-mailové služby. Dlouhodobější vizí je překonat fragmentovanost IP komunikace a umožnit bezpečnou výměnu a synchronizaci informací, která by byla plně pod kontrolovanou uživatelů bez ohledu na použité zařízení, konkrétní službu či jejího poskytovatele.

Matrix是一种用于实时通信的开放协议。它允许拥有一个通信服务提供商帐户的用户与不同服务提供商的用户进行网络聊天,IP语音和视频电话。也就是说,它旨在使不同服务提供商之间的实时通信无缝工作,就像使用电子邮件一样。采用该协议的软件有Riot.im。


Historie.

Odložené vyhodnocování zavedl pro lambda kalkul Christopher Wadsworth. Pro programovací jazyky je zavedli Peter Henderson a James H. Morris a nezávisle Daniel P. Friedman a David S. Wise.

Aplikace.

Odložené vyhodnocování se používá především ve funkcionálním programování. Při použití odloženého vyhodnocování nedochází k vyčíslení výrazu v okamžiku, kdy má být uložen do proměnné, ale až když je tato proměnná použita ve výrazu. To znamená, že příkaz jako codice_1 (tj. přiřazení výsledku výrazu do proměnné) sice jasně vyžaduje vyhodnocení výrazu a uložení získané hodnoty do proměnné codice_2, ale co je skutečně v proměnné codice_2 není důležité, dokud hodnota proměnné codice_2 není použita v některém pozdějším výrazu, jehož vyhodnocování může být také odloženo; rychle rostoucí strom závislostí musí být nakonec prořezán, aby hodnota příslušného symbolu byla použitelná mimo program.  Výhodou odloženého vyhodnocování je možnost vytvářet vypočitatelné nekonečné seznamy bez nekonečných smyček nebo při vyvozování, u něhož záleží na velikosti. Například můžeme vytvořit funkci, které vytváří nekonečný seznam (často nazývaný "proud") Fibonacciho čísel. Výpočet "n"-tého Fibonacciho čísla tak bude pouze vybráním příslušného prvku z nekonečného seznamu, které si vynutí vyhodnocení prvních n členů seznamu.  Například v programovacím jazyce Haskell lze seznam všech Fibonacciho čísel zapsat takto: V syntaxi jazyka Haskell operátor „dvojtečka“ codice_5 přidá prvek na začátek seznamu, codice_6 vrátí seznam bez prvního prvku a codice_7 použije zadanou funkci (v tomto případě sčítání) pro zkombinování odpovídajících prvků ze dvou seznamů pro výrobu třetího.  Pokud je programátor pečlivý, budou vyhodnocovány pouze hodnoty, které jsou potřebné pro výpočet určitého výsledku. Některé výpočty však mohou způsobit, že se program pokusí vyhodnotit nekonečný počet prvků; například získání délky seznamu nebo pokus sečíst všechny prvky seznamu pomocí funkce vyššího řádu; výsledkem bude buď selhání programu nebo vyčerpání paměti.

Řídicí struktury.

V téměř všech obvyklých „striktních“ jazycích se odloženým způsobem vyhodnocují podmíněné příkazy:  vyhodnotí (a), a pak právě tehdy, když (a) je splněno, vyhodnotí (b), jinak vyhodnotí (c). To znamená, že se buď (b) nebo (c) nebude vyhodnocovat. Naopak, v těchto jazycích se očekává, že bude při výpočtu f(d, e) stále vyhodnocovat (e), i když (e) se ve funkci f nepoužívá. Uživatelem definované řídicí struktury závisejí na přesné syntaxi, takže například bude ve striktním jazyce vyčíslováno (i) i (j). Zatímco jazyk s odloženým vyhodnocováním bude při vyhodnocování vyhodnocovat parametry (i) nebo (j), ale nikdy ne oba.  Odložené vyhodnocování umožňuje, aby řídicí struktury byly definované normálně a ne jako primitiva nebo překladové techniky. Pokud (i) nebo (j) mají vedlejší účinky nebo způsobí běhové chyby, mohou nepatrné rozdíly mezi (l) a (l') způsobit velmi odlišné výsledky. Obvykle je možné zavést uživatelem definované líné řídicí struktury do dychtivých jazyků jako funkce, i když se mohou lišit od syntaxe jazyka pro dychtivé vyhodnocování: Často je třeba příslušné bloky kódu (jako (i) a (j)) zabalit do funkce, takže jsou prováděné pouze, když jsou volané.  Zkrácené vyhodnocování logických řídicích struktur se také někdy nazývá "líné".

Práce s nekonečnými datovými strukturami.

Mnoho jazyků poskytuje koncept "nekonečných datových struktur", které umožňují definovat data pomocí nekonečných rozsahů nebo nekonečné rekurze, přičemž skutečné hodnoty se počítají, až když jsou potřebné. Uvažujme například tento triviální program v jazyce Haskell: numberFromInfiniteList :: Int -> Int numberFromInfiniteList n = infinity!! n - 1  main = print $ numberFromInfiniteList 4 Hodnota infinity ve funkci numberFromInfiniteList znamená nekonečný rozsah, ale dokud není potřebná žádná skutečná hodnota (nebo konkrétněji určitá hodnota s určitým indexem), seznam nebude vyčíslen, a dokonce i pak je vyčíslen podle potřeby (tj. do požadovaného indexu.)

Výhýbání se složitému kódu.

Složený výraz může mít tvar "EasilyComputed or LotsOfWork"; pokud je první (snadno vyčíslitelná) část splněna, lze druhou (obtížně vyčíslitelnou) část přeskočit. Může se např. jednat o test, zda velké číslo N je prvočíslo; funkce IsPrime(N) je sice dostupná, ale může vyžadovat velké množství výpočtů na vyhodnocení. Použití "N=2 or [Mod(N,2)≠0 and IsPrime(N)]" může pomoci, pokud se má výraz vyhodnocovat mnohokrát s různými hodnotami N.

Výhýbání se chybovým podmínkám.

Složený výraz může být tvaru "SafeToTry and Výraz" přičemž, pokud "SafeToTry" je false, nebude se "Výraz" vyhodnocovat, aby se signalizovala běhová chyba, např. dělení nulou nebo index mimo meze, atd. Například následující pseudokód vyhledá poslední nenulový prvek pole: Pokud by všechny prvky pole byty nulové, smyčka bude pracovat až do L = 0, a v tomto případě musí být ukončena, aniž by byl referencován nultý prvek pole, který neexistuje.

Jiné použití.

V grafických uživatelských rozhraních používajících systém okének pro zobrazování, je vykreslení oken na obrazovku vyvolané "událostí" codice_8, která řídí kód pro zobrazení, aby vykreslil obsah v poslední možné chvíli. Díky tomu se okenní systémy vyhýbají počítání zbytečných aktualizací obsahu displeje.  Další příkladem odloženého vyhodnocování v moderních počítačových systémech je přidělování stránek využívající přístup copy-on-write nebo stránkování na žádost, kdy několik procesů může sdílet kopii téže stránky, a samostatná stránka je jim přidělena, až v okamžiku, kdy se jeden z procesů pokusí obsah paměti změnit.  Odložené vyhodnocování tak může být výhodné pro systémy s vysokými požadavky na výkon. Příkladem může být unixová funkce mmap, který poskytuje načtení stránky z disku na žádost, takže do paměti budou zavedeny pouze ty stránky, které se skutečně používají, a nebude přidělována žádná nepotřebná paměť.  MATLAB implementuje "kopírování při změně", kdy se při kopírování pole vytváří jeho kopie, až když je změněn jeho obsah, což může vést k chybě vyčerpání paměti až při aktualizaci prvku, a ne při kopírování pole.

Implementace.

Některé programovací jazyky odkládají vyhodnocování výrazů implicitně; některé další jazyky poskytují funkce nebo speciální syntaxi pro odložené vyhodnocování. V programovacích jazycích Miranda a Haskell je vyhodnocování argumentů funkce odložené implicitně. V mnoha jiných jazycích lze vyžádat odložené vyhodnocování explicitně dočasným pozastavením výpočtu pomocí speciální syntaxe (jako „codice_9“ a „codice_10“ v jazyce Scheme nebo „codice_11“ a „codice_12“ v OCaml) nebo obecněji obalením výrazu pomocí konstrukce nazývané thunk. Objekt reprezentující takové explicitně odložené vyhodnocování se nazývá "lazy future". Perl 6 používá odložené vyhodnocování seznamů, takže je možné přiřazovat nekonečné seznamy do proměnných a používat je jako argumenty funkcí, ale na rozdíl od Haskellu a Mirandy, Perl 6 implicitně nepoužívá odložené vyhodnocování aritmetických operátorů a funkcí.

Lenost a dychtivost.

Řízení vyhodnocování v jazycích s odloženým vyhodnocováním.

V líných programovacích jazycích jako je například Haskell je implicitní vyhodnocování výrazů pouze, když je požadována jejich hodnota. Ale v některých případech je možné vytvořit dychtivější kód — nebo opačně, přepnout na línější vyhodnocování poté co bylo použito vyhodnocování dychtivější. Lze to provést explicitním kódováním něčeho, co vynutí vyhodnocování (což může učinit kód dychtivějším), nebo inepoužitím takového kódu (což může učinit kód línějším). "Striktní" vyhodnocování obvykle naznačuje dychtivost, ale technicky to jsou různé koncepty.  V některých překladačích jsou dostupné optimalizace nazývané analýza striktnosti, které v některých případech, umožňuje překladači předpokládat, že hodnota bude použita. V takových případech může být volba programátora, zda vynutit vyhodnocení určité hodnoty, irrelevantní, protože analýza striktnosti vynutí striktní vyhodnocování.  V jazyce Haskell označení polí konstruktoru slovem strict znamená, že jejich hodnoty budou vždy vyžádané okamžitě. Pro okamžité vyžádané hodnoty lze také použít funkci codice_13, a pak ji předat dále, což je užitečné, pokud se má nějaká položka konstruktoru vyhodnocovat odloženě. Žádná z těchto technik však neimplementuje "rekurzivní" striktnost; k tomuto účelu byla navržena funkce codice_14.  Také vyhledávání vzorků v Haskell 98 je implicitně striktní, takže se musí použít kvalifikátor codice_15, aby se provádělo odloženě.

Simulace odloženého vyhodnocování v dychtivých jazycích.

Python.

V jazyce Python 2.x funkce codice_16 počítá seznam celých čísel. Při prvním vyčíslení přiřazovacího příkazu bude celý seznam uložen do paměti, což je příkladem dychtivého nebo bezprostředního vyhodnocování:  V Pythonu 3.x funkce codice_16 vrátí speciální objektový rozsah, který počítá prvky seznamu podle potřeby. Prvky rozsahu se generují, až když jsou potřebné (například, když codice_18 je vyčíslen v následujícím příkladu), tak toto je příkladem líného nebo odloženého vyhodnocování:  V Pythonu 2.x byla zavedena funkce codice_19, která vrací objekt generující čísla v rozsahu podle potřeby. Výhodou codice_20 je, že generovaný objekt vždy bude zabírat stejné množství paměti. »> r = xrange(10) »> print(r) xrange(10) »> lst = [x pro x v r] »> print(lst) [0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9] V Pythonu od verze 2.2 se dosáhne odloženého vyhodnocování pomocí iterátoru, zatímco n-tice nebo seznamová posloupnost se vyhodnocuje okamžitě. Například (Python 2):

.NET Framework.

.NET Framework umožňuje provádět odložené vyhodnocování pomocí třídy System.Lazy<T>. Tuto třídu lze snadno využívat v F# pomocí klíčového slova lazy, zatímco metoda force vynutí vyhodnocování. Existují také specializované kolekce jako Microsoft.FSharp.Collections.Seq, které poskytují vestavěnou podporu pro odložené vyhodnocování. let fibonacci = Seq.unfold (fun (x, y) -> Some(x, (y, x + y))) (0I,1I) fibonacci |> Seq.nth 1000 V jazycích C# a VB.NET lze přímo použít třídu System.Lazy<T>. public int Sum()  Praktičtější příklad: // rekurzivní výpočet n-tého Fibonacciho číslo public int Fib(int n)  public void Main()  Další možností je použít klíčové slovo yield: // dychtivé vyhodnocování public IEnumerable<int> Fibonacci(int x)  // odložené vyhodnocování public IEnumerable<int> LazyFibonacci(int x)

Odložené vyhodnocování ( nebo, česky též líné vyhodnocování) je v programování vyhodnocovací strategie, při které je vyhodnocení výrazu odloženo až do okamžiku, kdy je jeho hodnota skutečně potřebná (nestriktní vyhodnocování). Často se také vyhýbá se opakovanému vyhodnocování (sdílení). Sdílení může zkrátit čas běhu určitých funkcí o exponenciální faktor oproti jiným nestriktním strategiím vyhodnocování např. volání jménem.

在程序语言理论中,惰性求值(英语:Lazy Evaluation),又译为惰性计算、懒惰求值,也称为传需求调用(call-by-need),是一个计算机编程中的一个概念,目的是要最小化计算机要做的工作。它有两个相关而又有区别的含意,可以表示为“延迟求值”和“最小化求值”,本条目专注前者,后者请参见最小化计算条目。除可以得到性能的提升外,惰性计算的最重要的好处是它可以构造一个无限的数据类型。


Historie.

Společnost Deutsche Grammophon Gesellschaft byla založena v roce 1898 Emilem Berlinerem, občanem Spojených států amerických narozeným v Německu, jako německá pobočka jeho Berlínské gramofonové společnosti. Berliner vyslal svého synovce Josepha Sanderse z Ameriky, aby zde zahájil činnost. Společnost sídlící ve městě Hannover (rodiště zakladatele) byla německou pobočkou společnosti Victor Talking Machine Company a Britské gramofonové společnosti, ale toto přidružení skončilo vypuknutím první světové války v roce 1914. Ačkoli již nebyla připojen k Britské gramofonové společnosti, Deutsche Grammophon pokračovala v používání značky „His Master's Voice“, kterou používala v Německu do konce čtyřicátých let 20. století jako ochranou známku se psem Nipperem.  V roce 1941 byla společnost Deutsche Grammophon zakoupena elektronickou společností Siemens & Halske.  V roce 1949 prodala Deutsche Grammophon německá práva na svou ochrannou známku His Master's Voice společnosti Electrola, jednotce EMI. Pes a gramofon byly nahrazeny věncem tulipánů, který navrhl reklamní konzultant Hans Domizlaff.  V roce 1962 založila společnost Siemens společný podnik s holandskou společností Philips nazvaný DGG/PPI Record Group, který se přejmenoval na PolyGram Records v roce 1972. V této době si DGG vybudovala pověst vysoce kvalitních nahrávek klasické hudby, stejně jako měla významný počet smluvních zpěváků, hudebníků a dirigentů. Prostřednictvím své dceřiné značky Archiv Produktion podnítila také zájem o středověkou a renesanční hudbu, sborovou polyfonii z 15.–16. století, gregoriánský chorál a průkopnické použití historických nástrojů a postupů při nahrávání.  Deutsche Grammophon propagovala uvedení kompaktního disku na masový trh a v oblasti klasické hudby debutovala na novém médiu v roce 1983 Herbertem von Karajanem a Berlínskou filharmonií. První nahrávkou byla "Eine Alpensinfonie" Richarda Straussa.  Vstup DGG/Polydor na americký trh v roce 1969 (DGG měla v předstihu distribuční dohody v USA s Deccale Records a MGM Records) přišel v době, kdy velké americké labely klasické hudby RCA Victor Red Seal a Columbia Masterworks opustily své nevýnosné klasické umělce a lisování záznamů špatné kvality. Kvalitní jak nahrávka, tak i tisk pomohly DGG uspět v Americe a přitáhli umělce jako Arthura Fiedlera a Boston Pops Orchestra (po 35leté spolupráci s RCA Victor) s DGG/Polydor. V roce 1987 Siemens prodal svůj podíl ve společnosti PolyGram a společnost Philips se stala majoritním akcionářem. V roce 1998 koupila společnost Seagram v Kanadě Deutsche Grammophon a PolyGram, jež se stali dceřinou společností Universal Music Group. Společnost UMG byla později prodána a stala se divizí společnosti Vivendi.  Deutsche Grammophon má obrovský katalog významných nahrávek. Společnost vydává část svého portfolia v sérii "Originals"; kompaktní disky se vyznačují stylizovaným designem vinylového záznamu. Vydává také některá album americké Decca Records z čtyřicátých a padesátých let, například ty, které Leonard Bernstein natočil pro Deccku v roce 1953, a klasické vánoční album, které uvádí Ronalda Colmana v hlavní roli "Vánoční koledy" a vyprávění Charlese Laughtona "o Vánocích pana Pickwicka". Spolu s americkým katalogem klasické hudby Decca Records, Deutsche Grammophon také řídí katalog klasické hudby ABC Records, včetně Westminster Records, která byla společně s americkou Deccou součástí MCA Records.  Ačkoli Deutsche Grammophon získala pověst vydáváním tradičních klasických nahrávek, od šedesátých let minulého století postupně vydala stále větší počet avantgardních nahrávek (zpočátku pod značkou Avant-Garde), včetně Bruna Maderny, Davida Bedforda, Corneliuse Cardewe, Luigiho Nono a improvizací. Také vydala většinu skladeb Karlheinze Stockhausena, dokud skladatel nezískal zpět práva na své nahrávky a znovu je vydal na vlastní značce. Dalšími německými skladateli spojenými se značkou byli Paul Hindemith a Hans Werner Henze.  Mezi současné skladatele, jejichž díla společnost Deutsche Grammophon vydala, patří Sofie Gubaidulinu, Oliver Knussen, Mark-Anthony Turnage, Mohamed Fairouz, Péter Eötvös, Luigi Nono, Sven Helbig, Jonny Greenwood, Bryce Dessner, Witold Lutosławski, Philip Glass a Max Richter.  Dirigent nejvíce spojený se značkou je Herbert von Karajan. Další dirigenti jsou Ferenc Fricsay, Carlos Kleiber, Karl Böhm, Karl Richter, Eugen Jochum, Rafael Kubelík, Leonard Bernstein, Pierre Boulez, Claudio Abbado a Christian Thielemann. Mezi nedávné kontrakty patří í Long Yu, Yannick Nézet-Seguin, Gustavo Dudamel a Myung-Whun Chung.

Deutsche Grammophon (DGG) je německé hudební vydavatelství klasické hudby, které bylo předchůdcem společnosti PolyGram. Společnost sídlí v Berlíně v Friedrichshainu, nyní je součástí společnosti Universal Music Group (UMG) od svého spojení s rodinou značek UMG v roce 1999. Je to nejstarší dosud existující nahrávací společnost.

德意志留声机公司(),缩写为DGG,不过现在多被称作DG,是德国一家唱片公司。公司在草创时期就是以生产及销售留声机及唱片为主,因为这个基础,令它后来成为世界著名的古典音乐唱片品牌之一。目前公司位于汉堡市。


Charakteristika hry.

Apex Legends je battle royale hra, která si vypůjčuje koncept FPS, který se odehrává 30 let po událostech ze hry Titanfall 2. Apex Legends se liší od většiny battle royale her tím, že obsahuje legendy (předdefinované hrdiny s jedinečnými schopnostmi, které spadají do rolí, jako je například "útok", "obrana", "podpora" a "průzkum"). Hráči hrají ve skupinách po dvou nebo po třech, každý hráč si vybere na začátku jedinečnou "Legendu". V každém zápase se nachází až 20 týmů. Všechny týmy začínají bez vybavení. Hra začíná na nákladní lodi. Je vybrán jeden hráč z každého týmu, který se stane "Jumpmasterem", čili osoba ovládající, kde tým přistane. Když se jím někdo stane, ale nechce jím být, může tuto funkci předat spoluhráčovi. Na mapě je označená i tzv. "Horká zóna", kde je šance najít modifikovanou zbraň, lepší vybavení a více healů, avšak přistávat tam je nebezpečné, protože se o lepší zbraně budou prát i ostatní. Po přistání týmy prohledávají herní mapu, sbírají zbraně, brnění, helmy, náboje, granáty, lékárničky, atd. a zároveň bojují s ostatními hráči, aby se staly posledním živým týmem. Když hráčovi dojdou body zdraví (HP), začíná umírat a nemůže se bránit. Aby se opět zvedl na nohy musí dojit ke spojenci, který ho může oživit. Nebo mít zlatý knockdown shield, ten vám umožní se oživit sám. Pokud hráč zemře nebo ho soupeř zabije, tak hráč upustí své vybavení a vlajku. Hráči jiných týmů mu můžou vzít jeho vybavení. Hráč může být potenciálně znovu oživen, pokud jeho spoluhráč vezme jeho vlajku do 90 sekund po začátku umírání a donese ji do Respawn Beaconu, které jsou rozptýlené na mapě. Apex obsahuje jak hlasovou komunikaci se spoluhráči, tak i kontextovou komunikaci pomocí jediného tlačítka, která umožňuje hráči pingovat zbraně, soupeře atd.  Apex Legends je zdarma a je financován prostřednictvím mikrotransakcí lootboxů ze kterých vám můžou padnout kosmetické předměty a speciálních vzhledů zbraní a hrdinů atd... Dají se koupit i někteří zamknutí hrdinové momentálně je tím Wattson, Caustic, Mirage, Octane a od vydání Season 3 také Crypto a od čtvrté sezóny i Revenant.

Apex Legends je free to play multiplayerová hra typu battle royale. Během sedmi dnů dosáhla hra 25 miliónů hráčů a během prvního měsíce pokořila hranici 50 miliónů. Hra běží na enginu Source stejně jako, Half Life 2 a Portal. Vydavatelem je Electronic Arts, vývojářským studiem, které tuto hru vytvořilo, je Respawn Entertainment. Apex Legends patří do série Titanfall, od které získal některé mechaniky jako třeba klouzání. Další mechanikou je pingování, které umožňuje lidem bez mikrofonu říci důležité informace, jako třeba munice, zbraně, nepřátele či jen místo, kam by tým mohl jít příště. Ke hraní je k dispozici 13 Legend: Loba, Pathfinder, Mirage, Lifeline, Wraith, Bloodhound, Gibraltar, Bangalore, Caustic, Octane, Wattson, Crypto a Revenant.

,是一个由Respawn Entertainment开发,由艺电发行的免费大逃杀类多人在线角色扮演第一人称射击游戏,沿用《泰坦》系列的世界观。该游戏于2019年2月4日发布Microsoft Windows、Xbox One 和PS4版本,并将于2020年内推出任天堂Switch版本。


Konference OSN o životním prostředí člověka

Historie.

Švédsko jako jako první navrhlo v roce 1968 Ekonomické a sociální radě OSN zorganizování konference OSN, která by se zaměřila na vztahy člověka a prostředí. Konference byla svolána usnesením Valného shromáždění OSN č. 2398 z roku 1969. Přípravy pro konferenci byly rozsáhlé, trvaly 4 roky, bylo zapojeno 115 vlád, a stály více než 30 mil. USD.

Průběh konference.

Sovětský svaz a další státy Varšavské smlouvy národy bojkotovaly konferenci na protest proti nezačlenění Německé demokratické republiky, která nebyla v té době řádným členem OSN.  Na konferenci samotné, se začaly objevovat rozpory mezi rozvinutými a rozvojovými zeměmi. Čínská delegace se ve svém vystoupení vymezila proti Spojeným státům, vydala 17 bodové memorandum odsuzující politiku USA v Indočíně i jinde na světě. Tento postoj povzbudil další rozvojové země, které tvořily 70 z celkem 122 zemí, které se účastnily. Několik zemí, včetně Pákistánu, Peru a Chile vydalo též prohlášení proti delegaci Spojených států.

Stockholmská deklarace.

Konference se shodla na Deklaraci, která obsahovala 26 principů, které se týkaly životního prostředí a rozvoje a přijala Akční plán s 109 doporučeními a přijala Závěrečnou rezoluci.  Principy Stockholmské deklarace:  Jedním z klíčových problémů, které vyplynuly z konference, je uznání že zmírnění chudoby přispívá k ochraně životního prostředí. Indická předsedkyně vlády Indira Gándhíová ve své klíčové řeči na konferenci vysvětlila spojení mezi ochranou životního prostředí a zmírňováním chudoby.  Někteří argumentují že tato konference a především vědecké konference, které jí předcházely, měly skutečný dopad na environmentální politiku Evropského společenství (které se později stalo Evropskou unií). Například v roce 1973 EU vytvořila ředitelství pro ochranyu životního prostředí a pro ochranu spotřebitele a přijalo první environmentální akční program. Taková zvýšená zájmová a výzkumná spolupráce pravděpodobně připravila cestu pro další porozumění globálnímu oteplování, které vedlo k takovým dohodám, jako je Kjótský protokol a Pařížská dohoda, a dala základ pro moderní ochraně životního prostředí.

Konferenci OSN o životním prostředí člověka se konala ve Stockholmu, ve Švédsku ve dnech 5.-16. června 1972. Konference se konala na základě rozhodnutí Valného shromáždění OSN. Vedením konference pověřil generální tajemník OSN U Thant Maurice Stronga.

联合国人类环境会议(United Nations Conference on the Human Environment)是在1972年6月5日至16日,于瑞典的斯德哥尔摩举行的联合国会议,会后提出了人类环境宣言。


Životopis.

Původně nechtěl jít ve stopách svého otce a v roce 1948 odešel do Spojených států amerických, kde vystudoval elektrotechniku na Illinois Institute of Technology (bakalář) a na Kalifornském technologickém institutu (magistr). Absolvoval v roce 1952. Poté se vrátil na Island, kde začal neúspěšně podnikat. V 60. letech oproti svému předsevzetí vstoupil do politické strany svého otce a tím i do politiky. V roce 1971 byl prvně zvolen do Althingu, islandského parlamentu. V roce 1978 stanul v čele strany a v roce 1982 vstoupil do vlády a v roce 1983 se stal premiérem Islandu. V roce 1986 hostil v Reykjavíku summit Michaila Gorbačova a amerického prezidenta Ronalda Reagana. Přestože summit byl považován za neúspěšný, přesto zde byla započatá cesta vedoucí k ukončení studené války.  V roce 1991, během lednových nepokojů v Litvě, vyjádřil silnou podporu vůdci rebelů Vytautasu Landsbergisovi, předsedovi litevského parlamentu. Krátce poté se Island stal první zemí, která uznala nezávislost Litvy na Sovětském svazu. Po konci druhého premiérského mandátu v roce 1991 se stáhl z politiky a stal se prezidentem Islandské centrální banky ("Seðlabanki Íslands"). Byl jím až do svého odchodu do důchodu v roce 1998. Po odchodu do důchodu přestal být politicky angažovaný, ale po čase se stal kritikem vedení Progresivní strany, až se s ní nakonec zcela rozešel. Byl zakládajícím členem organizace Heimssýn, která se postavila proti vstupu Islandu do Evropské unie. V roce 2007 podpořil Hnutí Islandu, menší zelené hnutí, které ve volbách propadlo. Jeho memoáry, publikované ve třech svazcích v letech 1998–2000, se staly bestsellerem. Jeho nejmladší syn, Guðmundur Steingrímsson, se stal rovněž politikem, prošel sociální demokracií, Progresivní stranou i novou stranou "Zářná budoucnost".

Steingrímur Hermannsson (22. června 1928 Reykjavík – 1. února 2010 Reykjavík) byl islandský politik, představitel středové agrární Progresivní strany ("Framsóknarflokkurinn"), jejimž byl v letech 1979–1994 předsedou. Dvakrát, v období 1983–1987 a 1988–1991, byl premiérem Islandu. Kromě toho zastával funkci ministra zahraničí (1987–1988) a ministra rybolovu (1980–1983). Jeho otec, Hermann Jónasson, byl rovněž islandským premiérem (1934–1942, 1956–1958) a předsedou Progresivní strany (1944–1962).

斯坦格里姆·赫尔曼松(Steingrímur Hermannsson) (冰岛语发音[ˈsteinkrimur ˈhɛrmanˌsɔn]) (1928年-6月22日-2010年-2月1日),1983至1991年曾任冰岛总理。


劳里·克里斯蒂安·雷兰德

Životopis.

Narodil se v Karélii, jež je dnes součástí Ruska. Vystudoval filozofii a agronomii na Helsinské univerzitě. Poté, od roku 1908 do roku 1917, pracoval jako výzkumný pracovník ve státní zemědělské experimentální stanici. V roce 1914 získal doktorát, ale nepodařilo se mu získat na univerzitě místo. V roce 1910 byl prvně zvolen do parlamentu za agrárníky. Po získání nezávislosti Finska se stal předsedou parlamentu. Později byl jmenován guvernérem provincie Viipuri. V roce 1925 se stal kandidátem své strany v prezidentských parlamentních volbách. Jeho nominace byla překvapením, neboť nepatřil k hlavním osobnostem strany. Přesto ve volbě zvítězil, když ve třetím kole hlasování porazil kandidáta za Národní progresivní stranu ("Kansallinen Edistyspuolue") Risto Rytiho poměrem hlasů 172 ku 109. Podle dobových pověstí získal hlasy Švédské lidové strany, neboť jeho žena byla příslušníkem švédské menšiny ve Finsku, což není však jisté, neboť i Ryti měl manželku švédského původu. Pravděpodobnější je, že rozhodlo, že Relander budil menší odpor než Ryti.  Jako prezident Relander proslul častými státními návštěvami, takže si získal přezdívku "Reissu-Lasse" (Cestující Lasse). Velmi často byla diskutována jeho politická nezkušenost. Preferoval menšinové vlády před většinovými. Dovolil sestavit menšinový kabinet i sociálním demokratům, což byl historický průlom (osobní přátelství ho pojilo zvláště s vůdcem sociální demokracie Väinö Tannerem). Neblokoval vzestup žen - jmenoval první ženskou ministryni vlády (Miinu Sillanpääovou). Dvakrát rozpustil parlament (v roce 1929 po sporu o mzdy státních zaměstnanců a v roce 1930 po zákazu komunistické strany). Podpořil krajně pravicové hnutí Lapua, ale svou podporu odvolal, jakmile hnutí začalo unášet politické oponenty.  Po konci mandátu odešel z politiky a v letech 1931–1942 byl generálním ředitelem "Suomen maalaisten paloapuyhdistys", rolnické pojišťovny. Zemřel v roce 1942 na srdeční selhání.

Lauri Kristian Relander (31. května 1883, Kurkijoki – 9. února 1942, Helsinky) byl finský politik, druhý prezident Finska, jenž zastával svůj post v letech 1925–1931. Byl reprezentantem strany Agrární liga, jež se dnes jmenuje Finský střed. V letech 1919–1920 byl předsedou finského parlamentu.

劳里·克里斯蒂安·雷兰德(,1883年-5月31日-1942年-2月9日)是第二任芬兰总统(1925 - 1931)。农业联盟的成员,在他当选总统前他是芬兰议会议长。