Charakteristika RTOS.

U desktopového systému, který používá běžný uživatel, nevadí, když je potřeba na dokončení některých operací počkat. Avšak při průmyslovém nasazení není taková možnost přípustná, protože by mohlo dojít k poškození výrobku, zranění, narušení výrobního procesu a podobně. V těchto situacích je nutné nasadit RTOS (operační systém reálného času). Například od počítače, který řídí výtah, vyžadujeme, aby se signál od čidla, oznamující, že dosáhl požadovaného patra, zpracoval ihned a výtah se zastavil (tj. není například možné, aby „zaneprázdněnost“ počítače zobrazováním čísla patra na displeji způsobilo, že výtah v daném patře nestihne zastavit a zastaví až v následujícím).  RTOS systém nemusí být výkonný, aby zajistil požadované vlastnosti. Není výhodné používat RTOS na desktopu, protože běžného uživatele zajímá nejlepší možný případ a nikoliv průběžné striktní plnění požadavků (tj. uživatel si bez problémů chvíli počká), a navíc na zajištění požadavků RTOS je spotřebovávána část výkonu počítačového systému, což je pro desktopové nasazení nevhodné.  Další charakteristické vlastnosti:

Rozdělení RTOS.

Běžné RTOS fungují tak, že požadavky na stihnutí určité operace typicky nezaručují naprosto dokonale (negarantují je stoprocentně), ale snaží se k takovému stavu co nejvíce přiblížit. Podle toho jsou RTOS rozdělovány na dva podtypy:

Hard RTOS.

Tzv. tvrdý real time OS. Zde je požadavek na stanovení času reakce absolutní. Na RTOS klademe většinou následující požadavky:  Můžeme také říci: systém je hard-real time, pokud by případné nedodržení časových limitů mělo katastrofální následky.

Soft RTOS.

Na rozdíl od hard real time OS se u soft real time OS dovolují drobné odchylky v reakcích.

Plánovač RTOS.

RTOS typicky používají speciální plánovače procesů (), který reakce v reálném čase zajišťuje tak, že specifickým způsobem přiděluje běžícím procesům systémové prostředky počítače (typicky procesor). Mezi základní charakteristiky RTOS (a tím i jeho plánovače procesů) patří:  Příklady plánovačů procesoru pro RTOS:

Definice RTOS.

Existuje několik různých definic RTOS systému:

První definice.

Real-time systém je systém, ve kterém správnost výstupu je závislá nejen na správnosti výsledku výpočtu, ale též na čase, v němž je výsledek spočten.

Druhá definice.

Real-time systém je systém, který reaguje předvídatelným způsobem na nepředvídatelné externí události.

Třetí definice.

Pokud lze dokázat, že realtime systém splní svá ultimáta (deadlines) (a to za použití chování systému v nejhorším možném případě, nikoliv analýzou průměrného chování systému), potom můžeme říci, že chování systému je předvídatelné.

Příklady RTOS.

RTOS může být jak systém speciálně vyvinutý jako RT nebo klasický systém (Windows, Linux) s doinstalovaným vybavením, případně upraveným jádrem.

PikeOS.

PikeOS je operační systém pracující v reálném čase pro bezpečnostně kritické aplikace speciálně vyvinutý pro snadné oddělení či verifikaci jednotlivých částí elektronického systému. Je založený na mikrojádře a používá se převážně v embedded systémech a serverech. Deterministické chování a konfigurovatelné paravirtualizační schopnosti PikeOS umožňují široké využití v letectví a dopravní a automobilové technice (MPC5200), kosmonautice (LEON3), zdravotnictví (X86), automatizaci (ARM) a dalších odvětvích.

Windows.

Windows NT/2000/XP v základním provedení nejsou operační systémy reálného času. OS byly vyvinuty především pro domácí a kancelářské aplikace, nicméně jejich použitelnost jako RTOS byla Microsoftem zkoumána.  Hlavní důvody proč nemohou být použity jako RTOS jsou: Existují však doplňky, které mají rozšířit možnosti Windows na RTOS. Jedním z nich je například RTX (Real-Time eXtension) od společnosti VenturCom.  RTX Po nainstalování RTX zůstávají zachovány vlastnosti Windows jako běžného operačního systému.

RTLinux.

RTLinux je malý a rychlý operační systém, který je v souladu s normou POSIX 1003.13, což je architektura pro minimální operační systémy reálného času. RTLinux lze považovat za úplný operační systém s předvídatelnou činností v reálném čase, bez rozhraní pro standardní Linux bez reálného času. Vlákna RTLinuxu jsou zpracována přímo plánovacím algoritmem s pevnou prioritou. Jádro a všechny procesy standardního Linuxu jsou řízeny plánovačem RTLinuxu jako úlohy v pozadí. RTLinux vytváří úplný obecný operační systém, který běží nad malým předem definovaným jádrem RTOS.

VxWorks 6.x.

je operační systém pro řízení v reálném čase, který se vyznačuje RT mikrojádrem wind. Toto jádro zahrnuje většinu nástrojů pro podporu reálného času. Patří k nejrozšířenějším operačním systémům reálného času zejména v oblasti průmyslových aplikací embedded systémů. Mezi základní charakteristiky patří: Mikrojádro je navrženo s minimální režií systému, což umožňuje rychlou a deterministickou odezvu na externí událost. Tento systém je bezpečný i při použití v kritických aplikačních úlohách (byl použit v aplikacích meziplanetárního výzkumu). Systém je kompatibilní s řadou průmyslových standardů a lze jej používat na běžných CPU.

Operační systém reálného času (, zkratka RTOS) je v informatice typ operačního systému, který poskytuje možnost reagovat na události v okolí počítače průběžně (tj. v reálném čase). RTOS poskytuje uživateli (nebo programátorovi) záruky, že je určitou činnost v určitém časovém úseku možné dokončit. RTOS je používán například ve vestavěných systémech, robotice, automatizaci, elektronických měřeních nebo v telekomunikacích.

即时操作系统(英语:Real-time operating system, RTOS),又称实时操作系统,它会按照排序执行、管理系统资源,并为开发应用程序提供一致的基础。


Popis.

Pohon.

Pohon zabezpečovalo 8 kotlů "Kampon", které poháněly 4 turbíny. Výsledný výkon až 152 000 k přenášely čtyři hřídele. Maximální rychlost lodě byla 35 uzlů (64,8 km/h).

Výzbroj a pancéřování.

Hlavní výzbroj sestávala z osmi kanónů ráže 203,2 mm ve čtyřech dvouhlavňových věžích model E na přídi, čímž jednotky třídy "Tone" získaly charakteristickou siluetu. Sekundární a těžkou protiletadlovou výzbroj tvořilo osm děl ráže 127 mm uložených ve čtyřech dvouhlavňových věžích typu A model 1. Protiletadlovou výzbroj tvořilo 12 kanónů ráže 25 mm. Loď měla dvanáct torpédometů ráže 610 mm. Během její služby byl v březnu 1943 nainstalován přehledový radar proti vzdušným a námořním cílům "21 Gó" a rozšířena protiletadlová výzbroj (20 x 25 mm). V červenci 1943 pak byla opět výzbroj rozšířena na 57 x 25 mm a radarové vybavení bylo obohaceno o jeden přehledový radar proti vzdušným cílům "13 Gó" a dva přehledové radary proti vzdušným a námořním cílům "22 Gó". V únoru 1945 už měla loď úctyhodnou protiletadlovou obranu sestávající z 62 x 25 mm (12x3, 4x2, 18x1) a přibyl třetí radar "22 Gó" namísto "21 Gó".  Dva katapulty se nacházely v zadní části lodě. Loď mohla nést až osm hydroplánů, avšak nosila jen pět, nejprve Nakadžima E8N a později Aiči E13A.  Boční 145mm pancéřový pás se směrem dolů zužoval na 55 mm. Paluba byla chráněna pancířem o síle 31-65 mm, věže hlavní ráže 25 mm, barbety a velitelská věž až 40-90 mm. Muniční sklady měly pancíř síly až 127 mm.

Stavba.

Kýl lodě byl položen 1. prosince 1934 v loděnicích firmy Micubiši v Nagasaki. Spuštění na vodu se dočkala 21. listopadu 1937 a do služby u námořnictva byla přijata 20. listopadu 1938. Původně měly být jednotky třídy "Tone" lehkými křižníky vyzbrojenými dvanácti 155mm/60 děly ve čtyřech trojhlavňových věžích na přídi. Vypovězení Washingtonské konference 29. prosince 1934 ale mělo za následek, že lodě byly dokončeny rovnou jako těžké křižníky.

Služba.

Po válce byl 20. listopadu 1945 "Tone" vyškrtnut ze seznamu lodí japonského námořnictva a sešrotován v Kure. Vyzvednut a sešrotován byl v letech 1947-1948.

Tone (: 艦歴) byl první těžký křižník třídy "Tone" a druhý křižník toho jména v japonském císařském námořnictvu. Většinou se, spolu se svojí sesterskou lodí "Čikuma", zúčastnil bojů za druhé světové války, kdy často doprovázel svazy letadlových lodí a svými hydroplány zajišťoval průzkum a hlídkování. Obě lodě tvořily 8. "džunjókan sentai" (巡洋艦戦隊 ~ křižníková divize), která byla v lednu 1944 rozpuštěna a obě jednotky přiřazeny k 7. "džunjókan sentai".

利根()是大日本帝国海军的重巡洋舰。利根型重巡洋舰(二等巡洋舰利根型)的1号舰。舰名为跟从二等巡洋舰的命名惯例,便用流经关东地方的利根川命名。亦为第二艘便用该名称的帝国海军舰船。4座主砲塔集中在舰前部,而后部设有飞机弹射甲板及水上侦察机的准备场所,在第二次世界大战期间为相当特别的舰型。舰内神社为香取神宫。舰名现由海上自卫队的护卫舰所继承。


Popis.

Pohon.

Pohon zabezpečovalo 8 kotlů "Kampon", které poháněly 4 turbíny. Výsledný výkon až 152 000 k přenášely čtyři hřídele. Maximální rychlost lodě byla 35 uzlů.

Výzbroj a pancéřování.

Hlavní výzbroj sestávala z osmi kanónů ráže 203,2 mm ve čtyřech dvouhlavňových věžích model E na přídi, čímž jednotky třídy "Tone" získaly charakteristickou siluetu. Sekundární a těžkou protiletadlovou výzbroj tvořilo osm děl ráže 127 mm uložených ve čtyřech dvouhlavňových věžích typu A model 1. Lehkou protiletadlovou výzbroj tvořilo zpočátku 12 kanónů ráže 25 mm. Loď měla dvanáct torpédometů ráže 610 mm. Během její služby byl v listopadu 1942 nainstalován radar "21 Gó" a rozšířena protiletadlová výzbroj na 16 x 25 mm. V prosinci 1943 a v červenci 1944 pak byla protiletadlová výzbroj opět rozšířena: nejprve na 20 x 25 mm a poté na 55 x 25 mm. V červenci 1944 bylo radarové vybavení obohaceno o jeden radar "13 Gó" a dva "22 Gó" (jestli zůstal zachován radar "21 Gó" není jednoznačné).  Dva katapulty se nacházely v zadní části lodě. Loď mohla nést až osm hydroplánů, avšak nosila jen pět, nejprve Nakadžima E8N a později Aiči E13A.  Boční 145mm pancéřový pás se směrem dolů zužoval na 55 mm. Paluba byla chráněna pancířem o síle 31-65 mm, věže hlavní ráže 25 mm, barbety a velitelská věž až 40-90 mm. Muniční sklady měly pancíř síly až 127 mm.

Stavba.

Kýl lodě byl položen 1. října 1935 v loděnicích firmy Micubiši v Nagasaki. Spuštění na vodu se dočkala 19. března 1937 a do služby u námořnictva byla přijata 30. května 1939. Původně měly být jednotky třídy "Tone" lehkými křižníky vyzbrojenými dvanácti 155mm/60 děly ve čtyřech trojhlavňových věžích na přídi. Vypovězení Washingtonské konference 29. prosince 1934 ale mělo za následek, že lodě byly dokončeny rovnou jako těžké křižníky.

Služba.

Dne 20. dubna 1945 byla "Čikuma" vyškrtnuta ze seznamu lodí japonského císařského námořnictva.

Čikuma (: 筑摩) byla druhý těžký křižník třídy "Tone" a druhý křižník toho jména v japonském císařském námořnictvu. Většinou se, spolu se svojí sesterskou lodí "Tone", zúčastnila bojů za druhé světové války, kdy často doprovázela svazy letadlových lodí a svými hydroplány zajišťovala průzkum a hlídkování. Obě lodě tvořily 8. "džunjókan sentai" (巡洋艦戦隊 ~ křižníková divize), která byla v lednu 1944 rozpuštěna a obě jednotky přiřazeny k 7. "džunjókan sentai".

筑摩号重巡洋舰(日语:,平假名:),为大日本帝国海军的利根型重巡洋舰的二号舰。“筑摩”一名来源于筑摩川(又名千曲川,为信浓川的上游)。为松本市的。


Historie.

V 17.–18. století byla Barma sjednocena, od poloviny 18. století byl vytvářen centralizovaný stát. První vlajka jednotného státu byla zavedena někdy po roce 1835. Byla tvořena bílým listem, pravděpodobně o poměru stran 2:3, s vyobrazením páva s rozevřeným ocasem. Výtvarné pojetí vlajky se v různých dobových publikacích liší. Bílá barva byla rodovou barvou královské dynastie Kounbhaun. Páv, považovaný za jedno z mnoha převtělení Buddhy, symbolizoval kromě buddhismu také štěstí a jednotu.  V průběhu 19. století si zemi podmanili Britové a po britsko-barmských válkách (1824–1826, 1852 a 1885–1886) byla z pobřeží Dolní Barmy vytvořena 20. prosince 1852 provincie Britská Barma a 1. ledna 1886 z vnitrozemské Horní Barmy provincie Britské Indie. 26. února byly obě provincie spojeny v rámci Britské Indie. Britská Indie neužívala svou vlajku, užívala se britská vlajka.  Od 20. let 20. století sílilo v Barmě národně osvobozenecké hnutí v jeho čele byla od 30. let organizace Doubama () užívající vlajku tvořenou třemi vodorovnými pruhy: žlutým, zeleným a červeným. Žlutá symbolizovala buddhismus, zelená zemědělství a červená statečnost. Ve druhé polovině 30. let bylo do středu listu, pod vlivem levicového křídla strany, přidáno bílé, kruhové pole se zkříženým černým srpem a černým kladivem. (není obrázek)  1. dubna 1937 se stala Barma samostatnou kolonií. 9. února 1939 se stala vlajkou britské kolonie Barma britská služební vlajka (Blue Ensign) o poměru stran 1:2 s místním vlajkovým emblémem () ve vlající části. Emblém tvořilo žluté, kruhové pole s pávem s rozevřeným ocasem v přirozených barvách. Páv stál na tyrkysovém bidélku.  30. března 1941 byla zavedena prozatímní barmská vlajka, tvořená modrým listem se žlutým, kruhovým polem s pávem s rozevřeným ocasem v přirozených barvách.  V první polovině roku 1942 byla Barma obsazena Japonskou armádou společně s dobrovolnickou Armádou nezávislosti Barmy, v červenci byla v zemi zavedena japonská vojenská správa. 1. srpna 1942 byla zavedena prozatímní státní vlajka – jednalo se o vlajku strany Sinyetha-Doubama, jediné legální politické strany v okupované Barmě. Vlajku tvořily dva vodorovné pruhy: zelený a žlutý (v poměru šířek 1:2) s červeným, kruhovým polem uprostřed zeleného pruhu.  1. srpna 1943 byl vyhlášen loutkový stát pod názvem Barmský stát. Vlajku tvořil list o poměru stran 2:3 se třemi vodorovnými pruhy: žlutým, zeleným a červeným. Uprostřed vlajky byla umístěna tmavě žlutá, stylizovaná kresba páva v bílém, kruhovém poli ohraničeném konturou stejné barvy. Tuto vlajku, uveřejněnou 7. června 1944 v barmských novinách, schválil ministerský předseda. Některé zdroje uvádějí, že páv byl v přirozených barvách a nebyl stylizovaný, jiné uvádějí červenou barvu kruhového pole. Barvy pruhů vyjadřovaly buddhistický charakter státu (žlutá), zemědělství (zelená) a čistotu a sílu (červená). Páv symbolizoval tradice barmské státnosti, tmavě žlutá barva páva ve stylizované verzi odkazovala na "Zlatou zemi" – tradiční název Barmy.  V srpnu 1944 vznikl v Barmě protijaponský odboj. Veden byl jednotnou odbojovou frontou s názvem "Liga boje proti fašismu a za svobodu lidu". Vlajkou Ligy byl červený list o poměru stran 5:9 s bílou, pěticípou hvězdou v horním rohu. (není obrázek) Červená barva listu symbolizovala boj za nezávislost, bílá čistotu ideálů a hvězda jednotu vlastenců. Povstání v roce 1945 pod touto vlajkou přispělo k porážce japonských vojsk.  Od 3. května 1945 bylo britskou vojenskou správou obnoveno užívání modré služební vlajky s místním emblémem z let 1939–1941. Britská kolonie však již obnovena nebyla.  24. září 1947 byla přijata ústava a nová vlajka země. 4. ledna 1948 byla vyhlášena nezávislost země pod názvem Barmský svaz a téhož dne zavlála poprvé i tato vlajka. Na doporučení zvláštní komise nebyl na vlajce použit symbol páva, ten byl vnímán jako monarchistický symbol a symbol Barmánců, ne však ostatních, v zemi žijících, národností. Státní vlajka nového státu byla (dle článku č. 215 ústavy) tvořena červeným listem s tmavomodrým kantonem. V kantonu byla bílá velká, pěticípá hvězda, mezi jejímiž cípy bylo pět stejně barevných, menších (polovičních) hvězd. Červená hvězda s velkou bílou hvězdou připomínala vlajku Ligy proti fašismu a za svobodu lidu. Malé hvězdy symbolizovaly pět nejvýznamnějších národů svazu: Barmánce, Kareny, Šany, Kačjiny a Čjiny.  2. března 1962 proběhl v zemi státní převrat, v dubnu byla ohlášena cesta k socialismu a 4. ledna 1974 byla přijata nová ústava, která změnila název státu na Socialistická republika Barmský svaz a byly zavedeny nové státní symboly (kapitola XIV. články 190 a 191). Státní vlajku tvořil opět červený list s poměrem stran 5:9 s modrým kantonem. V kantonu však bylo bílé, ozubené kolo se 14 zuby, obklopené prstencem 14 malých, bílých, pěticípých hvězd (vždy jedna proti každému zubu). Přes kolo byly položeny dva bílé, rýžové klasy s (dohromady) 34 zrny a čtyřmi listy. Ozubené kolo symbolizovalo dělníky, klasy rolníky, hvězdy počet svazových států a oblastí, jejich jednotu a rovnoprávné postavení. Červená barva symbolizovala statečnost a odhodlání, modrá mír a pevnost a bílá čistotu a čestnost.  18. září 1988 došlo k vojenskému převratu a 23. září byl název země vrácen na Barmský svaz. 29. května 1989 bylo zavedeno oficiální mezinárodní označení Svaz Myanmar. V roce 2010 byl změněn název státu na Republika Myanmarský svaz a byly zavedeny nové symboly země. Vlajka byla zavedena zákonem z 21. října 2010 Státní rady pro mír a rozvoj č. 8/2010 (zákon O svazové vlajce). V ústavě je však, v hlavě XIII. článek 437 (a), uveden poměr stran 4:7.  Odstranění hvězd symbolizujících svazové státy a oblasti znamenalo dle analytiků a opozice centralizaci moci pod vojenskou vládou a násilnou asimilaci etnických skupin (burmanizaci země).

Vlajky myanmarských oblastí a států.

Barma je administrativně rozdělena na sedm oblastí, sedm států a teritorium hlavního města Neipyijta. V oblastech tvoří převážnou většinu Barmánci a státy, ležících v příhraničních oblastech Myanmaru, obývají většinově národní etnické rasy. Všechny oblasti i státy užívají vlastní vlajku.

Vlajka Myanmaru (i dnes často nazývaném Barma) se skládá ze tří vodorovných pruhů: žlutého, zeleného a červeného, s bílou pěticípou hvězdou uprostřed. Kružnice

缅甸国旗是东南亚国家缅甸所使用的旗帜。缅甸政府在2010年根据2008年通过的《缅甸联邦共和国宪法》有关国家标志的规定,修改国旗图案。并于2010年10月21日正式启用新国旗,国旗样式为黄绿红三色加一颗白色五角星。


Historie.

Avionika se začala vyvíjet již v 18. století. V roce 1783 bratři Montgolfierové použili Barometr k měření nadmořské výšky. Slavní bratři Wrightovi používali avioniku také k měřeni rychlosti - pomoci anemometru. Brzy poté, byl letoun vybaven magnetickými kompasy, které měřily čísla, úhel náběhu lopatek na měření postoje, množstevní měřidla pro měření hladiny paliva, a tak dále. Přesto v prvních dnech byla navigace ještě prováděna vizuálně. Na konci roku 1920, avionika postupovala tak, že se uskutečnil první "slepý" let a přistání: navigace byla provedena pouze na základě gyroskopu a rozhlasových navigačních pomůcek. Ve třicátých letech se navigační a přistávací pomůcky dále rozvíjely a testovaly v různých leteckých podmínkách. V roce 1940, když začala druhá světová válka se urychlil vývoj radaru pro detekci nepřátelských letadel. Také komunikace se stala mnohem důležitější. Byla vyvinuta VHF a UHF komunikace. Tyto systémy však vedly k zatížení pilotů takže po 2. světové válce se průmysl a vývoj koncentroval na snížení pracovního zatížení pilota. Byly vyvinuty systémy jako autopilot, automatické varovné systémy (TCAS) a integrované letové přístroje. To byla také doba, kdy základní T- konfigurace začaly být standardní výbavou v kabině. Ropná krize roku 1970 změnila způsob létání. Cena paliva se stala důležitým tématem a digitální počítače byly vyvinuty tak, aby pomohly pilotovi v létání a navigaci jeho letounu co nejefektivněji. To znamená nejkratší možnou trasou a s minimální manévry. Díky rozvoji multifunkčních displejů, se může také informace zobrazit mnohem snadněji. Toto vyústilo v tzv. skleněné kokpity: Vlastní kokpity s mnoha displeji. Dnes jsou skleněné kokpity docela běžné. Ale máme také systémy jako GPS navigace a digitální komunikační linky a mnoho dalších pokročilých systémů má teprve přijít. Co nám přinese budoucnost? To ukáže čas.

Avionika (z francouzského "avionique") je souhrnný název pro vybavení letadel elektrickými a elektronickými přístroji. Jako třeba autopilot, navigace nebo palubní počítač.

航空电子(英语:Avionics),简称航电,是指飞机上所有电子系统的总和。一个最基本的航空电子系统由通信、飞航和显示管理等多个系统构成。航空电子设备种类众多,针对不同用途,这些设备从最简单的警用直升机上的探照灯到复杂如空中预警平台无所不包。


Původ slova.

Termín "port" je odvozen z latinského "portare", znamenající "přenést". Pokud není kód kompatibilní s příslušným operačním systémem nebo platformou, musí být „přenesen“ do nového systému.  Tento termín není obecně používán pro proces adaptace softwaru k jeho běhu s menšími nároky na paměť pro stejný procesor a operační systém. Též se nevztahuje k přepsání zdrojového kódu do odlišného programovacího jazyka (tedy jazykové konverze či překladu).  Softwaroví vývojáři často prohlašují, že jejich software je "portabilní" v tom smyslu, že je potřeba pouze malé úsilí pro jeho adaptaci do nového prostředí. Množství skutečně vynaloženého úsilí závisí na několika faktorech, včetně míry do jaké se původní prostředí ("zdrojová platforma") liší od nového prostředí ("cílová platforma"), zkušenostech původních autorů v otázkách, které konstrukce v programovacím jazyku a knihovnách třetích stran jsou nevhodné pro portování a na investicích původních autorů v používání pouze portovatelných konstrukcí (konstrukce specifické pro danou platformu mohou nabízet levnější řešení).

Historie.

V dnešní době je používán na počítačích značný počet různých procesorů a operačních systémů, i když majoritní platformou je IBM PC. Většina desktopových aplikací se nikdy neportuje na jiné platformy a stejně tak volba operačního systému je na desktopu zredukována v podstatě na tři: Microsoft Windows, Mac OS/Mac OS X a Unix/Linux. Na druhou stranu na trhu vestavěných systémů zůstává portabilita významnou záležitostí.  Různé standardy (ISO, POSIX,...) významně napomáhají portování díky specifikaci detailů prostředí a tím pomáhají redukovat rozdíly mezi různými platformami. Vytváření softwaru, který zůstává v mezích specifikovaných těmito standardy, pak znamená jisté úsilí, ačkoli typicky velmi praktické. Následné portování programu mezi dvěma platformami vyhovujícími stejnému standardu (např. POSIX) může být pouze otázkou kompilace zdrojového kódu na novou platformu.  Existuje stále se zvyšující počet nástrojů na podporu portování. Například GCC, které poskytuje konzistentní prostředí pro překlad různých programovacích jazyků na různých platformách. Dále autotools, které automatizují detekci a přizpůsobení minoritních variací zápisu programu v různých prostředích.  Kompilátory pro některé vyšší programovací jazyky (např. Eiffel, Esterel) získaly portabilitu tím, že produkují zdrojový kód v jiném vyšším programovacím jazyce (např. v jazyce C, pro něž jsou k dispozici kompilátory prakticky na všech platformách.  Dvě aktivity příbuzné (ale odlišné) s portováním jsou emulace a křížová kompilace.

Portování ve hrách.

Portování je používáno při přenosu počítačové hry na jinou platformu, než na jaké byla vytvořena (osobní počítač a herní konzole). Dříve spočívalo portování videoher spíše v přepracování hry. V současné době je však mnoho her vyvíjeno pomocí softwaru, který umožňuje vytvářet kód pro stolní počítače stejně jako pro jeden nebo i více typů konzolí. Mnoho dříve portovaných her trpělo značnými problémy s herní kvalitou, protože hardware osobních počítačů a konzolí se významně lišil.  "Arcade perfect" je termín používaný pro označení počítačových her, které byly portovány z původní verze na jinou platformu beze změn herního výkonu. To znamená, že grafika, zvuk včetně všech herních charakteristik jsou identické s původní verzí.  "Console port" se používá pro hry, které byly původně vytvořeny pro konzole (např. PS3 nebo Xbox 360) a od nich byla odvozena verze hratelná na osobním počítači. Tento termín je široce používán herní komunitou.

Portace softwaru (též portování softwaru) jsou v informatice úpravy softwaru za účelem jeho fungování na jiné počítačové platformě (ať již hardwarové nebo softwarové). Portabilita (přenositelnost) softwaru je schopnost programového vybavení být přeneseno na jinou platformu. Portabilita je jedno z měřítek kvality softwaru. Software je označován za portabilní, pokud náklady na jeho portování jsou nižší než náklady na jeho kompletní přepsání. Čím nižší je relativní cena portování v porovnání s celkovými náklady na implementaci, tím více portabilní program je.

在软件工程中,可移植性(英语:Portability),又译为移植性、可携性,是指使用高阶语言写成的软件,在不同环境下,是否具备可以被重复使用的性质。一般来说,软件是否具备可移植性的衡量标准,在于进行软件移植时,需要付出多少工时为代价。具备高可移植性的软件,在移植到不同系统平台时,并不需要做太多事情,因此能够减少软件开发及布署时的成本。为了使软件具备高度可移植性,程序员需要使应用程序接口抽象化以及模组化。


Poloha a rozměry.

Obrovská pyramida Slunce se vypíná asi v polovině Cesty mrtvých. Vyrostla na místě posvátné jeskyně s podzemním pramenem a byla postavena jako symbol plodnosti a úrody. Vedle ní se všechny ostatní stavby v Teotihuacánu zdají maličké, tato veliká pyramida měří při základně skoro 235 m a svými čtyřmi terasami se zvedá do výše dobrých 65 m. Kdysi bývala mnohem vyšší, protože na vrcholu stála svatyně z netrvalého materiálu. Stavitelé měnili sklon bočních stěn, aby tak vzbudili dojem ještě větší hmoty.

Stavba pyramidy.

Pyramida Slunce byla postavena mezi lety 50 – 125 n. l. Po svém vzniku se rozkládala na ploše asi 215 m2 a je přibližně 70 m vysoká. Původně se tedy skládala ze čtyř teras, chrámu a plošiny "Adosada", jež vznikla nad původní hlavní fasádou. Povrch byl z kamenů a pokrytý vrstvou malty, pyramida sama však byla postavena z vepřovic. Zlomky keramiky, figurky a jiné předměty v nich nalezené jsou z prvního období Teotihuacánu.

Další součásti Pyramidy Slunce.

"Adosada" je široká plošina kolem pyramidy, sestavená z pravoúhlých prostorů, jejichž stěny jsou z "vepřovic" vyplněných odpadky z počátků klasického období.  Původně stála i na vrcholu Sluneční pyramidy zlatem a stříbrem potažená socha jakéhosi boha; za časů španělských dobyvatelů byla objevena v zemi, ale františkán Juan de Zumárraga, první mexický biskup, ji dal obrousit a kov roztavit. Pod základnou je umělý tunel z konce předklasického období, rozdělený na malé místnosti, jež sloužily k náboženským účelům. Velice zajímavým rysem pyramidy Slunce je fakt, že je orientována na trasu Slunce od východu k západu, a v den rovnodennosti na bod na obloze, kde se v tu dobu objevuje souhvězdí Plejády.

Pyramida Slunce (též "Sluneční pyramida", anglicky "Pyramid of the Sun", španělsky "Pirámide del Sol") je největší stavbou v Teotihuacánu, posvátném městě předkolumbovské Mezoameriky. Po Cheopsově pyramidě a pyramidě v Cholule je třetí největší stavbou na světě a druhou ve Střední Americe.

太阳金字塔(西班牙语:Pirámide del Sol),是墨西哥提奥提华坎遗迹中最大的建筑,也是中美洲最大的建筑之一。它位于「亡者之路」中段的东侧,也位于月亮金字塔(Pyramid of the Moon)与被称为「The Ciudadela」的小型金字塔之间,塞罗戈多山(Cerro Gordo)附近,也是提奥提华坎遗迹核心巨大复合体的一部分。


Činnost.

Původně se označení "šotouš" používalo pro fanoušky železniční dopravy a zejména jejich fotografickou činnost. Tito lidé si své oblíbené dopravní prostředky, tratě, nádraží a další zařízení fotí. Mnozí z nich své fotografie vystavují na různých specializovaných internetových stránkách, účastní se diskuzí, podílejí se na tvorbě zájmových publikací, atd. Někteří "šotouši" od fotografií očekávají vysokou kvalitu a za tímto účelem si pořizují drahou digitální zrcadlovku se stativem a kvalitním objektivem. Pro svoji zálibu se neváhají i složit na jízdu fotovlaku, tedy zvláštní jízdu vlaku se zajímavými vozidly určenou především k fotografování.  Podobně zaměření a z většiny totožní jsou s nimi tzv. dráhaři (též projížděči), jejichž zálibou je projet co nejvíce tratí, včetně tratí bez pravidelné veřejné dopravy, projít i zrušené tratě atd. a vše dokumentovat. Po zastavení vlaku se typicky na rozdíl od ostatních cestujících vydávají do okolí vlaku, aby jej i se stanicí zdokumentovali (zpravidla samotný vlak už nikoliv, pokud nejde o nějakou zvláštní jízdu, jelikož většinou stihnou vlak zdokumentovat již před nástupem). Mnohdy číhají na atraktivních místech v krajině na průjezdy různých speciálních vlaků, oblíbeným motivem bývají mosty, skalní útvary, středověké hrady či úvratě. O víkendech a dovolených vyrážejí buď samostatně, nebo ve skupinách na takzvané šotoakce. Taktéž se často se svými fotoaparáty motají kolem významných (nejen) železničních projektů.  Správný "šotouš" zná zpaměti značnou část jízdních řádů včetně jejich historie, typová označení lokomotiv i vozů a většinu stanic a zastávek, a protože se kolem železnice neustále pohybuje, má utkvělou představu, že všemu rozumí. Je přímo posedlý dráhou a fotografuje na ní všechno možné i nemožné.  U šotoušů nejsou v oblibě náctiletí nevychovaní fotografové, kteří se povyšují nad ostatní šotouše, tito jsou nazýváni „kindermafie“ či „kindermafiáni“.

Etymologie.

Ústav pro jazyk český.

Podle článku v jazykovědném periodiku "Naše řeč" z roku 2008, slovo "šotouš" není uvedeno v "Slovníku spisovného jazyka českého" a "Slovníku spisovné češtiny", tudíž je nespisovné.  Výrazy "šotouš" ve "Šmírbuchu jazyka českého" a "šotoušek" ve "Slovníku nespisovné češtiny" byly v tu dobu spojeny s významem homosexuál. V elektronickém "Příručním slovníku jazyka českého" šlo v tu dobu dohledat výrazy "šotouš", "šotoušek" ve významu šotek, skřítek, tedy mytologickou postavu, např. tiskařský šotek.  Slovo je dnes používáno ve významu "silný fanda veřejné dopravy, zejména železniční", s obsahem jak pozitivním, tak negativním, v závislosti na kontextovém zapojení slova, a lze ho zařadit do slangu profesní mluvy železničářské.  Rozbor v článku rovněž zmiňuje tehdejší článek na Wikipedii.

Psychologie.

Sigmund Freud v roce 1905 vysvětloval oblibu železnice slastí způsobenou mechanickými vzruchy, jakou u dětí způsobuje kolébání, houpání nebo vyhazování do výšky: "„Otřásání při jízdě vozem a později při cestování po železnici má tak fascinující účinek na starší děti, že alespoň všichni chlapci se jednou v životě chtějí stát průvodčím nebo kočím. Dění na železnici vzbuzuje u nich nevysvětlitelný zájem mimořádné síly a v období fantazijní činnosti (krátce před pubertou) se jim stává jádrem vyloženě sexuální symboliky. Nutkání k takovému spojení jízdy po železnici se sexualitou zřejmě vychází ze slastné povahy pohybových počitků.“" Vytěsněním těchto slastných počitků pak Freud vysvětluje úzkost z železnice, siderodromofobii. Ve Freudově době byla jízda vlakem skutečně spojena se silným drncáním a houpáním.

Dřívější významy slova.

Focení veřejné dopravy je známo již dávno a po celém světě, masové rozšíření slova "šotouš" v rámci české zájmové skupiny má krátké trvání. Je kladeno asi do roku 2004, nejprve bylo vnímáno jako hanlivé slovo, označující zapálené nadšence v železniční a jiné veřejné dopravě. Později se však jeho význam rozšířil na každého, komu je dráha koníčkem a fotografuje ji, a ač si zachovalo jistý punc hanlivosti, pro některé se změnilo až v hrdé sebeoznačení.  Slovo "šotouš" se vzácně vyskytuje i ve starší literatuře (kartotéka Příručního slovníku jazyka českého uvádí dva záznamy) jako přetvoření běžnějšího slova šotek.  V českém překladu Tolkienovy knihy Hobit překladatel František Vrba v roce 1978 výrazy "goblin", "hobgoblin" a "orc" překládal jako "skřet", "rarach" a "šotouš" ("šotouš" tedy byl ekvivalentem slova "orc").  Spisovatel Patrik Ouředník ve svém "Šmírbuchu jazyka českého" (Paříž 1988) uvádí výraz "šotouš" coby synonymum pro homosexuála.  Další a ještě starší odkaz na výraz "šotouš" lze najít u Voskovce a Wericha v jedné scénce o císaři Neronovi. Citace je: „Nerouš, Nerouš, to byl šotouš“. Tento výraz se používal již za první republiky, a z kontextu scénky lze dovodit, že tehdy mohl významem odpovídat současnému výrazu „šoumen“.

Šotouš je člověk, který má zálibu ve fotografování veřejné dopravy, zejména té železniční. Nejde o spisovný pojem. Podle odborného periodika "Naše řeč" "šotouš" bývá ověšen fotoaparáty, někdy i diktafonem a poznámkovým bločkem, může jít o mírně hanlivé označení člověka, tzv. dráhaře.

铁道迷,也就是铁路运输的爱好者,是指在业余性质上对铁路感到兴趣,以至迷上它的人。在亚洲地区,「铁道迷」一词在台湾和日本较常用。中国大陆、香港等地多称「铁路迷」、「火车迷」或纯粹以「铁迷」(香港) 称之。在英文当中则称为「railfan」。


路易斯·德·贡戈拉·伊·阿尔戈特

Život.

Luis byl synem právníka dona Francisca de Argote a vznešené paní Leonor de Góngora. Studoval práva v Salamance a vstoupil do mnišského řádu. Pro náklonnost ke kartám, hazardním hrám a corridě mu však byla roku 1588 udělena biskupská upomínka. Vrátil se do rodné Córdoby, odkud později vycestoval do Galicie, Navarry a obou Kastilií. V té době už psal sonety, romance a satiry.  Po dalším návratu do Córdoby roku 1609 sílí barokní napětí jeho veršů. Mezi lety 1610–1611 píše skladbu "Oda a la toma de Larache" a roku 1613 svého ""Polyféma"", skladbu psanou ve stancích, jež parafrázuje jednu z pasáží Ovidiových "Proměn" (Kniha XIII); šlo o oblíbené téma, jež zpracovával také Góngorův současník Luis Carrillo y Sotomayor. Ještě téhož roku zveřejňuje u královského dvora svou ambiciózní, avšak nedokončenou skladbu: "Samoty". Jejich rozšíření vyvolalo velkou polemiku o temnosti a afektovanosti Góngorova stylu a přineslo mu řadů následovníků (a epigonů), kteří jsou proto někdy označováni jako "culteranos" (kultisté či kulteranisté — Salvador Jacinto Polo de Medina, Hortensio Félix Paravicino, Francisco de Trillo y Figueroa, Gabriel Bocángel, sestra Juana Inés de la Cruz, Pedro Soto de Rojas, Miguel Colodrero de Villalobos); získal ovšem i řadu odpůrců, a to i ze strany konceptistů, jako byl Francisco de Quevedo, či autorů jako Lope de Vega nebo Lupercio y Bartolomé Leonardo de Argensola. Góngorova sláva a prestiž se rychle rozšířila, zvláště poté, co jej Filip III. Španělský jmenoval dvorním kaplanem. Na dvoře žil až do roku 1626, ovšem za neustálých finančních problémů, neboť bylo velmi obtížné najít stálého mecenáše. Zároveň u něho propuklo kornatění tepen. O rok později, kdy ztratil paměť, odebral se naposled do rodné Córdoby, kde zemřel v naprosté chudobě.

Dílo.

Přestože Góngora svá díla oficiálně nevydal (v roce 1623 se o to ovšem neúspěšně pokusil), kolovaly jeho verše z ruky do ruky v rukopisných kopiích a následně se objevovaly v různých zpěvnících a antologiích, ať již se svolením autorovým, či bez něj. Během let vzniklo přesvědčení, že nejvíce relevantním (autorizovaným) rukopisem je tzv. "Chacónův manuskript", jehož autorem byl Antonio Chacón a adresátem kníže Gaspar de Guzmán y Pimentel a jenž obsahuje vysvětlivky samého Góngory a chronologii jednotlivých básní; protože je však věnován takto vznešené osobě, zříká se dílek satirických a lascivních. V roce Góngorovy smrti pak Juan López Vicuña publikoval soubor "Obras en verso del Homero español", jenž je rovněž pokládán za důvěryhodný zdroj k ustavení góngorovského korpusu; roku 1633 byl však zabaven inkvizicí. Přes relativně obtížnou dostupnost Gógorových spisů se jim však dostalo cti být komentovány předními dobovými autory (Salazar Mardones, Pedro de Valencia a další).

Skladby.

Góngorova poesie bývá rozdělována do dvou „bloků“. Zatímco v mládí složil množství romancí, letrillas a sonetů v barokně-konceptistním duchu, druhé období „velkých skladeb“ ("poemas mayores") je již plně v intencích metaforami a aluzemi obtěžkaného, ornamentálního kulteranismu.

Samoty.

"Samoty" (Soledades) jsou poměrně rozsáhlou básnickou skladbou v silvách. Jsou rozděleny do čtyřech částí, z nichž každá alegoricky odpovídá jednomu věku lidského života a jednomu ročnímu období; nazývají se "Soledad de los campos" (Samota polí), "Soledad de las riberas" (Samota břehů), "Soledad de las selvas" (Samota hvozdů) a "Soledad del yermo" (Samota pouště). Góngora však dokončil kromě věnování knížeti z Béjaru jen dvě první, přičemž posledních 43 veršů druhé z nich bylo připojeno až po několika letech.  Syžet první samoty se nepodřizuje zavedeným mytologickým látkám, přestože se jednou z nich inspiruje, a to tou epizodou z "Odysseje", v níž vystupuje Nausikaa: mladík, jenž ztroskotal na moři, přijíždí k pobřeží, kde se ho ujímají pastevci. To je však pouze úvodem k "zběsilosti popisu" okolní krajiny, v jejíž invenčnosti je také spatřována hlavní hodnota skladby – přestože v poslední době především někteří opět vyzdvihují i její narativní stránku. Góngora představuje arkadskou krajinu a přírodu, kde je všechno plné divů a kde člověk nalézá štěstí v bohatství vjemů; inspirován epikureismem Góngora zobrazuje nejenom duševní hnutí, ale i pocity těla, přičemž vykazuje z básně pryč vše zlé a nepříjemné.  "Samoty" vyvolaly veliké spory svou estetickou smělostí a temností "hyperkultsimu"; nechvalně se o nich vyjádřil i Francisco de Quevedo, Lope de Vega, Conde de Salinas či Juan de Jáuregui, který přímo proti nim složil "Antídoto contra las Soledades" a "Ejemplar poético". Našly si ovšem i své zastánce a pokračovatele: jsou mezi nimi Francisco Fernández de Córdoba, Conde de Villamediana, Gabriel Bocángel, Miguel Colodrero de Villalobos, za Atlantikem pak Juan de Espinosa Medrano a mexická sestra Juana Inés de la Cruz. "Samoty" obohatily španělskou lyriku o mnoho novotvarů, z nichž některé se posléze ujaly i v běžné španělštině, a o nové výrazové prostředky, uvolnivše syntax až na hranici srozumitelnosti.  Obtížná srozumitelnost a zároveň jedinečnost "Samot" dala vzniknou tradici komentářů, a to již v 17. století. Mezi významné autory komentářů patří José García de Salcedo Coronel, autor třídílné komentované edice (1629–1648), José Pellicer de Ossau či Cristóbal de Salazar Mardones. V 18. a 19. století, kdy bylo na baroko zpětně pohlíženo jako na temný věk nikoliv vybraného vkusu, upadla Góngorova díla (zejména jeho druhého, plně barokního období) téměř do zapomnění. O to větší pozornosti a slávy se mu dostalo po první světové válce, kdy v celou Evropou prošla vlna obnoveného zájmu o baroko. Nejvýznamnější španělské meziválečné literární hnutí – Generace 27 – svým názvem připomíná třísté výročí Góngorovy smrti. Obdiv se stupňoval až k pokusům o dokončení "Samot"; jeden z nich podnikl Rafael Alberti ("Soledad tercera"). Dámaso Alonso napsal prozaický převod "Samot", který doprovází dílo i v českém překladu.

Drama.

Luis de Góngora složil také tři dramatické kusy: "Las firmezas de Isabela" (1613), "La Comedia venatoria" a "El doctor Carlino", z nichž poslední zůstala nedokončena a později ji přepracoval Antonio de Solís.

Luis de Góngora y Argote (11. července 1561 Córdoba – 23. května 1627 tamtéž) byl španělský básník, dramatik a kněz, vrcholný představitel období Siglo de Oro („zlatý věk“), vůdčí postava literárního směru známého jako kulteranismus, později též góngorismus. Jeho nejznámějšími díly jsou čtyřdílná alegorická poéma "Samoty" a veršovaná "Báje o Ákidovi a Galatei".

路易斯·德·贡戈拉·伊·阿尔戈特(Luis de Góngora y Argote,1561年-7月11日-1627年-5月24日),西班牙诗人。生于科尔多瓦的一个贵族之家,后成为神父。其诗集《西班牙荷马的诗作》曾被查禁。1612年开始写的长诗《孤独》是其代表作,2880行,未完成。诗中充满了奇特的修辞,体现了诗人“夸饰主义”的创作风格。


Rané období.

Tadeusz Kościuszko se narodil ve vesnici Mereczowszczyzna na území Republiky obou národů (nyní Merečevščina v Bělorusku) v únoru 1746. Jeho rodina patřila mezi polsko-litevskou šlechtu a vlastnila malé panství s 31 poddanskými rodinami. V roce 1755 začal navštěvovat školu v Lubieszówě, ale nedokončil ji kvůli rodinným problémům. V roce 1765 vstoupil do školy pro kadety ("Korpus Kadetów Szkoły Rycerskiej") ve Varšavě, kde se měli vzdělávat budoucí důstojníci polské armády. V roce 1768 dokončil studia v hodnosti kapitána. V tomtéž roce vypukla v Polsku občanská válka (povstání Barské konfederace) a Kościuszko, zřejmě i z důvodu nerozhodnosti na čí stranu se postavit, opustil Rzeczpospolitu. Na podzim roku 1769 se dostal do Paříže, kde studoval umění na "Académie royale de peinture et de sculpture". Rovněž pilně navštěvoval knihovny, bral soukromé hodiny architektury, zajímal se o filozofii osvícenství a ekonomickou teorii fyziokratismu.  V roce 1774 se vrátil do své země, která dva roky předtím prošla prvním dělením mezi okolní mocnosti. Doma zjistil, že jeho rod je bez prostředků, neboť bratr Josef promrhal většinu rodinného majetku. Do armády vstoupit nemohl, protože měla silně omezený počet vojáků. Nějakou dobu pracoval jako učitel v rodině vojvody smolenského vojvodství hejtmana Józefa Sylwestera Sosnowskiho, zamiloval se do jeho dcery Ludwigy, ale otec vztahu nepřál. V roce 1775 se pokusil vstoupit do saské armády, ale bezúspěšně. Nakonec se vrátil do Paříže. Zde se doslechl o vypuknutí revoluce v Severní Americe a rozhodl se zkusit štěstí tam.

Kościuszko v Americe.

Kościuszko přijel do Ameriky v srpnu 1776, necelý měsíc po vyhlášení nezávislosti.  Zřejmě díky přímluvě generála Lee, pro kterého měl dopis od knížete Czartoryského, byl Kościuszko jmenován inženýrem americké armády. Krátce po příjezdu do Filadelfie 24. září 1776 dostal za úkol zpracovat část opevnění města (oblast u řeky Delaware).  Řadu měsíců Kościuszko fortifikoval různé vojenské tábory Kontinentální armády (mj. Pevnost Ticonderoga). Věhlas mu přinesl přínos jeho fortifikace na americkém vítězství v bitvě u Saratogy. Byla mu svěřena stavba silné pevnosti West Point u řeky Hudson. Toto rozhodnutí podpořil George Washington.  Kościuszko byl na vlastní žádost převelen k jižní armádě, kde také jeho inženýrské schopnosti pomohly k vítězstvím Američanů.  V roce 1783 Kongres USA povýšil Tadeusze Kościuszka na generála americké armády. Obdržel také zvláštní poděkování, pozemky (asi 250 ha) a značnou peněžní částku, která mu měla být vyplacena v několika ročních splátkách.

Návrat do Polska.

V srpnu 1784 se vrátil do Polska. Kościuszko sledoval události v zemi, kde sílila skupina, která se snažila v Polsku provést reformy. Takzvaný "Velký Sejm" nebo "Čtyřletý Sejm" probíhající v letech 1788-1792 se snažil tehdejší Polskou republiku napravit. Jedním z prvních přijatých usnesení bylo zvýšení počtu vojáků na 100 tisíc. Pro Kościuszka tak nastala příležitost vojenské kariéry. Dne 12. října 1789 obdržel králem podepsané jmenování generálmajorem korunních vojsk (tedy polských, nikoliv litevských). S tím též byl spojen příjem dvanáct tisíc zlotých ročně.  Snaha Poláků o posílení vlasti vyvolala neklid u Ruska a Pruska, ale i u části polské magnaterie (nejbohatší a nejvlivnější šlechty). Již v dubnu 1792 magnáti Szczęsny Potocki, Seweryn Rzewuski a Franciszek Ksawery Branicki připravili tzv. konfederaci, která rušila usnesení Ústavy 3. května. Garantem obnovení bývalých práv a privilegií šlechtického stavu měla být carevna Kateřina II. Konfederace byla vyhlášena 14. května v pohraniční obci Targowica (targowická konfederace) a o několik dní později ruská armáda na žádost targowiczanů překročila hranice Polska. V Polsku několik měsíců probíhaly přípravy na možnou intervenci, kterých se Kościuszko účastnil a za nepřítomnosti Józefa Poniatowského přebíral velení cele divize. Na začátku května 1792 bylo polské vojsko reorganizováno, velitelem korunního (polského) vojska o počtu asi 17 tisíc vojáků král jmenoval knížete Józefa Poniatowského. Velitelem jedné ze tří divizí, které tvořily korunní armádu, se stal Tadeusz Kościuszko.  Když 18. května 1792 ruská vojska v počtu asi 100 tisíc vojáků vkročila na území Rzeczpospolité, začala polsko-ruská válka. Litevská armáda (vedle korunního vojska druhá část armády Rzeczpospolité) v důsledku zrady velitele Ludvíka Wirtemberského nekladla útočníkům skoro žádný odpor. Korunní armáda (polské části republiky) neměla dost sil zadržet vojsko vstupující na Ukrajinu, jen se jí podařilo ustoupit za Bug.  Kościuszko se vyznamenal v bitvách u Vladiměře (17. července), u Zieleńců (18. června a Dubienky (18. července 1792), za což obdržel řád Virtuti Militari. Po těchto bojích bylo 1. srpna 1792 podepsáno jmenování Kościuszka generálporučíkem. Než však jmenování dorazilo do ležení korunní armády u Sieciechowa, rozšířila se zpráva o přistoupení krále k targowické konfederaci a rozkaz přerušit veškeré akce proti ruským vojskům.  Většina politických činitelů se chystala opustit zemi (zejména do Saska – Drážďan a Lipska), Kościuszko také. V srpnu mu Národní zákonodárné shromáždění revoluční Francie udělilo titul čestného občana Francie. V Lipsku Kościuszko pobyl jeden, dva týdny, pak odejel do Paříže, kde se snažil získat podporu Francie pro plánované povstání, ale konkrétní závazky neobdržel.  V lednu 1793 Prusko a Rusko podepsaly dohodu o druhém dělení Polska, který ratifikoval polský Sejm, svolaný do Grodna. Polsko se zmenšilo na přibližně 200 tisíc čtverečních kilometrů se 4 milióny obyvatel.  Po návratu z Paříže do Drážďan v červnu 1793 Kościuszko vypracoval koncepci organizace národního povstání. V podobě instrukce se dostala do země, kde měly proběhnout příslušné přípravy.  V zemi však zatím došlo k vynucenému rozhodnutí o značné redukci polského vojska a v březnu 1794 ruské úřady narazily na stopu varšavské odbojové organizace. Za této situace se Kościuszko rozhodl zahájit povstání i přesto, že dosud nebyly podle jeho instrukcí provedeny veškeré přípravy. Pravděpodobně 15. března vyrazil z Drážďan do Krakova.

Kościuszkovo povstání.

Kościuszkovo povstání (v polštině známé jako "Insurekcja kościuszkowska") vypuklo 12. března 1794 a skončilo 16. listopadu téhož roku kapitulací posledních oddílů před Alexandrem Suvorovem. Kościuszko coby vrchní velitel (Naczelnik) na náměstí v Krakově 24.3. přísahal "věrnost Bohu a národu". S vojáky i selskou pěchotou 4.4.1794 porazil carského generála Tormasova u Raclawic. Během bojů hrál zásadní roli a proto je tento odboj pojmenován po něm. Ne že by snad byl jednoznačně nezpochybnitelným vůdcem, který centralizovaně ovládal a řídil celý chod povstání, ale představoval jakési pojítko, často i znesvářených stran, a postupně i určitý symbol protiokupačních bojů. Dne 10. října v bitvě u Maciejowic byl Kościuszko zraněn a zajat Rusy. Byl uvězněn v petropavlovské pevnosti v Petrohradě.

Definitivní emigrace.

V roce 1796 car Pavel I. propustil Kościuszka, který souhlasil s tím, že složí přísahu věrnosti, za což car propustil 20 000 Poláků. Kościuszko emigroval do Spojených států, odkud se však v roce 1797 vrátil do Evropy.  V letech 1798-1808 žil v Bréville u Paříže a podílel se na vytváření polských legií v Itálii. Na podzim 1799 se setkal s Napoleonem. Kościuszko byl proti spojování polské otázky s Napoleonem, kterému nedůvěřoval.  V roce 1799 se podílel na založení Společnosti polských republikánů. Bylo mu připisováno autorství v roce 1800 vydané brožury "Czy Polacy mogą wybić się na niepodległość?" ("Mohou se Poláci zmoci na nezávislost?"), jejímž autorem byl polský jakobín Józef Pawlikowski. V roce 1808 publikoval knihu "Obroty artylerii konnej" (Manévry jízdní artilerie). Pravděpodobně v roce 1808 odcestoval do Solothurnu ve Švýcarsku za Franciszkem Zeltnerem a usadil se v domě na ulici Gurzelngasse 12, kde strávil poslední roky svého života a zemřel. Od roku 1936 se zde nachází Kościuszkovo muzeum.  Car Alexandr I. Pavlovič několikrát sliboval obnovení Polska. Po Napoleonově abdikaci Kościuszko napsal ruskému carovi Alexandrovi, aby se prohlásil ústavním králem celého Polska a aby do deseti let zrušil robotu. V roce 1815 car Alexandr I. Pavlovič chtěl získat Kościuszkův souhlas s vytvořením tzv. Polského království (Kongresovky) a pozval Kościuszka do Vídně. Když Kościuszko zjistil, že plánované Polské království má být menší než Varšavské knížectví, tak prohlásil, že to "je výsměch" a opustil Vídeň..

Dědictví.

V roce 1818 byly ostatky Tadeusze Kościuszka převezeny do Polska a pochovány v kryptě wawelské katedrály. Srdce vojevůdce je uloženo v urně v královském zámku ve Varšavě. Na jeho paměť byla také v Krakově nasypána Kościuszkova mohyla.  Ve státě Indiana v USA je po něm pojmenován okres "Kosciusko County" a ve státě Mississippi městečko "Kosciusko". Na paměť Tadeusze Kościuszka pojmenoval cestovatel Paweł Edmund Strzelecki jím objevenou nejvyšší horu Austrálie Mount Kosciuszko.

Tadeusz Kościuszko, plným jménem "Andrzej Tadeusz Bonawentura Kościuszko" [andžej tadeuš bonaventura koščuško], v češtině též "Tadeáš Kościuszko" (4. února 1746 – 15. října 1817) byl polský a americký generál, pevnostní inženýr, účastnil se americké války za nezávislost, roznítil protiruské hnutí v rozdělovaném Polsku a byl nejvyšším vůdcem povstání v roce 1794.

安德热·塔德乌什·博纳文图拉·柯斯丘什科 (波兰语:Tadeusz Kościuszko;1746年-2月4日-1817年-10月15日),波兰军队领导人,波兰、立陶宛、白俄罗斯和美国的民族英雄, 担任国家武装部队(波兰语:"Najwyższy Naczelnik Siły Zbrojnej Narodowej")最高司令领导了反抗俄罗斯帝国和普鲁士王国的科希丘什科起义。


Historie.

Cesta Afšárovců k moci.

Svržení šáha Husajna afghánským vzbouřencem Mírem Mahmúdem v roce 1722 vedlo ke zhroucení safíovské říše a vytvořilo na Středním východě nebezpečné mocenské vakuum. Husajnův syn Tahmásp II. musel uprchnout do Mázandaránu, zbylé prince dal popravit Mír Mahmúd, okrajová území Persie si rozdělili Rusové a Osmané. Uprostřed vzmáhajícího se chaosu začala strmá kariéra vojevůdce Oguzského (Turkité) kmene Afšárů Nádirkulí Bega, muže nízkého původu, jehož později někteří autoři označili za "perského Napoleona".  Od roku 1726, kdy ovládl důležité město Mašhad, postupoval Nádirkulí Beg systematicky za svým cílem – znovusjednotit rozpadlou říši pod svým žezlem. Zpočátku se chytře prezentoval jako obhájce práv Safíovců, jejichž legitimita byla dána dvěma stoletími vlády v Persii, po definitivním vyhnání Afghánců v letech 1729–1730 však nebylo pochyb o tom, že skutečným vládcem říše se stal on, nikoli (nyní všeobecně uznaný) šáh Tahmásp II.  Toto nové rozložení sil se plně projevilo v letech 1731–1732, kdy skončila debaklem krátká válka s Osmany. Jelikož vojenské operace řídil Tahmásp II. a za neúspěch nesl osobní zodpovědnost, využil Afšárovec příhodné chvíle, šáha sesadil, deportoval do Chorásánu a novým panovníkem prohlásil jeho osmiměsíčního syna Abbáse III., pouhou loutku na trůně. Odtud byl už jen krůček k úplnému převzetí vlády, protože s časově omezeným regentstvím se ambiciozní vojevůdce mohl jen stěží spokojit – dne 8. března 1736 Afšárovec tento krok v múgánské stepi učinil a přijal jméno Nádir Šáh.

Výboje Nádira Šáha.

Vládu Nádira Šáha provázelo neustálé válčení se sousedy říše, na východě i na západě. Nejprve byli roku 1737 podrobeni Afghánci, kteří Peršanům připravili ve dvacátých letech tolik problémů, a pak se Nádir vypravil do boje proti velkým mogulům v Indii, jejichž stát již procházel pozvolným úpadkem. Afšárovská vojska snadno obsadila Láhaur v dnešním Pákistánu, poté porazila Násiruddína Muhammada Šáha poblíž Dillí a z hlavního města odvlekla proslulý paví trůn ("Tacht-e táús") se spoustou drahocenností (byl mezi nimi i známý diamant Kúh-e núr – "Hora světla"). V dobytém Dillí zahynulo asi 20 000 obyvatel.  Nádir Šáh se po těchto vítězstvích obrátil proti Bucháře a Chívě a roku 1740 přinutil Džánovce Abú-l-Fá'iza, aby uznal starou hranici mezi Íránem a Túránem na řece Amudarja. Následovalo dobytí Bahrajnu, Ománu, Ázerbájdžánu a kavkazských krajů, čímž perský stát dosáhl větší rozlohy než před rokem 1722.

Dezintegrace říše.

Navzdory velkým vojenským úspěchům nedokázal Nádir Šáh zabránit hospodářskému úpadku říše, v neposlední řadě proto, že ukořistěné poklady nevěnoval pro blaho země, ale nechal je uložit v kalátské pevnosti, kde byly k nepotřebě. Jeho tvrdé vymáhání daní, despotické způsoby a ke konci života i nadměrná podezřívavost vůči okolí vyvolaly několik povstání, jež byly tvrdě potlačeny.  Po Nádirově zavraždění v roce 1747 se nově vytvořená říše téměř okamžitě rozpadla. Na východě se prohlásil šáhem vůdce afghánského kmene Durrání Ahmad Chán Abdálí (1747–1773), který se stal zakladatelem moderního afghánského státu. Ztraceny byly i středoasijské a indické državy a v samotné Persii vzplanuly vnitřní boje. Nádirův synovec Ádil Šáh byl již po roce na trůně oslepen svým bratrem Ibráhímem a toho zase v květnu 1749 sesadil Nádirův vnuk Šáhruch, který se jako prvorozený syn někdejšího korunního prince Rezákulího pokládal za právoplatného dědice říše.  Ani Šáhruchova vláda neprobíhala pokojně, přestože byli hned na jejím počátku zavražděni oba předchozí panovníci, a v prosinci 1749 byl rovněž tento Afšárovec sesazen a oslepen – po 40 dnech se však znovu chopil moci, i když už jen v části Persie, Chorásánu. V mezidobí si uzurpoval titul šáha Safíovec Sulajmán II. a po jeho pádu jiný Safíovec Ismá‘íl III., což dále prohloubilo všeobecný rozvrat a chaos. Výsledkem všech těchto převratů bylo jakési dvojvládí, či lépe řečeno trojvládí: v Afghánistánu vládl šáh Ahmad, v chorásánském Mašhadu panoval pod Ahmadovou ochranou Šáhruch a na západě byl šáhem Ismá‘íl III., který se stal loutkou v rukou energického vůdce lúrského kmene Zand, Karíma Chána, někdejšího Nádirova vojevůdce.  Slepý Šáhruch přežil všechny tyto mocné i méně mocné muže a teprve expanze kádžárovského náčelníka Ágy Muhammada Chána v devadesátých letech učinila jeho vládě konec. Dne 14. května 1796 byl Ágá Muhammad Chán, který již v roce 1794 porazil posledního zandského vládce Lotfa Alího Chána, prohlášen novým perským šáhem a poslední Afšárovec Šáhruch, pouhý stín moci, byl v Mašhadu brutálně umučen k smrti.

Náboženská politika.

Nádir Šáh byl oproti svým safíovským předchůdcům sunnita, takže jeho náboženská politika musela být nutně jiná než za dřívějších vladařů, vášnivých zástánců šíitismu, kteří po celou dobu vystupovali i jako duchovní autority. Sám Nádir byl relativně liberální muslim a jeho snahou bylo jakési vyrovnání mezi oběma směry islámu, zčásti motivované politicky (otupit neshody se sunnitskými Osmany), avšak tento záměr ztroskotal na odporu poddaných, u nichž už ší‘a zapustila hluboké kořeny. Persie zůstala i nadále baštou heterodoxie v islámském světě.

Kultura.

Z hlediska kulturního byl vývoj v Íránu v době vlády afšárovské dynastie mnohem méně dynamický než v oblasti politické. Mezi dějepisci vynikl především Muhammad Mahdí Chán Astarábádí (práce "Ta'rích-e džahángušá-je Nádirí" – Historie dobyvatele světa Nádira a "Durre-e Nádire" – Perla Nádirova), který rovněž sestavil gramatiku čagatajštiny a cenný listář. V poezii se stala populární "Šáhnáme-je Nádirí" (Nádirova kniha královská) z pera Muhammada Alího Túsího, v níž se podobně popisoval život prvního Afšárovce.  V oblasti architektury se spíše udržovaly stávající stavby, než budovaly nové, přičemž určitou výjimkou je afšárovské sídelní město Mašhad, kde např. Nádir Šáh přistavěl k mauzoleu imáma Rezy druhý minaret a dal zde zbudovat i svoji hrobku.

Afšárovci (persky سلسله افشار) byla dynastie perských šáhů, vládnoucí v letech 1736–1796, do roku 1747 i v Afghánistánu, po roce 1749 jen v severovýchodní části Persie (Chorásán).

阿夫沙尔王朝()是18世纪统治伊朗高原的一个土库曼人王朝。


Historie.

Území dnešního Tádžikistánu bylo součástí sousedních říší již od starověku. Od 6. století př. n. l. bylo součástí perské říše (Achaimenovci), po roce 329 př. n l. ho dobyl Alexandr Veliký. Poté bylo území součástí Baktrie a Kušánské říše. Poté Tádžikistán dobyli Arabové, Mongolové a byl součástí Tímúrovské říše a Bucharského chanátu.  V průběhu druhé poloviny 19. století bylo území postupně připojováno k Rusku. Za první oficiální státní vlajku na území dnešního Tádžikistánu je považována tehdejší ruská vlajka.  30. dubna 1918 se území stalo součástí nově vyhlášené Turkestánské autonomní sovětské socialistické republiky v rámci Ruské sovětské federativní socialistické republiky. Turkestánská ASSR neužívala vlastní vlajku ale vlajku RSFSR.  Po vzniku Sovětského svazu (30. prosince 1922) se jeho součástí stala i RSFSR a na území Turkestánské ASSR se začala užívat vlajka této federace. Tato vlajka se užívala spolu s republikovými vlajkami až do rozpadu SSSR.  1. prosince 1926 byla vytvořena Tádžická autonomní sovětská socialistická republika, která byla začleněna do Uzbecké sovětské socialistické republiky. V této souvislosti se začaly užívat vlajky Uzbecké SSR (ty se historicky měnily a zobrazené vlajky se liší od zdroje).  23. února 1929 byla rozhodnutím Ústředního výkonného výboru Tádžické ASSR zavedena první vlastní státní vlajka. Ta měla červený (šarlatový) list a státní znak v horním rohu.  V dubnu 1929 byla přijata ústava Tádžické ASSR. V článku 105 pak byly popsány státní symboly i s novou vlajkou. Na té se změnil pouze státní znak v horním rohu.  12. června 1929 z byla Tádžická ASSR přeměněna na Tádžickou SSR a 5. prosince bylo rozhodnuto o vstupu do Sovětského svazu. Ze státního znaku bylo v této souvislosti odstraněno slovo "autonomní" a změna se promítla i na vlajku.  24. února 1931 byla na 4. sjezdu sovětů Tádžické SSR přijata nová ústava a s ní i nové státní symboly. V článku 93 je popsána nová vlajka jako červený (šarlatový) list o poměru 1:2 se zlatým textem Tádž. S.S.R. v horním rohu. V ústavě není specifikováno v jakém jazyce a písmu text je ale šlo nejspíše o latinkou psaný text v tádžickém jazyce, tedy "ç. i. ş. toç."  26. května 1936 byla na 4. zasedání V. sjezdu Ústředního výkonného výboru sovětů Tádžické SSR schválena nová vlajka. Znovu byla tvořena šarlatovým listem o poměru 1:2, ale místo nápisu měl list v horním rohu zkřížený žlutý srp s kladivem, pod kterým byly nápisy "Ç.S.S. Toçikiston" a "Таджикская C.C.P." (v textu zdroje s tečkami, na obrázku zdroje i v zobrazení ale bez teček). Popisy vlajky (a znaku) byly zaneseny do ústavy v článku 92 (a 93) a vlajka i v článku 132 v nové ústavě z 1. března 1937.  V roce 1938 byl text "Ç.S.S." změněn na "RSS", byly odstraněny tečky mezi písmeny a text se zvětšil. Naopak symboly srpu a kladiva se zmenšily.  Na základě dekretu prezidia Nejvyššího sovětu Tádžické SSR vydaného 28. září 1940 byl změněn způsob psaní textu v tádžičtině z latinky na azbuku: RSS Toçikiston na PCC Toчикиcтoн. Písmena obou nápisů na vlajce i symboly srpu a kladiva byly po změně méně tučné. Změny vlajky byly potvrzeny ústavou z roku 1946.  20. března 1953 byla usnesením Nejvyššího sovětu Tádžické SSR zavedena nová vlajka jejíž autorem byl M. P. Šlykov. Vlajka byla 19. září uzákoněna a v článku č. 170 i potvrzena ústavou z roku 1978.  Zcela odlišná vlajka od dosud užívaných byla tvořena listem o poměru 1:2 se čtyřmi vodorovnými pruhy v poměru 5:2:1:2 v barvách: červený, bílý, zelený a červený. V horním rohu byl pod červenou, žlutě lemovanou pěticípou hvězdou zkřížený žlutý srp a žluté kladivo. Komunistické symboly byly vepsány do pomyslného čtverce o straně rovné 1/4 šířky vlajky. Špička srpu se dotýkala horní strany tohoto čtverce, násady nástrojů končily v jeho dolních rozích. Délka kladiva i s násadou byla 3/4 úhlopříčky čtverce. Hvězda byla vepsána do pomyslné kružnice o průměru 1/8 šířky vlajky, která se dotýkala horní strany uvedeného čtverce. Vzdálenost svislé osy hvězdy i průsečíku os obou nástrojů od žerdi byla 1/4 šířky vlajky. Střed hvězdy byl 1/10 šířky vlajky vzdálen od horního okraje vlajky.  Vlajka symbolizovala (dle tehdejšího komunistického výkladu) kromě suverenity Tádžické SSR i "dobrovolné" spojení s ostatními republikami v Sovětském svazu a "nerozborný svazek dělníků, rolníků a inteligence a přátelství a bratrství lidu všech národů republiky budujících komunistickou společnost".  15. srpna 1980 byl na základě usnesení prezidia Nejvyššího sovětu SSSR vypuštěn emblém (srp, kladivo a hvězda) z rubové strany sovětské vlajky. V roce 1981 byl stejný princip kodifikován i u tádžické vlajky, který se však příliš nedodržoval.  24. srpna 1990 vyhlásila Tádžická SSR svrchovanost, 1. září 1991 byl změněn název země na "Republika Tádžikistán" a 9. září byla vyhlášena plná nezávislost na SSSR. Přesto nebyly státní symboly změněny, neoficiálně se však užívaly vlajky bez komunistických symbolů. 2. března 1992 byla v New Yorku před budovou OSN při ceremoniálu vztyčování vlajek nových členů vyvěšena tádžická vlajka s komunistickými symboly ale s nesprávným poměrem pruhů 3:1:1:1 namísto 5:2:1:2. (Není obrázek)  Nové státní symboly Tádžikistánu byly v důsledku občanské války zavedeny až 24. listopadu 1992 na 16. zasedání (tzv. "smírčím") Nejvyšší rady v obci Arbob u města Chodžentu.

Vlajka Tádžikistánu byla přijata 24. listopadu 1992 a skládá se ze třech vodorovných pruhů: červeného, bílého a zeleného (v poměru šířek 2:3:2, vlajka má poměr stran 1:2). Ve středu bílého pruhu je znak se zlatou korunou a sedmi hvězdami. Autory vlajky jsou Z. Chabibullajev, A. Zanevskij, I. Dodchudojevová, N. Ignatušinová a M. Sajdalijev.

塔吉克斯坦斯坦国旗是一面三色旗,红、白、绿水平分布,中间有一金冠,围以七星。


Historie.

S myšlenkou půltónového tisku přišel již William Fox Talbot. Na začátku 50. let 19. století navrhl použití procesu „fotografického síta (rastru) nebo závoje“ v souvislosti s fotografickým procesem hlubotisku. Během následujících desetiletí bylo navrženo několik různých druhů sít. Jedním ze známých experimentátorů byl Stephen H. Horgan, když pracoval pro "New York Daily Graphic". První fotografie „vytištěná polotónovou technikou“ byla fotografie newyorské budovy Steinway Hall publikovaná v novinách "Daily Graphic" dne 2. prosince 1873. New York "Daily Graphic" pak publikoval „první reprodukci fotografie v plném tonálním rozsahu v novinách“ dne 4. března 1880 (s názvem "A Scene in Shantytown") jednoduchým polotónovým rastrem.  V australských novinách se začal půltónový tisk využívat v 80. letech 19. století a zabývali se jí převážně a zejména dřevorytci, jejichž úkolem bylo ilustrovat články novým způsobem. Redakce "The Sydney Morning Herald" fotografie nereprodukovala až do roku 1908.

Proces.

Tam, kde plynulý tón zobrazení (například fotografie na filmu) obsahuje nekonečný rozsah barev nebo stupňů šedi, metoda autotypie redukuje vizuální reprodukce na jednobarevný obraz, který je tištěn pouze jednou barvou inkoustu. Tato binární reprodukce závisí na optické iluzi – tyto drobné body díky lidskému oku splývají do jemných tónů.  Stejně jako barevná fotografie vyvinutá přidáváním filtrů a vrstev je barevný tisk založen na možnosti opakování procesu půltónů pro každou subtraktivní barvu – běžněji užívané jako barevný model CMYK. Díky částečné průhlednosti inkoustu je možné dosáhnout odlišných barev k vytvoření dalšího optického efektu – plnobarevného tisku.  Polotóny se dělí na tzv. pravé a nepravé. Pravé polotóny se využívají v klasickém hlubotisku, kde je sytost barvy daná jejím množstvím v daném místě.  Nepravé polotóny se využívají v podstatě ve všech ostatních tiskových technikách, kdy je využito buď tzv. autotypického, případně (zejména v digitálním tisku) stochastického (nepravidelného) rastru. Zde není sytost barvy určena jejím množstvím (to je v jednom bodu vždy stejné), ale právě velikostí (autotypický rastr), případně hustotou a velikostí (stochastický rastr) tiskových bodů.

Polotón ("autotypie") je technika, která simuluje plynulý tón zobrazení pomocí pravidelného rozmístění bodů různé velikosti. Jako autotypie se pak označuje specifický obraz, který je důsledkem tohoto procesu.

半色调(Halftone)是指为了模拟出连续调影像(色阶)的视觉感觉,一般用墨点(半色调网点)的大小或频率的改变,来模拟明暗的变化。 半色调(Halftone)技术是传统印刷中用来处理阶调并模拟连续调(Continue tone)的方法,通常也称为过网 (screening)技术。半色调是相对于连续调表示阶调的一种方法,一般我们所看到银盐相片上的影像是由连续的层次所构成,像这样的影像称之为连续调影像。相对而言,印刷机或打印机上所打印的图像,只能借由着墨或不着墨两种阶调来表现层次,像这样的两值化影像称为半色调影像。只要借由调整不同形式、不同大小的墨点,利用人眼可以将图像中邻近墨点进行视觉积分的原理,在一定的距离观察下,便可以使二值化影像重现连续调的感觉。也就是说,当这些墨点越小时,二值化影像就可以在越短的观测距离下,被人眼观测积分成近似连续调的影像。 随电脑科技的进步,数码半色调(Digital Halftoning)技术已经取代了传统的过网程序。一般数码过网的网点分成两种形式,分别为调幅网点(Amplitude Modulation, AM)与调频网点(Frequency Modulation, FM),简单来说,AM网点是利用网点面积大小来表现图像的浓淡深浅;FM网点则是以网点排列间距的疏密不同,来呈现图像的层次。 目前较常用的半色调技术主要可以分成有序抖动法、错误扩散法这里我们除了介绍上述常用的半色调技术,又额外介绍高重建品质的迭代式半色调技术称为LMS半色调技术与结合误差扩散法有序抖色法数码半色调技术,都充分表现与说明其方法比传统的半色调技术有更好的影像输出品质。


Obsazení.

V úvodní znělce pořadu jsou herci představeni v alfabetickém pořádku podle příjmení (A–Z) a to tak, že nejprve vidíme "Stálé" herce a až na konci herce "Na zkoušku". Pokud se některý z herců "Na zkoušku" osvědčí, může povýšit mezi "Stálé". Současné obsazení je takovéto:

Uvaděči a hudební hosté.

V typické epizodě SNL se představuje "uvaděč", který začíná show úvodním monologem a vystupuje ve scénkách s herci, a hudební host, který předvede dvě a někdy i tři hudební čísla. V některých případech je "uvaděč" zároveň hudebním hostem a plní tedy obě funkce. Stalo se pravidlem, že v úvodním monologu "uvaděč" představí i hudebního hosta.

Vysílání.

Živé vysílání trvá hodinu a půl, končí tedy v 1:00 ráno. Nicméně show SNL byla ve třech případech nucena vysílat s pětisekundovým zpožděním. Jednalo se o díly, které uváděli Richard Pryor, Sam Kinison a Andrew Dice Clay.  O opakování epizod (mimo vyhrazený čas pro živé vysílání) se rozhoduje na základě několika faktorů. Pokud některá z epizod ještě opakována nebyla a těší se vysoké oblíbenosti u diváků, její šance na opětovné vysílání vzrůstá.  Čas od času se objevují speciální epizody, poskládané buď z různých scének z předešlých sezón, nebo s určitým "Stálým" hercem či s osobností, která SNL uváděla několikrát po sobě a nebo díly s určitou tematikou (Vánoce, Halloween). Před volbami se vyskytují skeče s politickým obsahem a hosty z řad politiků. (Hillary Clinton, Barack Obama, Sarah Palin).

Ocenění.

SNL vyhrála řadu cen včetně 21 "Primetime Emmy Awards", 1 "Peabody Award" a 3 "Writers Guild of America Awards". V roce 2002 se umístila na 10. místě mezi "50 nejlepšími pořady všech dob" magazínu TV Guide a roku 2007 bylo mezi "100 nejlepšími pořady všech dob" magazínu Time.

Kritika a kontroverze.

V některých případech byla scénka zcenzurována a neobjevila se v repríze. 21. listopadu 1992, scénka „Waynův svět“ zesměšňovala Chelsea Clinton (tehdy 12letou dceru Billa Clintona – v té době kandidáta na prezidenta). Ve scénce bylo naznačeno, že Chelsea není schopná vyvolat u mužů erekci. Tento vtip byl odstraněn ze všech opakování. Roku 1998 byl odstraněn krátký animovaný film „Conspiracy Theory Rock“, protože podle Lorna Michaelse prý „nebyl vtipný“.

Incident s Ashley Simpson.

Ashley Simpson se objevila jako hudební host v říjnu 2004 a jako všichni ostatní i ona měla vystoupit s dvěma hudebními čísly. První píseň, „Pieces of Me“, se obešla bez problémů. Když však zpěvačka začala píseň „Autobiography“, z reproduktorů se ozvaly znovu vokály pro „Pieces of Me“ ještě před tím, než Simpson vůbec zvedla mikrofón k ústům. Zpěvačka se pokusila zmenšit trapas improvizovaným tanečkem, ale nakonec odešla z pódia. Na konci pořadu se divákům omlouvala.

Incident se Sinead O’Connor.

V roce 1992 byla hudebním hostem Sinead O’Connor. Zazpívala a cappella verzi písně „War“ od Boba Marleyho, kterou chtěla protestovat proti sexuálnímu zneužívání v římskokatolické církvi. Místo slov „fight racial injustice“ zazpívala „fight sexual abuse“. Pak se slovy „Fight the real enemy“ roztrhla fotografii papeže Jana Pavla II. Nikdo v SNL nebyl s tímto činem obeznámen, jelikož během zkoušky (dress rehersal) proběhlo vše standardně. Lorne Michaels proto všechny vyzval, aby na konci písně netleskali. Vystoupení nebylo reprízováno.

Saturday Night Live (SNL) je komediální noční televizní show, vytvořená a Dickem Ebersolem. Premiéru měla na americké stanici NBC dne 11. října 1975 pod původním názvem "NBC's Saturday Night".

《周六夜现场》(英语:Saturday Night Live,缩写为,又译作“周末夜现场”)是美国一档于周六深夜时段直播的喜剧小品类综艺节目。节目由创立,并由发展。节目于1975年10月11日在全国广播公司首播,原名《NBC的周末夜》()。节目由一系列讽刺恶搞当下政治和文化的喜剧小品组成,其演职人员数量众多且不断更新。因此,节目自开播以来培育出了许多优秀的喜剧演员与脱口秀主持人等喜剧人才。每集节目均有一位嘉宾担任客座主持,这位嘉宾通常要表演一段独角戏作为节目开场,同时还会与演职人员一同表演节目中其他的喜剧小品。每集节目还会邀请一位音乐嘉宾在节目中表演。每集节目一般以及之前的一段小品作为开始,在小品结尾,演员会并高喊“来自纽约的直播,这是周六夜!”(),然后节目便正式开始。


Historie.

Zakladatelem utilitarismu byl britský filosof a společenský reformátor Jeremy Bentham (1748–1832), který jej vyložil v knize "Úvod do principů morálky a zákonodárství" (1789). Podobné myšlenky ovšem zastával už Epikúros (340-270 př. n. l.), osvícenský materialismus a někteří angličtí myslitelé novověku (Thomas Hobbes, Francis Hutcheson, David Hume). Ke klasikům utilitarismu dále patří John Stuart Mill ("Utilitarianism", 1863) a Henry Sidgwick ("Methods of Ethics", 1875).  Jakkoli se utilitarismus zdá být jasný a jednoduchý, u některých myslitelů fakticky znamená egoismus (hledání vlastního prospěchu), kdežto Hutchesonova klasická formulace „co největší prospěch pro co nejvíce lidí“ naopak zdůrazňuje, že by měl oceňovat prospěch druhých stejně jako svůj vlastní. Proto byl utilitarismus ostře kritizován (například už Immanuelem Kantem), ale jako pokus o zdůvodnění čistě laické morálky si stále zachovává svůj vliv, zejména v anglicky mluvícím světě.

Druhy utilitarismu.

Přitažlivost utilitarismu spočívá v tom, že je snadno pochopitelný a nabízí možnost hodnocení, které by platilo pro každého stejně. Jeho skeptická varianta, která uvažuje jen o vlastním prospěchu, ovšem by už nebyla etikou, nýbrž teorií sobecké společnosti. Naproti tomu ideálnější varianty (Hutcheson, J. St. Mill, Sidgwick), které chtějí prospěch druhého hodnotit přesně stejně jako prospěch vlastní, předpokládají u každého mravní smysl ("moral sense"), jímž se člověk odlišuje od zvířat. Někteří autoři považují za „užitek“ jednání jen jeho bezprostřední, okamžitý prospěch, kdežto jiní do něho zahrnují i výhled na prospěch budoucí, který je ovšem vždycky nejistý. Někteří uvažují jen o hmatatelném užitku (majetek, požitek, zisk), jiní zdůrazňují pocit štěstí člověka, který pomohl druhému.

Klasický utilitarismus.

Jeremy Bentham.

Zakladatel utilitarismu, který jeho základní principy sepsal v knize „Úvod do principů mravnosti a zákonodárství“ z roku 1789, kde hodnotil užitečnost zákonů a ty bez užitku chtěl zrušit. „Užitkem“ zde rozumí například blahobyt nebo štěstí, které chce měřit „výpočtem obšťastnění“ ("felicific calculus") ze šesti parametrů: intenzity, trvání, jistoty (že účinek nastane), blízkosti (čím bližší, tím cennější), čistoty ‚(nesmíšenosti s jinými) a rozsahem (počtem lidí, kterým jednání prospěje). Většina Benthamových knih nebyla publikována, až je Etienne Dumont začal vydávat ve francouzštině.

John Stuart Mill.

Mill své myšlenky sepsal v knize „Utilitarismus“ z roku 1861, kde odmítá kvantitativní měření blaha a vylučuje Benthamův hédonistický výpočet. „Je absurdní si myslet, že zatímco při hodnocení všech ostatních věcí se uvažuje kvalita stejně jako kvantita, u hodnocení potěšení by mělo záležet pouze na kvantitě.“ (Mill, 2011) Utilitarismus je pro něho základ morálky, hodnocení podle užitku a principů největšího štěstí. Zdůrazňuje, že „užitek“ a „štěstí“ nelze omezovat na okamžité pocity a že musí zahrnovat i očekávané účinky v budoucnosti. Rozlišuje různé druhy potěšení, které není možné měřit a počítat, a uvědomuje si, že pokud není možné zvyšovat pocit štěstí, musí se snížit pocit neštěstí.

Henry Sidgwick.

Britský filosof se v knize „Metoda etiky“ z roku 1874 snaží utilitarismus obhájit, i když s vážnou výhradou. Podle Sidgwicka lze lidské jednání racionálně obhájit buďto egoismem, nebo odvoláním se na mravní intuici, anebo na jeho užitek. Utilitarismus je podle Sidgwicka základní, neboť například intuice si nedovede poradit s konfliktem hodnot a potřebuje racionální pravidlo pro rozhodování. To jí poskytuje utilitarismus, který lze právě tak použít i při výkladu nejasných pravidel atd. Chápe jej tedy jako doplňující praktickou pomůcku v dilematických situacích. Jeho výhrada spočívá v tom, že utilitaristická úvaha vyžaduje dobré informace a dobrou schopnost logického myšlení. Komu jedno nebo druhé chybí, snadno by v úvaze zabloudil a rozhodl ještě hůř, než když se spolehne na mravní intuici.

Ideální utilitarismus.

Ideální utilitarismus je nejčastěji spojován s britským filosofem Georgem Edwardem Moorem a jeho dílem „Principa Ethica“ z roku 1903. Moore byl pluralista a tvrdil, že dobro nemůže být jen slast, jak to tvrdili hedonisté, nýbrž patří k němu i jiné cenné věci, například krása, která nezávisí na našich pocitech. Naopak dbát na krásu, hledat ji a oceňovat, může být dokonce povinnost.  Kladl také důraz na „organickou jednotu“, neboť vnitřní hodnota celku je daleko vyšší než součet jednotlivých částí. Tak například lidské tělo jako živý celek má daleko vyšší hodnotu než jeho jednotlivé části a bylo by nesmyslné chtít tuto hodnotu zvyšovat přidáním třeba další nohy. Podobně sama krása nějaké věci má malou pozitivní hodnotu, když k ní však přistoupí ještě vnímání této krásy, vznikne celek daleko větší hodnoty, než kdyby se ty dvě malé hodnoty sečetly.

Negativní utilitarismus.

Jinou verzí, kterou podporoval například Karl Popper, je negativní utilitarismus: místo maximalizace štěstí, jež je obtížné definovat, je důležitá snaha minimalizovat utrpení. Jenže důsledná aplikace tohoto principu by vyžadovala radikální řešení: lidské utrpení lze úplně vymýtit jen tak, že by byli všichni lidé (bezbolestně) vyhubeni. Novější verze negativního utilitarismu proto žádají jen omezování takového utrpení, které vzniká z omezení svobody, z nemožnosti uskutečňovat své volby či preference.

Kritika utilitarismu.

Utilitarismus není jen jedna teorie, ale řada různých teorií, které se rozvíjely více než dvě století. Kritika tedy může mít rozdílné důvody a rozdílné cíle.  (Jeremy Bentham)

Utilitarismus (z latinského "utile, utilis", užitečný, česky utilitářství) je rozšířený a vlivný filosofický a etický směr, který chce lidské jednání poměřovat a hodnotit podle toho, kolik užitku (štěstí, blaha, dobra) způsobí, případně kolik zla (utrpení, bolesti, nouze) odstraní. V obou případech hodnotí jednání pouze podle jeho důsledků (konsekvencí) a patří tedy mezi konsekvencialistické směry. Protože hodnotí podle subjektivního hodnocení dobra jako prospěchu, užitku nebo štěstí a naopak zla jako utrpení a bolesti, je to směr eudaimonistický či hedonistický.

功利主义(英语:Utilitarianism)又译作效益主义,是一种伦理学之理论类型,认为最正确的行为是将效益达到最大。“效益”就是快乐,倾向得到最大快乐,而倾向避免痛苦就是正确。功利主义的创始人边沁将效用描述为一个行为所产生的所有快感的总和,减去参与此行为的所有人的痛苦。功利主义是一种结果主义,结果主义认为任何行为的结果是评判对错的唯一标准。与其他形式的结果主义(如伦理利己主义)不同的是,功利主义平等地考虑所有受牵连的人的利益,乃至有些更顾及动物之利益。


Zákon klesajícího mezního užitku.

Zákon klesajícího mezního užitku říká, že mezní užitek s růstem objemu spotřebovávaného statku klesá. Z toho vyplývá, že nejvyšší přírůstek uspokojení potřeb přináší první spotřebovávaná jednotka statku. Každá další jednotka přináší spotřebiteli menší užitek, za předpokladu, že se nemění intenzita spotřebitelových potřeb a vzácnost tohoto statku. Ve vztahu k celkovému užitku to znamená, že zatímco mezní užitek při každé další spotřebované jednotce statku klesá, celkový užitek se naopak zvyšuje. Ovšem platí, že s růstem objemu spotřebovávaného statku se zvyšuje stále pomaleji.

Historie vzniku teorie.

Vznik teorie mezního užitku je spojen s tzv. marginalisty. Ti reagovali na klasickou ekonomickou školu, která se, z jejich pohledu, zaměřovala pouze na nabídkovou stranu trhu a podceňovala stranu poptávky. Marginalisté kladou důraz hlavně na spotřebitele. Za důležitou považovali teorii hodnoty. Právě ta objasňovala alokaci zdrojů. Hlavními představiteli marginalismu, kteří rozpracovali teorii mezního užitku jsou William Jevons, Léon Walras a Carl Menger.

Předchůdci marginalismu.

Švýcarský matematik Daniel Bernoulli jako první definoval mezní užitečnost bohatství. Podle jeho tvrzení užitečnost dodatečného bohatství s rostoucím bohatstvím klesá. Za dalšího předchůdce marginalismu je považován Johann H. von Thünen, který během zkoumání rozmístění produkce přišel s teorií mezní produktivity. Augustin A. Cournot ve své knize "Zkoumání matematických principů teorie bohatství z roku" 1838, jako první nakreslil funkci poptávky. Definoval poptávku jako funkci vyjadřující klesající poptávané množství v závislosti na růstu ceny. Nedokázal však nijak propojit tuto funkci s užitečností. O to se významnou měrou zasloužil Jules Dupuit. Ten na základě svých úvah o tom, že cena nevyjadřuje skutečnou hodnotu statku, přišel s něčím, co A. Marshall později nazval přebytkem spotřebitele. Posledním tzv. předchůdcem marginalismu je Wilhelm H. Gossen. Jevons a Walras se odkazovali hlavně na Gossena, jako na svého předchůdce. Jeho dílo "Vývoj zákonů lidského chování" (1854) formovalo základy teorie mezní užitečnosti, což definuje jako užitečnost poslední jednotky statku. Hodnota statku je, podle Gossena, vyjádřením subjektivního ocenění statku spotřebitelem.

Marginalistická revoluce.

William Jevons odmítal názory politické ekonomie v čele s jejími hlavními představiteli Davidem Ricardem a Johnem Stuartem Millem. Ekonomie má, podle Jevonsova názoru, vysvětlovat jednání ekonomického člověka, který se snaží maximalizovat své uspokojení s minimálními náklady. Tyto názory formoval ve svém stěžejním díle "Teorie politické ekonomie". Mezní užitek definoval jako první derivaci z celkového užitku. O rozvoj teorie mezního užitku se dále zasloužil Léon Walras, představitel Laussanské školy. Walras odvodil funkce poptávky a nabídky z mezních užitečností. S pomocí mezní užitečnosti dále zformuloval svou teorii spotřebitelovy rovnováhy. Posledním z trojice, který je považován za zakladatele marginalistické teorie, je představitel rakouské školy Carl Menger. Ten se připojil ke kritice klasické politické ekonomie. Podle Mengera je hodnota statku subjektivním významem pro konkrétního jedince. Ve své teorii hodnoty Menger definoval statky prvního řádu, které uspokojují lidské potřeby přímo a statky vyšších řádů. Ty uspokojují potřeby lidí nepřímo a slouží k výrobě statků prvního řádu.

Mezní užitek je užitek dodatečně získané jednotky daného statku, či služby, v daném okamžiku.

在微观经济学中,边际效用(英语:marginal utility),又译为边际效应,是指每新增(或减少)一个单位的商品或服务,它对商品或服务的收益增加(或减少)的效用,也即是「效用──商品或服务量」图的斜率。经济学通常认为,随着商品或服务的量增加,边际效用将会逐步减少,称为边际效应递减定律。


Historie.

Loď byla objednána v roce 1938, první práce na kýlu byly započaty roku 1939 v nizozemském Vlissingenu. Výroba byla přerušena druhou světovou válkou a dvěma nálety a loď byla dokončena jako "Willem Ruys" až roku 1947. Na první plavbu vyplula 2. prosince 1947. Loď délky 192 a šířky 25 metrů mohla ubytovat až 900 pasažérů. Byla vybavena 8 motory Sulzer a 2 šrouby.  Roku 1964 byla prodána firmě Flotta Lauro Line (později Star Lauro, nyní MSC Cruises) a přejmenována na "Achille Lauro" podle italského politika a bývalého starosty Neapole. Byla přestavěna a modernizována a byla uvedena do služby roku 1966. Byla nasazena například při evakuaci Britů uvězněných během šestidenní války. Během cesty do Durbanu byla 30. listopadu 1994 u somálského pobřeží zachvácena požárem. Evakuovaná loď se o tři dny později potopila.

Únos.

7. října 1985 byla "Achille Lauro" na trase z Alexandrie do Port Said unesena čtyřmi členy Palestinské osvobozenecké fronty. Únosci požadovali propuštění 50 palestinských vězňů z izraelských vězení, přičemž vyhrožovali zabitím Američanů a Židů mezi pasažéry. Loď plující podél severoafrického pobřeží nasměrovali k syrskému přístavu Tartus. Poté co jim nebylo vydáno povolení vplout do přístavu, zastřelili 69letého amerického občana Leona Klinghoffera židovského původu. Klinghoffer, který se pohyboval na kolečkové židli a nemohl se podrobit příkazům únosců, byl střelen do čela a jeho tělo i kolečková židle byly hozeny do moře.  Poté byla loď nasměrována na Port Said v Egyptě. V Port Saidu došlo k dohodě mezi únosci a egyptským prezidentem Mubarakem. Bylo jim umožněno opustit loď a odletět běžnou linkou do Tuniska. Během letu byl letoun egyptských aerolinií Boeing 737 přinucen americkými stíhačkami, které vystartovaly z letadlové lodi USS Saratoga ve Středozemním moři, přistát na základně NATO Sigonella na Sicílii. Únosci byli zatčeni. Po nedorozumění mezi USA a italskou vládou bylo umožněno zbylým cestujícím včetně hlavy únosu Abu Abásse na palubě letadla pokračovat v letu. Abbás byl zatčen roku 2003 americkou armádou v Iráku a zemřel roku 2004.

V kultuře.

O únosu byl roku 1990 natočen film "Únos lodi Achille Lauro" s Burtem Lancasterem v hlavní roli.  Roku 1991 složil minimalistický skladatel John Adams operu pojmenovanou podle jediné oběti tohoto útoku palestinských teroristů The Death of Klinghoffer (Smrt Klinghoffera). Autorkou libreta byla Alice Goodmanová, do češtiny jej přeložila Vlasta Reittererová

Achille Lauro (původním názvem "Willem Ruys") byla osobní dopravní loď, která je známá především kvůli únosu palestinskými teroristy roku 1985.

阿基莱·劳伦号(Achille Lauro),旧名威廉·莱斯号,是一艘客轮,最有名的即是1985年的劫船事件。


Charakteristika.

Pro tuto oblast je typické pouštní podnebí s vysokými teplotami a nízkou vlhkostí vzduchu.  Núbijci hovoří nejméně dvěma nářečími z núbijské jazykové skupiny, která patří spolu s jazyky Nobiin, Kenuzi-Dongola, Midob a několika příbuznými nářečími ze severních částí pohoří Nuba v jižním Kordofane do Nilsko-saharské jazykové rodiny. Další nářečí, Birgid, bylo používáno alespoň do roku 1970 na sever od Njaly v Darfúru, ale v dnešní době je mrtvé. Stará núbijština byla používána hlavně v náboženské literatuře z 8. a 9. století po n. l. a je považována za předchůdce moderního jazyka Nobiin.

Historický vývoj.

Pravěk.

Archeologické nálezy naznačují, že neolitická populace údolí Nilu sem pravděpodobně přišla ze Súdánu stejně jako ze Sahary a po dobu pravěku tvořily všechny tři oblasti okruh s jednotnou kulturou.  Okolo roku 3800 před n. l. vznikla první „núbijská“ kultura označovaná jako skupina A. Existovala současně s městskými státy předdynastického Horního Egypta kultury Nakáda a byla s ní etnicky i kulturně podobná. Nálezy z Kustulu dokládají, že okolo roku 3300 před n. l. existovalo v oblasti jednotné království, které udržovalo významné obojstranné styky s nakádskou civilizací Horního Egypta, a to jak ve výměně kulturních poznatků, tak i při mísení obyvatelstva. Je možné, že tento útvar ovlivnil sjednocení Egypta a velmi pravděpodobně přispěl do seznamu egyptské ikonografie, například bílou korunou a serechem, odznaky pozdějších faraonů. V čase přechodu k archaické době si Nakáda při své snaze o dobytí a sjednocení Nilského údolí, jak se zdá, podmanila Ta-Seti (království, ve kterém ležel Kustul) a připojila ho k vznikajícímu egyptskému státu jako první egyptský nom. Zdá se, že v čase první dynastie byla oblast skupiny A zcela vylidněna, pravděpodobně v důsledku stěhování lidí na území na západě a jihu. Skupina A začala upadat na začátku 28. století před n. l.  Následující kultura v Núbii je označována jako skupina B. V dřívějších dobách se předpokládalo, že lid skupiny B přišel do Núbie z jiné oblasti, ale dnes většina historiků věří, že skupina B byla zchudlou skupinou A. Důvody nejsou objasněny, ale tento vývoj mohl být způsoben egyptskou invazí a pleněním začínajícím touto dobou.  Věří se, že Núbie sloužila jako obchodní prostor mezi Egyptem a tropickou Afrikou už před rokem 3100 před n. l. Egyptští řemeslníci používali eben a slonovinu z rovníkové Afriky už před tímto datem.

Starověk.

O Núbii se poprvé hovoří v záznamech o obchodní výpravě během Staré říše z roku 2300 před n. l. Egypťané používali obchodní síť, která vedla z Asuánu nad prvním Nilským kataraktem, což byla nejjižnější hranice Egypta v tomto období, přes Núbii do tropické Afriky, ze které do jejich říše proudilo zlato, kadidlo, slonovina, ebenové dřevo a exotická zvířata. Núbijci byli rovněž najímáni jako žoldnéři pro vojenské výpravy. Tento obchod přinesl do Núbie bohatství a stabilitu. V období vlády 6. dynastie byla už Núbie rozdělena na vícero malých království.  O tom, zda skupina C, která se rozvíjela od roku 2240 do roku 2150 před n. l., byla výsledkem dalšího vnitřního vývoje v Núbii nebo vpádu útočníků, se vedou spory. Mezi keramikou skupiny A a C existuje jednoznačná podobnost, což by mohlo ukazovat na obnovení moci vyhnané skupiny A nebo návrat k předchozím formám umění. V této době také došlo k vysychání Sahary, což mohlo způsobit náhlé nájezdy saharských kočovníků. Keramika skupiny C je charakteristická rýhováním čarami s bílou výplní a napodobováním povrchu košů.  Současně se skupinou C existovala v Núbii také kultura pánvových hrobů nazvaná podle mělkých hrobů. Příslušníci této kultury jsou spojeni s východním břehem Nilu, ale obě kultury určitě udržovaly vzájemný styk. Keramika pánvových hrobů je charakterizovaná vtlačovanými čarami u svých keramických výrobků, ale v menší míře než u skupiny C, přičemž mezi geometrickou výzdobou měla ponechaný volný prostor.  Do období Střední říše a 12. dynastie faraonů se datují snahy Egypta o ovládnutí Núbie s cílem získat kontrolu nad obchodní sítí v severní Núbii a přímý přístup k obchodu s jižní Núbií. Jako výsledek několika vojenských tažení byla v tomto období Núbie připojena k Egyptu, pro který se stala zprostředkovatelem obchodu s africkým vnitrozemím. Z Núbie Egypt získával kožešiny, kadidlo, slonovinu, koření, dobytek, kámen, dřevo a zlato. Egypťané vybudovali síť pevností sahající až pod druhý nilský katarakt. Zdá se, že mezi posádkami pevností a místním obyvatelstvem bylo udržované mírumilovné spolužití, ale ovlivňovali se pouze minimálně.

Spekulace o starověké velmoci.

Nejnovější nálezy archeologů a egyptologů jsou zdrojem spekulací o existenci núbijské velmoci dávno před Egyptem. Významným nálezem je také objevení soch bohů Amona a Mut

Království Kuš.

Během Druhého přechodného období se Núbie opět osamostatnila. Z tohoto období pochází první království, kterému se podařilo sjednotit velkou část oblasti, království Kerma, nazvané podle svého předpokládaného hlavního města Kerma, jednoho z nejranějších městských osídlení v tropické Africe. Kultura obyvatel se nazývá kermská. Egypťané toto království nazývali královstvím Kuš.  V roce 1750 před n. l. už byli panovníci Kermy dostatečně mocní, aby dokázali řídit výstavbu rozsáhlých stavebních objektů z nepálených cihel a vlastnili hroby s bohatou výbavou a lidskými oběťmi. Řemeslníci byli zruční v práci s kovem a jejich keramika předstihla i keramiku egyptskou.  Za Nové říše obnovili Egypťané svoje výboje a podařilo se jim porazit království Kerma a dosáhnout až ke čtvrtému nilskému kataraktu. V dobách Thutmose I., okolo roku 1520 před n. l., byla podmaněna celá severní Núbie. Egypťané vybudovali nové správní středisko v Napatě a využívali Núbii jako zdroj zlata, které udělalo z Egypta největšího producenta zlata na Blízkém východě.  Na sklonku období Nové říše se Núbie vymanila z egyptského vlivu. Vzniklo nezávislé království Kuš se sídlem v Napatě, později v Meroe. Po svém odchodu zanechali Egypťané v Núbii své potomky, kteří se smísili s původními obyvateli, přijali jejich zvyky a vytvořili základ království Kuš. Kušité přijali mnohé egyptské zvyklosti jako například egyptské náboženství a stavbu pyramid.  Roku 770 př. n. l. panovník Kuše jménem Kašta dobyl Théby a prohlásil se vládcem celého Egypta. Jeho syn Pianchi dobyl území nilské delty a založil tak tzv. kušitskou dynastii, 25. dynastie). Jeho potomci převzali zvyky egyptských faraonů, nenechávali se však pochovávat v Egyptě, ale v pyramidách, které si nechali vystavět v Kurru a později v Buri v Núbii.  Po dobytí Egypta Asyřany v roce 671 př. n. l. se tehdejší faraon Tanutamon vrátil do rodného království Kuš. Království zůstalo nezávislým i v době římské nadvlády v Egyptě. Římané s ním však obchodovali a najímali si Kušity jako žoldnéře.  V této době došlo k rozpadu Núbie na menší území ovládané silnými jednotlivci nebo generály, kteří svou moc opírali o malé armády žoldnéřů. Tyto skupiny vedli boj o nadvládu nad Núbií, což vedlo k oslabení celé země.  V určitou dobu byla Kuš dobyta příslušníky skupiny Noba, od jejichž jména je možná odvozen název Núbie (jinou variantou vzniku tohoto názvu je egyptské slovo nub, které znamenalo zlato). Od této doby nazývali Římané tuto oblast Nobatea. Dnešní výzkumy v oblasti populační genetiky ukazují, že v povodí Nilu existoval pohyb genetického materiálu ve směru z jihu na-sever. Podobně také lingvistické doklady naznačují, že Núbijci přišli původně z jihu nebo jihozápadu. Výzkum na poli historické lingvistiky naznačuje, že núbijská jazyková skupina Nilo-núbijských jazyků se musela oddělit od núbijských jazyků, kterými se dosud hovoří v pohoří Nuba v súdánském Kordofane, před aspoň 2500 lety.

Núbie ve středověku.

Okolo roku 350 n. l. na Núbii zaútočilo etiopské království Aksúm a království Kuš se rozpadlo. Na jeho místě vznikla po určité době čase tři menší království: Nobatie s hlavním městem Pachoras (dnes Faras) na severu, mezi prvním a druhým Nilským kataraktem, Makúrie s hlavním městem Stará Dongola uprostřed a Alódie s hlavním městem Soba (nedaleko Chartúmu) na jihu. Nobatský král Silko porazil okolo roku 500 n. l. kočovný kmen Blemmijů a zaznamenal svoje vítězství v řeckém nápisu vytesaném na stěnách chrámu v Talamis (dnes Kalábša).

Přijetí křesťanství.

Biskup Atanázius Alexandrijský vysvětil jistého Marka jako biskupa Fíl krátce před svou smrtí roku 373, což dosvědčuje, že v 4. století křesťanství proniklo do Núbie. Jan Efezský zaznamenal, že monofyzitský kněz jménem Julian obrátil krále Nobatie a jeho dvůr na víru kolem roku 545. Jan také poznamenává, že království Alódie přijalo křesťanství kolem roku 569. Jan z Biscloria však zaznamenal, že království Makúrie bylo obráceno téhož roku na římsko-katolické křesťanství, což by mohlo naznačovat, že Jan Efezský se mýlí. Pochybnosti o jeho svědectví zvyšuje záznam v kronice alexandrijského patriarchy řecké ortodoxní církve Eutycha, který uvádí, že roku 719 církev v Núbii přestoupila z řecké ortodoxní církve k etiopské ortodoxní církvi.  V 7. století království Makúrie vzrostlo natolik, že se stalo dominantní mocností v núbijské oblasti. Království bylo dostatečně silné, aby zastavilo šíření islámu Araby, kteří se zmocnili Egypta. Po několika neúspěšných útocích vládci Egypta a Makúrie uzavřeli dohodu o mírovém soužití a obchodu. Tato smlouva vydržela šest století. V průběhu století však příliv arabských obchodníků přinesl do Núbie islám a ten postupně nahradil křesťanství. Okolo roku 1350 byl „královský“ kostel v Dongole přeměněn na mešitu.

Moderní Núbie.

Ve 14. století se vláda v Dongole rozpadla a Núbie se dostala do područí Egypta. V následujících stoletích došlo k několika útokům na Núbii a vzniku mnoha malých království. Severní Núbie byla podřízena přímo Egyptu, zatímco jih připadl v 16. století sultanátu Sennar nacházejícímu se na území dnešního Súdánu. Na začátku 19. století, během vlády Mehmeta Aliho, se dostala celá Núbie pod nadvládu Egypta a později se stala součástí Anglicko-egyptské kondomínie.

20. století.

Po rozpadu koloniálního panstva v severní Africe byla Núbie rozdělena mezi Egypt a Súdán.  Mnoho egyptských Núbijců bylo donuceno se vystěhovat kvůli vybudování Asuánské přehrady a vzniklému Násirovu jezeru. Dnes je možné núbijské osady nalézt na sever od Asuánu, na západním břehu Nilu a na ostrově Elefantina. Mnoho jich žije též v Káhiře a dalších velkých městech Egypta.

Núbie je historické území rozprostírající se v údolí Nilu v oblasti dnešního severního Súdánu a jižního Egypta. Větší část Núbie se nachází v Súdánu, pouze jedna čtvrtina leží v Egyptě. Je to též historické území, na kterém se ve starověku nacházela Núbie jako nezávislé království.

努比亚()是位于埃及南部与苏丹北部之间沿着尼罗河沿岸的地区,今日位于阿斯旺(位于尼罗河第一瀑布下游)与凯里迈 (苏丹)(或称库赖迈,位于尼罗河第四瀑布下游)之间。努比亚一词可能来自埃及语中的金("nub")或诺巴(Noba)。一般的,从阿斯旺到瓦迪哈勒法之间的地区被称为下努比亚,从瓦迪哈勒法到库赖迈之间的地区则被称为上努比亚。有时人们也会将库赖迈到喀土穆之间的地区称为南努比亚。努比亚自古以来便被看做地中海地区的埃及与非洲黑人区之间的交接处。


Geografie.

Sachalinská oblast se skládá z ostrovů ležících v severním Pacifiku. Nejvyšším bodem je sopka Alaid (2 339 m n. m.) na Atlasově ostrově v Kurilském souostroví.  Podnebí je zde chladné, přímořské s výraznými rozdíly mezi severními a jižními částmi (průměrná roční teplota je na severu -1,5 °C, na jihu +5,3 °C).  Oblast leží ve dvou časových zónách, převážná část má čas UTC+11, pouze Severokurilský rajón má UTC+12.

Hospodářství.

Přírodní zdroje.

Oblast má vysoký potenciál přírodních zdrojů. Jde především o energetické zdroje - černé uhlí na Sachalinu, ropa a plyn na pobřeží a v šelfových vodách. Z odhadovaných zásob se těží jen malé množství, přesto se koncem nultých let jednadvacátého století ročně těžilo 3,7 mil. t černého uhlí, 15,4 mil. t ropy a 19 mld. m3 zemního plynu.

Průmysl.

Kromě těžebního průmyslu má význam námořní rybolov (v r. 2010 bylo uloveno 550 tis. t ryb) a dřevozpracující průmysl, jehož finálními výrobky je převážně řezivo. Výroba stavebních hmot má jen místní význam, stejně tak i potravinářský průmysl s výjimkou výroby produktů z agaru, která má vysoký podíl na celoruské výrobě.

Doprava.

Klíčový význam pro oblast má letecká doprava. Jediným mezinárodním letištěm je "Chomutovo" u Južno-Sachalinska. Létá se odtud do Číny (Charbin), Japonska (Tokio, Sapporo), Korey (Soul). Kromě hlavních vnitrostátních linek (jako Moskva, Chabarovsk, Vladivostok atd.) se zde provozují linky lokálního významu, především na Kurilské ostrovy.  V Sachalinské oblasti je 8 námořních přístavů, z nichž nejvýznamnějším je Cholmsk se dvěma terminály - Sachalinským západním námořním přístavem s ročním obratem 2,5 mil. tun a Cholmským námořním obchodním přístavem s obratem 2 mil. tun. K důležitým přístavům patří dále Poronajsk (hlavní základna rybářských lodí), Korsakov (osobní trajekt do Wakkanai v Japonsku) a na severu Sachalinu Moskaljvo, který zamrzá po sedm měsíců a má roční obrat 15 tis. tun.  Na Sachalinu jsou železniční trati o celkové délce 805 km. Vedou převážně po východním pobřeží a jejími krajními stanicemi jsou Nogilki na severu a Šachta-Sachalinskaja na jihu. Z trati odbočuje několik větví k významným sídlům. Rozchod kolejí, který je z historických důvodů většinou japonský úzký 1 067 mm, je v současnosti (2012) upravován na ruský standard 1 520 mm. Trať je s pevninou propojena železničním trajektem Cholmsk – Vanino. Od padesátých let se plánuje propojení s pevninou. Investiční náklady na most a nezbytnou trať jsou odhadovány no 230 mld. rublů. Celkový objem přepravy po železnici byl v r. 2010 3,5 mil. t a 1,1 mil. osob.  Automobilová doprava má širší význam pouze na Sachalinu, celkový objem přepravy v oblasti byl v r. 2009 3,4 mil. t a 32 mil. osob. Silniční síť není hustá a kromě místní dopravy je využívána především ke svozu dřeva, případně přepravě stavebního materiálu pro těžební průmysl.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel je dle sčítání lidu z 2010 497 973.  Pokud jde o etnické skupiny, jsou Rusové zdaleka největší skupinou následováni Korejci, Ukrajinci a celou řadou menších národností. Při posledním sčítání v roce 2010 nedeklarovalo svoji národnost 24 035 osob. Kromě národností uvedených v tabulce níže zde žijí i další skupiny s podílem menším než 0,06 %. V oblasti bylo zaznamenáno 127 odlišných etnických skupin, přičemž se 219 obyvatel identifikovalo jako etničtí Japonci.  Původními etniky Sachalinské oblasti jsou Nivchové (na Sachalinu) a Ainuové, kteří však nedávno přestali mluvit svým původním jazykem. Data pro populaci Ainuů nejsou dostupná; Ainuové mohou být jednak zahrnuti v kategorii "Ostatní", nebo je možné, že se přihlásili k japonské národnosti.

Sídla.

Tabulka níže uvádí největší sídla v Sachalinské oblasti (bez aglomerace) podle sčítání v r. 2010 a vzestup nebo pokles v porovnání s předchozím sčítáním.  Původními obyvateli Sachalinské oblasti jsou Nivchové a Orokové, kteří obývají severní oblasti Sachalinu. Kromě nich zde také žili Ainuové kteří obývali jih Sachalinu a Kurilské ostrovy.

Historie.

Ostrov Sachalin byl odedávna v čínské sféře vlivu a Kurily, přinejmenším jejich jižní ostrovy, se dostaly do japonské sféry počátkem 17. století. Za dynastie Ming vyslali Číňané na Sachalin v roce 1616 400 vojáků, ale později posádku zrušili. Díky tomu nic nebránilo Japoncům, a později ani Rusům, aby ostrov osidlovali. Japonské sídlo Ootomari bylo založeno v roce 1679. V sedmnáctém století dorazili do oblasti také první evropští cestovatelé, z nichž nizozemský mořeplavec Martin Gerritsz de Vries proplul podél východního japonského pobřeží až k jižním Kurilám a dále k východnímu pobřeží Sachalinu, aniž by objevil některé důležité průlivy, takže Hokkaidó i Sachalin považovali Evropané za součást kontinentu. Teprve Jean-François de La Pérouse objevil v r. 1787 pro Evropany průliv mezi Hokkaidem a Sachalinem, a přestože neproplul Tatarským průlivem, považoval Sachalin za ostrov. Tímto průlivem proplul jako první japonský mořeplavec "Mamija Rinzó" v r. 1809, dva roky poté, co Japonci vyhlásili nad Sachalinem svrchovanost (a opakovaně tak učinili v r. 1845).  Od 18. století byli Rusové trvale přítomni na pobřeží Ochotského moře a přes Kamčatku pronikli až na kurilský ostrov Iturup. Sachalin začali intenzivně osidlovat až poté, co v r. 1849 Tatarský průliv objevil i ruský mořeplavec Gennadij Něvelskoj. Ruští osadníci zde velmi rychle založili uhelné doly, zřídili správu, školy, vězení a kostely. Přes trvající čchingské nároky na Sachalin podepsaly Rusko a Japonsko v r. 1855 Šimodskou dohodu, která aniž by určila jasné hranice, deklarovala, že Rusové mohou obývat Sachalin na severu a Japonci na jihu. Na druhé straně hranice v Kurilských ostrovech byla vymezena pevně mezi ostrovy Urup a Iturup. V té době, během Krymské války, proniklo do Ochotského moře britské loďstvo a poplenilo mnoho pobřežních osad. Teprve Pekinskými dohodami se Čína v r. 1860 vzdala nároků na Sachalin.  V Petrohradské smlouvě uzavřené v roce 1875 se Japonsko vzdalo nároků na Sachalin a vyměnilo je s Ruskem za Kurilské ostrovy. Po prohrané Rusko-japonské válce odstoupilo Rusko Portsmouthským mírem (1905) Japonsku část ostrova jižně od 50. rovnoběžky. Sachalinská oblast vznikla v r. 1932 jako jednotka pro správu severního Sachalinu a byla zprvu součástí "Dálněvýchodního kraje" a po jeho rozdělení v r. 1938 součástí Chabarovského kraje. V samém závěru druhé světové války vypukla sovětsko-japonská válka, během níž v druhé polovině srpna 1945 Rudá armáda obsadila jižní část Sachalinu a Kurilské ostrovy a jejímž výsledkem bylo mimo jiné zabrání těchto území Sovětským svazem. Na obsazených územích byla v r. 1946 zřízena "Jihosachalinská oblast" a ta byla 2. ledna 1947 sloučena se Sachalinskou oblastí, která byla vyňata ze správy Chabarovského kraje a stala se správní jednotkou RSFSR.  Sanfranciská mírová smlouva, kterou Japonsko v r. 1952 uzavřelo mír s většinou spojenců a ve které se zřeklo svrchovanosti nad jižní části Sachalinu, nebyla Sovětským svazem podepsána. Teprve po smrti Stalina byla v r. 1956 podepsána společná sovětsko-japonská deklarace, která ukončila válečný stav mezi oběma stranami. Navíc se obě strany zavázaly pokračovat v jednáních s cílem uzavřít mír, po čemž měl Sovětský svaz navrátit Japonsku Habomajské ostrovy a ostrov Šikotan. Přestože platnost této deklarace Rusko v r. 2004 potvrdilo, není mezi oběma státy podepsána žádná mírová smlouva a status Kurilských ostrovů zůstává sporný, což je hlavní překážkou v japonsko-ruských vztazích.

Odkazy.

Externí odkazy.

Oficiální web oblasti

Sachalinská oblast (, "Sachalinskaja oblasť") je federální subjekt Ruska (oblast) zahrnující Sachalinský ostrov a Kurilské ostrovy.

萨哈林州()是俄罗斯联邦主体之一,隶属于远东联邦管区,包括萨哈林岛(库页岛)和第二次世界大战胜利后从日本获得的千岛群岛。总面积87,100平方公里,2020年统计人口488,257人,首府是南萨哈林斯克。