Historie.

Cork byl původně mnišská osada, údajně založená v 6. století sv. Finbarrem. Městský charakter získalo osídlení Corku někdy mezi lety 915 a 922, kdy severští (vikinští) osadníci založili obchodní přístav. Má se za to, že Cork, podobně jako Dublin, byl důležitým obchodním centrem v globální skandinávské obchodní síti. Coby důležité obchodní centrum bylo osídlení obehnáno zdí. Několik bran a částí zdi se dochovalo až do dnešní doby. Na Cork několikrát zaútočili Vikingové a za svou historii byl několikrát zničen a znovu vybudován. Církevní osada existovala nadále vedle vikinského opevněného přístaviště (longphort), přičemž se mezi nimi vyvinul typ symbiotického soužití, v němž Seveřané zajišťovali pro klášter jinak nedostupné zboží a rovněž pravděpodobně i vojenskou ochranu.  Městská práva udělil Corku roku 1185 pozdější anglický král Jan coby pán Irska (anglicky "Lord of Ireland"). Město kdysi zcela obepínaly hradby, přičemž některé úseky hradeb a brány zůstaly zachovány dodnes. Po většinu středověku bylo město Cork výspou staroanglické kultury uprostřed převážně nepřátelského gaelského venkova a odříznuto od anglického panství v Koloví okolo Dublinu. Okolní gaelští a ironormanští lordi si vynucovali „černou rentu“ od měšťanů jako výkupné, že nenapadnou město. Současný rozsah města přesáhl středověké hranice panství města Corku a zabírá značnou část sousedního panství Cork. Dohromady jsou tato panství obklopena panstvím Barrymore na východě, panstvím Muskerry East na západě a panstvím Kerrycurrihy na jihu.  Městské radě Corku dominovalo zhruba 12 až 15 rodin obchodníků, jejichž bohatství pocházelo ze zámořského obchodu s kontinentální Evropou, zejména z exportu vlny a kůží a importu soli, železa a vína. Středověké obyvatelstvo Corku čítalo asi 2 100 lidí. Utrpělo těžkou ránu v roce 1349, kdy téměř polovina obyvatel města zemřela na mor, když jeho epidemie (Černá smrt) dorazila do města. V roce 1491 sehrál Cork roli v anglických Válkách růží, když uchazeč o anglický trůn Perkin Warbeck, prohlašující o sobě, že je Richardem ze Shrewsbury, mladším bratrem rovněž zmizelého krále Eduarda V. (Princové z Toweru), přistál ve městě a snažil se získat podporu pro spiknutí ke svržení anglického krále Jindřicha VII. Tehdejší starosta Corku a řada významných měšťanů následovala Warbecka do Anglie, ale když se povstání zhroutilo, byli pochytání a popraveni.  Titul starosta Corku (anglicky "Mayor of Cork") vznikl královskou listinou v roce 1318 a v roce 1900 se titul změnil na primátora (anglicky "Lord Mayor") poté, co byl tehdejší starosta pasován na rytíře britskou královnou Viktorií během její oficiální návštěvy města.  Od 19. století v Corku silně převládal irský nacionalismus s širokou podporou pro irskou samosprávu a Irskou parlamentní stranu (anglicky "Irish Parliamentary Party"). Ale od roku 1910 stál Cork pevně za disidentskou Stranou vše pro Irsko (anglicky "All-for-Ireland Party") irského nacionalisty a sociálního revolucionáře Williama O'Briena. O'Brien zde vydával třetí místní noviny "Cork Free Press".  V irské válce za nezávislost bylo centrum Corku vypáleno britskými paramilitantními jednotkami „Black and Tans“ (černohnědí) a bylo svědkem urputných bojů mezi příslušníky irské gerily a britskými jednotkami. Během irské občanské války drželi Cork načas protivníci Anglo-irské dohody, než byl znovu dobyt útokem z moře irskou národní armádou podporující Anglo-irskou dohodu.

Zajímavosti.

Cork i jeho okolí nabízí návštěvníkům vše, od keltské historie a tradic (včetně oblastí, kde se domluvíte výhradně irsky), přes kulturní akce nebo golf až po úchvatné přírodní scenérie. Cork má také přezdívku "povstalecké město" za svou podporu Yorků v anglických Válkách růží a obyvatelé Corku jej sami považují za „skutečné hlavní město“ v narážce na jeho roli v irské občanské válce. Ringaskiddy, 20 km jižně od Corku, je největší irský přístav.  Cork se pyšní architektonicky pozoruhodnými budovami majícími svůj původ od středověku až po současnost. Mnoho budov bylo postaveno ve stylech georgiánské architektury mezi lety 1714 a 1830.

Církevní stavby.

Jediným významným pozůstatkem středověku a původní anglonormanské kolonizace je augustiniánské Červené opatství (anglicky "Red Abbey"), postavené z narudlého pískovce v gotickém slohu. Z opatství se dochovala pouze zvonice.  V Corku jsou dvě katedrály, a sice katolická katedrála svaté Marie a svaté Anny, nazývaná Severní katedrálou, postavená v letech 1799–1808, s charakteristickou věží dostavěnou v 60. letech 19. století, a anglikánská katedrála svatého Finbara, postavená v novogotickém stylu v letech 1865–1879 pod vedením anglického architekta Williama Burgese (jeho první významný architektonický počin) na základech předchozích církevních staveb a zasvěcená městskému patronu. Z obou katedrál je patrně známější právě katedrála protestantská.  Ve čtvrti Shandon, na sever od nejstaršího iroseveřanského osídlení, stojí od roku 1722 anglikánský kostel svaté Anny proslavený básní irského humoristy a novináře Francise Sylvestera Mahonyho, Shandonské zvony (v anglickém originálu „The Bells of Shandon“). Kostel má dvě barvy fasády, a sice z červeného pískovce ze shandonského hradu, který stával opodál, a z bílého vápence vzatého z opuštěného františkánského opatství na břehu řeky Lee. Na kostelní věži jsou hodiny se čtyřmi ciferníky, jež místní překřtili na „lháře čtyř tváří“, neboť v závislosti na úhlu pohledu a vlivem větru se zdálo, že neukazovaly stejný čas. Větrná korouhvička na vrcholu věže má tvar více než třímetrového zlatého lososa.

Sekulární stavby.

Budova Hlavní pošty se svou vápencovou fasádou stojí v Oliver Plunkett Street na místě Královského divadla (anglicky "Theatre Royal"), které bylo postaveno v roce 1760 a v roce 1840 vyhořelo. Anglický vlastník cirkusů Pablo Fanque (zmíněný v jedné z písní na osmém studiovém albu skupiny The Beatles: Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band) v roce 1850 na místě vyhořelého divadla postavil amfiteátr, který byl posléze přestavěn na divadlo, a to bylo nakonec v roce 1877 přestavěno na nynější Hlavní poštu. Za městskými hradbami na jihozápad od centra Corku byla postavena roce 1601 pevnost Elizabeth Fort. Zatímco obrana města od anglonormanské invaze po roce 1170 spoléhala na hrad Shandon a městské hradby, rozvoj dělostřelectva a možnost jeho rozmístění v okolních kopcích snížila potenciální účinnost tohoto způsobu obrany, a proto byla postavena pevnost Elizabeth Fort. Byla vybudována sirem Georgem Carewem a pojmenována po královně Alžbětě I. Pevnost prošla různými etapami využití od kasáren, vězení až po policejní stanici. Od roku 2014 pevnost slouží jako turistická atrakce.  Zhruba dva kilometry východně od městského centra se na březích řeky Lee nachází hrad Blackrock. Původně byl postaven jako opevnění pobřežní obrany v 16. století, aby chránil horní přístav a město Cork. V současné době je v hradu observatoř.  Severozápadně od historického centra Corku byla v roce 1824 otevřena na svou dobu velmi moderní Městská věznice (anglicky "Cork City Gaol"), nejlepší „ve třech královstvích“. Za dobu své existence až do svého zrušení v roce 1923 „hostila“ řadu prominentních vězňů. Od roku 1927 odtud postupně vysílaly rozhlasové stanice zapojené do veřejné rozhlasové sítě Irského svobodného státu (irsky "Radio Éireann"). Od roku 1993 je komplex turistickou atrakcí.  Turistickou atrakcí je rovněž Anglická tržnice (anglicky "English Market", irsky "An Margadh Sasanach"). Historie zastřešené tržnice na tomto místě sahá do 1788 a její současná podoba ve stylu viktoriánského období je z poloviny 19. století. Ozdobný vchod do Princes Street postavil sir John Benson v roce 1862.

Významné ulice.

Hlavní obchodní ulicí Corku je St Patrick ́s Street (irsky "Sráid Naomh Pádraig"). Ulice vznikla na konci 18. století při rozšiřování města za starobylé hradby. V její zakřivené stopě teklo původně rameno řeky Lee, které bylo při stavbě ulice zaklenuto. Na severním konci jí dominuje významná socha protialkoholního reformátora, otce Mathewa z roku 1864. V letech 1898 až 1931 po ní jezdily dvoupodlažní tramvaje s rozchodem 900 mm. V roce 2004 byla ulice kompletně rekonstruována.  Také dnešní široká, stromy lemovaná Grand Parade (irsky "Sráid an Chapaill Bhuí") byla ve středověkém Corku podobně jako jiné současné ulice původně ramenem řeky Lee, a to přinejmenším až do roku 1690. Kolem roku 1726 stály již budovy i na jeho východním břehu, přičemž říční koryto stále existovalo. Na mapě z roku 1774 je severní část koryta již zasypána, zatímco jižní část zůstávala stále přístavním dokem. Teprve v roce 1801 říční rameno zmizelo úplně. Od 1862 se uprostřed Grand Parade nacházela Berwickova fontána (anglicky "Berwick Fountain"), přemístěná při úpravě ulice v roce 2007 o několik metrů dál mimo původní osu ulice. Na rohu Grand Parade a South Mall byl roku 1906 odhalen Národní památník (anglicky "National Monument") se jmény irských vlastenců na památku povstání 1798, 1803, 1848 a 1867.  Na začátku 18. století byla Oliver Plunkett Street (irsky "Sráid Olibhéir Pluincéid)" první ulicí postavenou na východ od Grand Parade v bažinaté oblasti tehdy známé jako "East Marsh" nebo "Dunscombe Marsh". Původně se jmenovala "George's Street" po britském králi Jiřím I. V současnosti je po většinu dne pěší zónou a nacházejí se na ní menší obchody, a dále zejména večer a v noci využívané četné bary, hospůdky a restaurace"."  Rovněž South Mall (irsky "An Meall Theas") byla původně ramenem řeky Lee. Tradičně je centrem bankovních a finančních služeb, jakož i právních a advokátních kanceláří.

Cork (irsky "Corcaigh") je po Dublinu druhé největší město Irské republiky a největší město provincie Munster. Podle sčítání z roku 2016 zde žije 125 622 obyvatel. Název města je odvozen od irského slova "corcach", což v překladu znamená "bažina". Jižně od města se nachází jedno z největších letišť v zemi. Město je i administrativním centrem hrabství Cork.

科克(,发音[korkɪɟ]意思是「沼泽」,英语:Cork)是爱尔兰共和国的第二大城市和爱尔兰岛的第三大城市(位于都柏林和贝尔法斯特之后)。它是科克郡的主要城市和行政中心,也是芒斯特省最大的城市。2019年科克市区扩张后,大科克都会区人口约305,000人,大科克都会区面积约820平方公里 。


Vláda.

Když v roce 1502 usedl na aztécký trůn, bylo mu kolem pětatřiceti let. V aztécké říši v té době žilo okolo 11 miliónů obyvatel. Jeho říše však nebyla ničím jiným než volným svazem městských států, kde centrum požadovalo od poddaných daně, ale jen zřídka jim poskytovalo ochranu nebo pomoc. Za Moctezumy II. byla politická moc soustředěna v rukou vládnoucí třídy, rodové šlechty, na špičce sociální pyramidy stál pak Moctezuma, který byl jako nejvyšší náčelník a velekněz politickým i náboženským vůdcem. Jeho moc nebyla dědičná, jak se domnívali Španělé. Nejvyššího náčelníka volila rada, která ho mohla také sesadit. Moctezuma, který pocházel z královského rodu, byl už před svým zvolením generálem a veleknězem. Protože hrálo kněžstvo v politickém životě Aztéků značnou roli, byla právě tato funkce rozhodující pro Moctezumovo zvolení nejvyšším náčelníkem. Staré aztécké kroniky ho popisují jako "učence, astronoma, filosofa, zručného umělce".  Aztécký stát byl neustále ve válce. Během prvních šestnácti let Moctezumovy vlády docházelo stále k povstáním, protože se jedna provincie po druhé snažily vymanit z nadvlády Aztéků. Nejvyšší náčelník se sám ale o státní záležitosti moc nestaral. Stáhl se do ústraní, aby se mohl zcela věnovat náboženským povinnostem. Tak se pomalu stával jakýmsi polobohem, což se projevovalo dokonce i při jeho stolování. Podávali mu přes třicet různých mís. Krocany, křepelky, zvěřinu, holuby a zajíce. Jedním z jeho oblíbených jídel byly čerstvé ryby ulovené v Mexickém zálivu vzdáleném přes 300 kilometrů, odkud je přes horské průsmyky přivezli spěšní poslové. Krásné mladé služebnice mu podávaly misky s vodou, aby si mohl mezi jednotlivými chody omýt ruce, a stavěly před stůl dřevěnou zástěnu, aby ho nikdo neviděl, když jedl či pil ze zlatých pohárů.  Španěl Cervantes de Salazer napsal: ""Pro svůj lid byl Moctezuma vznešeným veličenstvem. Mimo několika velmožů královské krve mu nesměl nikdo pohlédnout do tváře, nebo být v jeho přítomnosti obutý, anebo se posadit. Ze svého pokoje vycházel téměř výhradně ke stolování, přijímal jen málo návštěvníků a většinu státních záležitostí přenechával členům své rady. Dokonce i ti s ním jednali pomocí prostředníků. K obětem u chrámu boha Huitzilopochtliho, při nichž projevoval velkou zbožnost, přicházel po vlastní cestě, zachovával si odstup od ostatních kněží a vracel se sklíčený, hluboce zamyšlený a mlčenlivý.""

Moctezuma v umění.

Postava Moctezumy se stala námětem mnoha uměleckých zpracování.

Moctezuma II. (správně nazývaný "Moctezuma II. – ‚Montezuma‘ je variantní anglická transkripce, jež se někdy do češtiny nepodloženě přebírá", nahuatl: "Motecuhzoma Xocoyotzin"; * kol. 1465; † 30. června 1520 v Tenochtitlánu, Mexiko) byl aztécký panovník, který vládl od roku 1502 do roku 1520.

蒙特苏马二世(; ;约1475年-1520年-6月29日),一译蒙特祖马二世、蒙特苏马·索科约特辛(“年轻的蒙特苏马”),古代墨西哥阿兹特克帝国的特诺奇蒂特兰君主。他曾一度称霸中美洲,最后却被西班牙征服者埃尔南·科尔特斯所征服,导致阿兹特克帝国灭亡。


Průběh toku.

Vytéká ze severozápadního cípu tibetského jezera Rakas u posvátné hory Kailás. Pramenné toky přitékající do jezera i pozdější přítoky odvodňují celé okolí hory, a tak i když význam Kailásu je mimo jiné zdůvodňován počátkem čtyř velkých a posvátných jihoasijských řek, hora sama leží celá v povodí Satludže. Závěry údolí většiny pramenných toků leží v nadmořské výšce kolem 5600 m.  Horní tok Satludže protéká širokou kotlinou, která odděluje Himálaj od Transhimálaje. U Tsaparangu se ve výšce 3600 m zakusuje do himálajského masívu a úzkými soutěskami si proráží cestu do indického Himáčalpradéše. Divoký tok je zde charakterizován spoustou peřejí. Od indické hranice ho sleduje stará "Hindustan-Tibet Road." Na hranici Himáčalpradéše a Paňdžábu je několik vodních děl, která využívají energii řeky, než opustí Himálaj. U města Rúpar pak Satledž vtéká do Paňdžábské roviny, po které teče až k ústí. Mezi městy Firózpur a Sulaimanke tvoří hranici mezi indickým a pákistánským Paňdžábem, dál teče po pákistánském území. Hlavní přítoky jsou Bjás a Čanáb zprava; posledních 96 km toku od soutoku s Čenábem nese jméno Pandžnad.

Vodní režim.

Na horním toku převládá sněhovo-ledovcový zdroj vody, v nižších částech toku jsou to pak především dešťové srážky, které jsou způsobeny převážně letním monzunem s maximem v červenci a srpnu. Průměrný průtok vody u města Rúpar činí 500 m3/s a maximální 20 000 m3/s. Níže po toku se pak zmenšuje, jelikož na území Paňdžábu se voda z řeky a jejích přítoků v hojné míře využívá na zavlažování.

Využití.

Od řeky se odpojují velké zavlažovací kanály (Dipalpur, Pakpattan, Pandžnád, Sirhind, Bikaner), ve kterých při velké vodě protéká 100 až 300 m3/s vody. Z důvodu regulace toku bylo koryto řeky přehrazeno přehradními nádržemi (Firózpur, Islam, Pandžnad). Vodní doprava je možná při velké vodě na oddělených úsecích. Na konci horského úseku v Indii byl vybudován velký hydrotechnický komplex Bhakra-Nangal. Na řece leží města Nangal, Phillaur (Indie), Bahávalpur (Pákistán).

Satludž, Satledž nebo Satladž (tibetsky གླང་ཆེན་ཁ་འབབ, wylie "Glang chen kha abb," "Langqên Kanbab (Langqên Zangbo)," "Langčhen," čínsky 象泉河, pinyin "Xiàngquán Hé," český přepis "Siang-čchüan-che," urdsky ستلج, "Satludž," hindsky सतलुज, "Sataludža [Satludž]," paňdžábsky ਸਤਲੁਜ, "Sataludža [Satludž]," v sanskrtu सुटुद्रि, "Suṭudri," anglicky "Sutlej)" je řeka v ČLR (Tibetská autonomní oblast), v Indii (státy Himáčalpradéš a Paňdžáb) a v Pákistánu (provincie Paňdžáb). Na dolním toku pod soutokem s Čanábem se nazývá Pandžnad a pod tímto názvem je největším levým přítokem Indu. Je přibližně 1500 km dlouhá. Povodí má přibližně rozlohu 395 000 km2.

萨特莱杰河是印度河中游的主要支流之一,上游位于中国境内,称朗钦藏布(象泉河),发源于西藏自治区阿里地区札达县达巴乡西兰塔南部喜马拉雅山脉北麓冰川。干流经印度喜马偕尔邦流入旁遮普邦,在费罗兹普尔北面流入巴基斯坦旁遮普省,在马齐附近与奇纳布河汇合。萨特莱杰河流域面积395,000平方公里,河长1,450公里。喜马偕尔邦戈温德湖是萨特莱杰河所流经的最大的湖泊。


Historie.

Podle historické anekdoty se fráze poprvé vyskytla kolem roku 1680 při setkání mezi mocným francouzským ministrem financí Jeanem-Baptistem Colbertem a skupinou francouzských podnikatelů, které vedl jistý M. Le Gendre. Když se jich nedočkavý merkantilistický ministr zeptal, jak by mohl francouzský stát obchodníkům posloužit a pomoci, odpověděl prý Le Gendre prostě "Laissez-nous faire" ("Nechte nás být", doslova "nechte nás dělat").  Historka o setkání Colberta s Le Gendrem se objevila v roce 1751 v časopise "Journal Oeconomique" v článku francouzského ministra a propagátora volného trhu René de Voyera, markýze d'Argensona – což je také první známý výskyt této fráze v tisku. Sám d'Argenson použil frázi již dříve (v roce 1736) ve vlastních zápiscích:  Slogan "laissez faire" byl popularizován francouzským fyziokratem a obchodním intendantem Vincentem de Gournayem, o kterém se říká, že si tento termín osvojil z díla Françoise Quesnaye o Číně. Byl to právě Quesnay, kdo vymyslel termín "laissez-faire, laissez-passer", přičemž "laissez-faire" je překlad čínského slova 無為 ("wu wei", v kantonštině "mo wai"). Gournay prosazoval odstranění restrikcí obchodu a deregulaci průmyslu ve Francii a anekdotou ze setkání Colberta s Le Gendrem byl prý nadšen. Sám ji přeformuloval takto: ""Laissez faire et laissez passer"" ('Nechte to být a nechte, aby se to stalo') nebo také ""Laissez faire et laissez passer, le monde va de lui même!"" ("Nechte to být a nechte, aby se to stalo, svět se točí sám!"). Přestože Gournay nezanechal žádná psaná pojednání o svých ekonomických a politických myšlenkách, měl obrovský osobní vliv na svoje současníky, zejména své kolegy fyziokraty, kteří připisují jak slogan "laissez-faire", tak tuto doktrínu právě Gournayovi.  Před d'Argensonem a Gournayem vyslovil větu "on laisse faire la nature" ('nechte přírodu konat podle svého') P. S. de Boisguilbert. D'Argenson sám byl během svého života znám spíše díky podobnému, ale méně oslavovanému heslu ""Pas trop gouverner"" ("Nevládnout příliš"). Ale bylo to Gournayovo použití fráze "laissez-faire" (zpopularizované fyziokraty), které dalo heslu prestiž.  "Laissez-faire" bylo proklamováno fyziokraty ve Francii 18. století, takže bylo v samém středu základů ekonomie a bylo dále rozvedeno slavnými ekonomy počínaje Adamem Smithem. "Obrat "laissez faire" se běžně spojuje s fyziokraty a klasickou politickou ekonomií." Kniha "Laissez Faire and the General-Welfare State" zmiňuje: "Fyziokraté reagující na nadměrné merkantilistické regulace Francie v té době vyjádřili důvěru v "přirozený řád" nebo svobodu, v níž budou jednotlivci snažící se o své sobecké zájmy přispívat obecnému dobru. Protože podle jejich názoru fungoval tento přirozený řád úspěšně bez pomoci vlády, radili státu, aby se omezil na prosazování práv k soukromému vlastnictví a svobodě jednotlivce, na odstranění všech umělých překážek obchodu a na zrušení všech zbytečných zákonů."  V Anglii se v 17. století utvořilo několik sloganů na téma volného obchodu a non-intervencionismu. Ale francouzská fráze "laissez faire" se v anglicky mluvících zemích zpopularizovala s rozšířením fyziokratické literatury na konci 18. století. Anekdota o setkání Colberta s Le Gendrem byla otištěna ve Whatleyových "Principles of Trade", které napsal v roce 1774 společně s Benjaminem Franklinem – což může být první výskyt v anglicky psané literatuře.  "Laissez-faire", produkt osvícenství, bylo "vnímáno jako způsob, jak vysvobodit lidský potenciál z pout díky znovunastolení přirozeného systému, systému nezatíženého vládními omezeními." Podobně vnímal Adam Smith ekonomiku jako přirozený systém a trh jako organickou část tohoto systému. Smith viděl "laissez-faire" jako morální program a trh jako jeho nástroj, jak lidem zajistit přirozené právo. Tím pádem se volné trhy stávají odrazem přirozeného systému svobody. Pro Smithe bylo "laissez-faire" programem zrušení zákonů omezujících trh, programem pro znovunastolení řádu a pro aktivaci potenciálního růstu.  Avšak Adam Smith a známí klasičtí ekonomové jako Thomas Malthus a David Ricardo tuto frázi nepoužívali. Jeremy Bentham ji používal, ale byl to asi odkaz Jamese Milla na tuto maximu (společně s ""pas trop gouverner"") v jeho článku pro "Encyclopædia Britannica", který rozšířil tento pojem do širšího úzu v anglickém jazyce. S příchodem Ligy proti obilným zákonům získal tento obrat v angličtině na významu.  Adam Smith jako první použil metaforu neviditelné ruky v knize Teorie mravních citů, aby popsal nezamýšlené důsledky ekonomické sebe-organizace plynoucí z vlastního ekonomického zájmu. Myšlenka ležící za "neviditelnou rukou", avšak ne fráze sama, patří Bernardu de Mandevillovi a jeho "Bajce o včelách". V politické ekonomii byla tato myšlenka a myšlenka "laissez-faire" vždy úzce propojena. Někteří charakterizovali metaforu neviditelné ruky jako "laissez-faire", ale Smith sám tento obrat nikdy nepoužil.

Obhajoba.

Laissez faire lze obhajovat různými způsoby, které se však dají zhruba rozdělit do dvou kategorií, na morální a utilitaristickou.

Morální obhajoba.

Podle prvního přístupu je eticky správné, aby člověk disponoval se svým majetkem podle svého vlastního přesvědčení, tedy svobodně. Jakýkoliv zásah do těchto jeho práv je násilím a nelze jej obhájit. Takový názor zastával například Murray Newton Rothbard.

Utilitaristická obhajoba.

Utilitaristické hledisko je přístupem těch zastánců "laissez faire", kteří se nechtějí pouštět do diskusí o etice, kteří namísto toho vidí nejpádnější argument pro liberální řád v tom, že funguje mnohem lépe než jiné. Takový názor zastával například Ludwig von Mises.

Samospráva majetku.

Jedině lidé, kteří svobodně mohou rozhodovat o svém majetku, aniž by museli strpět státní intervenci, jsou motivováni jej využívat co nejlépe, protože plody vlastní práce jim náležejí.  Socialismus a jiné formy vlády, kde stát různými způsoby konfiskoval majetek občanů, je méně efektivní, protože lidé nemají důvod usilovně pracovat. Dalším důvodem je nemožnost správné kalkulace v socialistickém zřízení.

Autonomní cenotvorba.

Jedině cenový systém a svobodný trh umožňuje správnou koordinaci individuálního jednání, jak upozornil ve dvacátých letech rakouský ekonom Ludwig von Mises. Bez cen nelze vytušit, zda konkrétní činnost je či není žádoucí a efektivní. Spotřebitel bez cen neví, zda neplýtvá například vodou. Podnikatel netuší, nemá-li k dispozici ceny a není-li veden ziskovým motivem, zda zvolil nejlepší výrobní postup a zda vyrábí příliš mnoho, nebo málo.  Proto v socialistických ekonomikách docházelo k opakovaným přebytkům a nedostatkům různého zboží, tržní mechanismus nefungoval a byrokratické řízení nebylo schopno jej nahradit. Laissez faire z tohoto úhlu pohledu přináší řešení, svobodní lidé a autonomní trh by totiž dotyčné problémy vyřešili. To se ostatně ukázalo, když komunismus padl.

Přirozená decentralizovanost vědomostí.

Ještě jiným způsobem obhajoby "laissez faire" je poukaz na to, že vědomosti jsou roztroušeny v celé společnosti: Žádná plánovací komise oprávněná státem k řízení nějakého odvětví nemůže nikdy shromáždit všechny relevantní informace, které jsou k rozhodování potřebné. Proto její rozhodnutí budou různou měrou chybná. Na této skutečnosti postavil svou argumentaci držitel Nobelovy ceny za ekonomii Friedrich August von Hayek.

Zastánci.

Mezi klasické autory literatury Laissez-faire patří francouzský ekonom devatenáctého století Frédéric Bastiat, který velmi názorně a čtivě popisuje to, co považuje za neduhy v různých státech.  V zahraničí se k Laissez-faire hlásí například americká "Libertarian party" či britská strana se stejným názvem, v České republice Strana svobodných občanů, jejíž bývalý předseda Petr Mach dlouhodobě vydával časopis s názvem "Laissez Faire".

Mimo ekonomii.

Termín „laissez faire“ se také objevuje u výchovného stylu, který je označován za liberální (vizte styly výchovy). V sociologii vyznával princip laissez-faire Herbert Spencer.

„Laissez-faire“, někdy též "„laissez faire, laissez passer“" (výsl. [lese fér lese pase], franc. „nechte činit, nechte plynout“) je heslo klasického liberalismu vyjadřující hlavní ekonomickou zásadu, aby stát nezasahoval do hospodářství a nesnažil se je řídit. Má se omezit na roli garanta bezpečí, majetku a tvůrce a arbitra pravidel, jejichž dodržování má od ekonomických subjektů vymáhat. "Laissez-faire" jako program vznikl počátkem 18. století ve Francii a rozšířil se všude tam, kde se prosazoval ekonomický liberalismus. Teprve koncem 20. století se ho někteří teoretici (například Gary Stanley Becker) pokusili rozšířit i na jiné oblasti společenského života, takže mohla vzniknout i představa, že „trh vyřeší všechno“. Naopak zastánci klasického "laissez-faire" si dobře uvědomovali zásadní význam práva pro ekonomiku a státu jako jeho garanta.

自由放任,又称自由放任主义或无干涉主义,西方用法语词汇“”(「让他做、让他去、让他走」)通称,意思让商人自由进行贸易,政府不要干涉。这一词首先在18世纪由重农主义在字典里使用,以反对政府对贸易的干涉。这一词到了19世纪早期和中期成为了自由市场经济学的同义词。自由放任主义反对政府对经济的干涉,并且反对政府征收除了足以维持和平、社会安全和财产权以外的税赋。


Příběh.

Děj filmu se odehrává v roce 2285, jeho začátek je určen hvězdným datem 8130.3. Příběh začíná cvičnou simulací zvanou Kobayashi Maru na palubě hvězdné lodi USS "Enterprise", která byla vyřazena z aktivní služby a nyní slouží pro výcvik kadetů Hvězdné flotily. Jedná se o scénář, ve kterém na loď fiktivně zaútočí Klingoni, kteří ji těžce poškodí. Kobayashi Maru nelze vyhrát, jeho úkolem je otestovat disciplínu, charakter a velitelské schopnosti kadetů. Při tomto cvičení na můstku velí podporučík Saavik, jako posádka jí jsou k dispozici učitelé a zároveň vyšší důstojníci "Enterprise", kteří dříve sloužili pod kapitánem Kirkem. Hlavním velícím důstojníkem je kapitán Spock.  Loď USS "Reliant" je na průzkumné misi, při které hledá mrtvou planetu, na níž by bylo možné vyzkoušet nové převratné zařízení Genesis. Jedná se o speciální torpédo, které dokáže přetvořit neživou hmotu v obyvatelné světy. Pokud by bylo toto zařízení použito na planetě s životem, kompletně by jej vyhladilo a nahradilo životem novým. Důstojníci "Reliantu", komandér Pavel Čechov a kapitán Clark Terrell, se transportují na povrch domnělé planety Ceti Alpha VI, pravděpodobného kandidáta pro test Genesis. Zde je však zajme Khan Noonien Singh se svými stoupenci, geneticky vylepšený diktátor a tyran z konce 20. století, se kterým se kapitán Kirk setkal o více jak 15 let dříve. Kirk Khana a jeho lidi vyhostil na planetu Ceti Alpha V, kde si měli vytvořit vlastní kolonii. Khan zajatcům ale vysvětlí, že nedlouho po jejich příchodu explodovala sousední skutečná planeta Ceti Alpha VI, což výrazně posunulo oběžnou dráhu Ceti Alpha V a zničilo tak její podnebí a celý ekosystém, takže se z ní stala nehostinná poušť. Khan viní Kirka ze smrti své manželky a slibuje mu odplatu. Čechovovi a Terrellovi proto implantuje do hlavy larvy mysl ovládajících živočichů, díky nimž převezme kontrolu nad "Reliantem" a celou posádku kromě Čechova a Terrella vysadí na Ceti Alpha V. Poté, co se dozví o zařízení Genesis, zaútočí s lodí na vesmírnou stanici Regula I, kde toto zařízení vyvíjí bývalá Kirkova milenka, doktorka Carol Marcusová, se svým synem Davidem.  Mezitím se "Enterprise" vydává s kontradmirálem Kirkem na palubě na cvičný a inspekční let s kadety. Poté, co obdrží nouzové volání z Reguly I, převezme Kirk velení lodi a směřuje ke stanici. Cestou potká "Reliant", který "Enterprise" těžce poškodí, přičemž mnoho kadetů je zraněno či zabito. Po navázání spojení požaduje Khan veškeré materiály týkající se Genesis. Kirk zdržuje a nakonec se mu podaří pomocí tajného kódu na dálku stáhnout štíty "Reliantu" a poté na něj zaútočit. Khan je nucen ustoupit a podniknout opravy, zatímco "Enterprise" pokračuje dále k Regule I. Po transportu na stanici naleznou Kirk, doktor McCoy a podporučík Saavik ukrytého kapitána Terrella s Čechovem a také těla popravených vědců, kteří se účastnili projektu Genesis. Tým najde také přeživší vědce, včetně Carol a Davida (o kterém se James Kirk dozví, že je jeho otcem) Marcusových, se zařízením Genesis, kteří se transportovali a ukryli v podzemních tunelech na planetoidu Regula I. Khan ale využil Terrella a Čechova jako špióny, Genesis odtud transportním paprskem ukradne a oběma důstojníkům "Reliantu" nařídí zabít Kirka. Kapitán Terrell odolává vlivu živočicha v mozku a nakonec spáchá sebevraždu, Pavel Čechov se rovněž brání a upadne do bezvědomí. Ačkoliv si Khan myslí, že je výsadek uvězněn na planetoidu, Kirk je domluvený se Spockem, jenž mezitím velí opravované "Enterprise", na kódované zprávě a proto jsou brzy transportováni na loď.  Kirk poté zamíří s poškozenou "Enterprise" do blízké mlhoviny Mutara, kde se chce utkat s Khanem, který je s "Reliantem" sleduje. V mlhovině nefungují senzory ani štíty, admirál tedy chce využít nepřítelovy nezkušenosti s bojem v extrémních podmínkách. "Enterprise" skutečně velmi těžce "Reliant" poškodí, Khan ale stačí aktivovat zařízení Genesis, které by při explozi přetvořilo hmotu z celé mlhoviny včetně obou lodí na novou planetu se životem. Kvůli poškozenému warp pohonu ale nemůže "Enterprise" z Mutary uniknout. Spock se proto obětuje, nejprve vykoná splynutí myslí s doktorem McCoyem a poté v silnou radiací zamořené místnosti warp pohon opraví. Loď unikne z mlhoviny včas, "Reliant" je při výbuchu zničen, Khan se všemi svými stoupenci na palubě zemře a místo mlhoviny Mutara vznikne díky zařízení Genesis nová planeta s novým životem. Spock mezitím ve strojovně "Enterprise" umírá na otravu radiací, přítomen je i jeho blízký přítel James Kirk. Spockův pohřeb vykoná posádka v místnosti odpalovače torpéd, jako rakev poslouží obal torpéda, který je i se Spockovým tělem vystřelen na orbitu nově vzniklé planety. "Enterprise" odlétá, aby vyzvedla posádku "Reliantu" uvězněnou na Ceti Alpha V. V poslední scéně filmu je ukázána Spockova rakev, která měkce přistála v džungli nové planety.

Produkce.

Po uvedení snímku "" do kin napsal jeho výkonný producent (a hlavní tvůrce světa Star Treku) Gene Roddenberry vlastní sequel, ve kterém měla posádka "Enterprise" cestovat do minulosti, aby napravila škody spáchané Klingony při použití Strážce věčnosti, kteří chtěli zabránit vraždě J. F. Kennedyho. Toto bylo vedením Paramount Pictures zamítnuto, neboť studio vinilo Roddenberryho z pomalého tempa a neustálého přepisování příběhu prvního snímku, které mělo zapříčinit jeho vysoký rozpočet. Gene Roddenberry vypadl z produkčního týmu a obdržel čestnou funkci výkonného poradce. Výroby nového filmu se ujal televizní producent Harve Bennett, který však původní seriál neviděl. To ale rychle napravil a zhlédl všechny jeho epizody, přičemž nejvíce jej zaujal díl „Vesmírné sémě“ s postavou Khana Nooniena Singha, který se na Bennettův návrh stal také hlavní zápornou postavou v připravovaném snímku. Do týmu si také přivedl jako koproducenta Roberta Sallina a jako art directora Michaela Minora.  Bennett napsal první verzi příběhu s názvem "Star Trek II: The War of the Generations" v listopadu 1980. Kirk měl vyšetřovat povstání na vzdálené planetě a zjistit, že jej vede jeho syn. Khan, jakožto tyran, měl být cílem povstání a Kirk se synem měli proti němu spojit své síly. Harve Bennett následně najal Jacka B. Sowardse, aby na základě jeho příběhu napsal filmový scénář, což stihl ještě před stávkou scenáristů v roce 1981. Sowardsův návrh s názvem "The Omega Syndrome" obsahoval i krádež ničivé zbraně Federace nazývané „Omega system“. Taková zbraň se mu ale zdála příliš negativní, rovněž Bennett požadoval něco jiného, s čímž pomohl Michael Minor, který navrhl, že by se jednalo o zařízení na terraformaci planet. Jako uznání síly takového zařízení přejmenoval Sowards „Omega system“ na „zařízení Genesis“.  Sowards do dubna 1981 přepracovával návrh a přesunul Spockovu smrt ze začátku filmu poté, co scénář unikl na veřejnost a fanoušci nebyli spokojeni. V této verzi se také nacházela dvanáctistránková přímá konfrontace Kirka s Khanem a poprvé se zde objevila i mužská postava pojmenovaná Savik. Leonard Nimoy neměl původně zájem ve filmu hrát, byla mu však slíbena dramatická scéna úmrtí jeho postavy, pana Spocka. Po zahájení předprodukce byl osloven ještě Samuel A. Peeples, autor epizody „Kam se dosud člověk nevydal“ původního seriálu. Ten chtěl nahradit Khana dvěma mimozemskými vetřelci schopnými zničit Zemi, což však nebylo použito. Karen Mooreová z vedení Paramountu doporučila Bennettovi Nicholase Meyera, autora úspěšného Holmesovského pastiše "The Seven-Per-Cent Solution" a režiséra snímku "Čas po čase", který by mohl pomoci se scénářem. Ten za méně jak 12 dní, což byl termín pro zahájení přípravy speciálních efektů, stihl celý scénář přepsat, čímž všechny překvapil. Kvůli fanoušky očekávané smrti Spocka na začátku snímku jej nechal „zabít“ již v úvodní scéně simulátoru Kobayashi Maru.  Meyer, již jako režisér, chtěl v rámci možností rozpočtu vytvořit ve Star Treku námořní atmosféru. "Enterprise" například dostala lodní zvon a více blikajících světel a značek. Pro ušetření finančních prostředků byly využity některé věci ze snímku "Star Trek: Film". 65 % záběrů filmu bylo natáčeno ve stejných dekoracích: můstek "Reliantu" a simulátor můstku z úvodní scény byl přestavěný můstek "Enterprise", klingonský můstek z prvního film byl po úpravách využit jako transportní místnost a prostor s torpédy. Filmaři rovněž využili postavené modely (orbitální komplex u Země se stal vesmírnou stanicí Regula I) a také některé záběry z prvního filmu (např. "Enterprise" v doku). Designér Robert Fletcher navrhl nové uniformy Hvězdné flotily, neboť ty z původního seriálu ani z prvního filmu se Meyerovi nelíbily. Pro Khana a jeho spolubojovníky vytvořil kostýmy odpovídající faktu, že ztroskotali na neobydlené planetě. Speciálně u Khana nechal vyniknout přírodnímu hrudníku Ricarda Montalbána.  Samotné natáčení proběhlo mezi 9. listopadem 1981 a 29. lednem 1982. Lodě byly filmovány na modrém pozadí, pouštní povrch planety Ceti Alpha V byl vytvořen postavením scény přibližně 7,6 m nad zemí. Podlahu zde tvořily dřevěné desky, přes které byl nasypán obarvený písek. Spockova smrt byla natočena během tří dnů, během nichž nebyli do studia vpuštěni žádní návštěvníci. Ačkoliv úmrtí této postavy bylo bráno jako konečné, Leonard Nimoy byl s natáčením tak spokojený, že se zeptal, zda by v příštím startrekovském filmu nemohl také hrát. Scéna Spockova splynutí mysli s doktorem McCoyem byla natočena bez předchozího upozornění DeForesta Kelleyho, o co jde. Testovací publikum nereagovalo dobře na Spockovu smrt a temné ukončení celého filmu, proto Harve Bennett nechal doplnit záběry na Spockovu rakev v džungli na nově vzniklé planetě (natočeno v zarostlém rohu sanfranciského Golden Gate Parku s doplněným dýmem) a Nimoyův závěrečný monolog. Sám Leonard Nimoy neměl o této závěrečné scéně ani tušení, dokud neviděl celý snímek.  Většinu vizuálních efektů vytvořila společnost Industrial Light & Magic (ILM), která také postavila nové modely. Například loď "Reliant" je vůbec první hvězdnou lodí Federace, která nepatří do třídy "Constitution", jež se přímo objevila ve světě Star Treku. ILM také vyvinulo techniku pro vytvoření škod na lodích, aniž by samotné fyzické modely byly nějak poškozeny. Některé další efekty (paprsky phaserů, reaktor "Enterprise", poletující písek na Ceti Alpha V, vylepšený efekt transportního paprsku) pochází z dílny malého studia Visual Concept Engineering. Snímek také jako jeden z prvních obsahuje větší množství počítačem vytvořené grafiky. Firma Evans & Sutherland vytvořila displeje vektorové grafiky na palubě "Enterprise" a pole hvězd použité při úvodních titulcích. Naopak z dílny ILM pochází první kompletně počítačem vytvořená demonstrativní simulace použití zařízení Genesis na mrtvé planetě.  Kvůli nízkému rozpočtu nebyla možnost získat pro snímek Jerryho Goldsmithe, který složil hudbu pro první film. Po Meyerově návrhu Miklóse Rózsy, který byl kvůli finančním prostředkům rovněž zamítnut, byl vybrán 28letý skladatel James Horner, pro nějž to byla vůbec první velká práce na filmově hudbě. Blízce spolupracoval s režisérem Nicholasem Meyerem, se kterým si v průběhu prací vytvořil přátelský vztah. Meyer, jakožto fanoušek klasické hudby, dokázal Hornerovi popsat efekty a zvuky, které chtěl ve filmu mít. Soundtrack napsal Horner během čtyř a půl týdne, výsledkem bylo 72 minut hudby, které nahrál 91členný orchestr mezi 12. a 15. dubnem 1982 v The Burbank Studios. Doplňující nahrávky vznikly 30. dubna (bitva v mlhovině Mutara) a 3. května (pozměněný závěr filmu) 1982. Pro vedlejší efekty byly využity též syntezátory.

Vydání a ohlasy.

"Star Trek II: Khanův hněv" byl uveden v amerických kinech 4. června 1982 a během prvního víkendu vydělal 14 347 221 dolarů, čímž překonal tehdejší historický rekord. Celkový výdělek ve Spojených státech činil 78 912 963 dolarů, což z něj udělalo šestý nejvýdělečnější film roku 1982, celosvětové tržby se nakonec vyšplhaly na 97 milionů dolarů. Ačkoliv to bylo méně než za první startrekovský snímek, díky řádově nižšímu rozpočtu to z něj dělalo výdělečnější film. Rovněž byl vydán stejnojmenný knižní přepis, který napsala Vonda McIntyreová (v češtině tato novelizace vyšla v roce 1993 v nakladatelství Albert Boskovice).  Kritické reakce na "Khanův hněv" byly většinou pozitivní. Také mezi fanoušky byl film, po vlažných ohlasech na první snímek, přijat dobře a v současnosti bývá hodnocen jako jeden z nejlepších trekovských filmů také díky silnému charakteru hlavní záporné postavy Khana v podání Ricarda Montalbána. Některé negativní reakce kritizovaly výkony herců či kostýmy („santaclausovské tuniky“).  Snímek získal dvě Saturnovy ceny, za nejlepší mužský herecký výkon (William Shatner) a za nejlepší režii (Nicholas Meyer). V roce 1983 byl též nominován na cenu Hugo za nejlepší hrané představení.  V roce 1983 byl "Khanův hněv" vydán na VHS a kazetách Betamax, na DVD se poprvé objevil bez jakýchkoliv bonusů v roce 2000. O dva roky později byla na DVD vydána „režisérská edice“ s prodlouženým remasterovaným sestřihem snímku a bonusy ve formě komentáře režiséra, rozhovorů s herci, storyboardů a traileru. V roce 2009 byla remasterovaná původní verze uváděná v kinech vydána též na BD.  V Česku byl snímek poprvé uveden na TV Nova dne 9. března 1994.

Star Trek II: Khanův hněv (v anglickém originále Star Trek II: The Wrath of Khan) je americký sci-fi film od studia Paramount Pictures a režiséra Nicholase Meyera, druhý na motivy prostředí Star Treku. Do kin byl uveden roku 1982 a celosvětově vydělal 97 milionů dolarů. Scénář volně navazuje na epizodu „Vesmírné sémě“ (1967) původního seriálu "Star Trek". Vyhnaný a geneticky vylepšený tyran Khan Noonien Singh se chce pomstít Jamesi Kirkovi, nyní admirálovi Hvězdné flotily. Posádka hvězdné lodi USS "Enterprise" právě pod Kirkovým velením jej musí zastavit, aby nezískal mocné zařízení Genesis, které má sloužit k terraformaci mrtvých planet. Na tento snímek přímo navazuje další film "" (1984).

是派拉蒙电影公司在1982年出品的一部科幻电影。该电影是《星际旅行》科幻系列的第二部电影,描述了詹姆斯·T·柯克(威廉·夏特纳)与进取号的其他船员一同对抗暴君可汗(里卡多·蒙塔尔万)的剧情。可汗这一角色最初出现在1960年代的《星际旅行》电视剧的里。在电影中,可汗从被放逐了15年的星球逃了出来,并急切地要去找柯克复仇,进取号的船员们必须阻止他得到威力强大的创世装置。以进取号船员斯波克(伦纳德·尼莫伊)之死为结局的《可汗怒吼》,其后续剧情一直连映至1986年的《星际旅行IV:抢救未来》。


卡拉恰伊-切尔克斯共和国

Historie.

Název republiky pochází od hlavních etnických skupin, turkických Karačajců (Karačajly, doslova znamená Lidé od Černého potoka) příbuzných Balkarů ze sousední Kabardino-balkarské republiky, kteří žili v oblasti od 13. století. Naproti tomu kavkazští Čerkesové přišli na toto území až v 19. století. Součástí Ruského impéria byla však tato oblast již od 17. století.  Po vítězství sovětské moci byla roku 1922 zřízena Karačajevsko-čerkeská autonomní oblast, která byla roku 1926 rozdělena na Karačajevskou AO a Čerkeský národní okruh (od r. 1928 Čerkeskou AO). V letech 1942-43 bylo území načas okupováno nacistickým Německem a po jeho osvobození byli Karačajci obviněni z kolaborace s Němci a násilně přesídleni do Střední Asie a jejich autonomní oblast byla zrušena. K revizi tohoto aktu došlo roku 1957 a karačajskému obyvatelstvu byl povolen návrat. Současně byla znovu vytvořena Karačajevsko-čerkeská autonomní oblast. Po roce 1991 byl statut změněn na autonomní republiku v rámci Ruské federace.

Obyvatelé.

Podle sčítání obyvatel z roku 2002 žijí v Karačajevsko-čerkeské republice následující národnosti: Karačajci s 38,5 % populace republiky, následují Rusové (33,6 %) a Čerkesové (11,3 %). Největší národnostní menšinou jsou Abazinci (7,4 %).  Úředními jazyky jsou: ruština, karačajevsko-balkarština, kabardijanština, abazština a nogajština.  V roce 1987 žily v oblasti kromě Karačajců, Čerkesů, Rusů a Abazinců ještě Nogajci, Oseti a Řekové.

Politika.

Hlavou státu je karačajevsko-čerkeský prezident. Od roku 2007 je prezidentem Mustafa Azret-Alijevič Batdjejev.  Značným problémem v republice je napětí mezi etnickými skupinami. V květnu 1999 byly v Karačajevsko-Čerkesku uskutečněny první svobodné regionální prezidentské volby. Poté co tyto volby vyhrál Vladimír Semjonov (Karačajec) nad Stanislavem Děrevem (Čerkes) se uskutečnilo několik protestů Děrevových příznivců, kteří obviňovali Semjonova ze falšování výsledků voleb. Soud později potvrdil výsledky voleb i přes protesty tisícovek Děrevových příznivců.

Ekonomika.

Průmysl je nejvíce zastoupen v hlavním městě Čerkesku. Největší význam má chemický a potravinářský průmysl.

Karačajevsko-Čerkesko (Karačajevsko-čerkeská republika) je autonomní republikou Ruské federace. Nachází se na severních svazích Velkého Kavkazu. Na severu sousedí se Stavropolským krajem, na východě s Kabardsko-Balkarskem, na jihu sousedí s Gruzií a na západě s Krasnodarským krajem. Její rozloha je 14 100 km2, počet obyvatel je 439 470. Hlavním městem je Čerkesk se 116 244 obyvateli.

卡拉恰伊-切尔克斯共和国(, "Karachayevo-Cherkesskaya Respublika"; 卡拉恰伊-巴尔卡尔语: Къарачай-Черкес Республика, "Qaraçay-Çerkes Respublika"; 卡巴尔达语: Къэрэшей-Шэрджэс Республикэ, "Ķêrêšei-Šêrdžês Respublikê", 诺盖语: Карашай-Шеркеш Республикасы, "Qaraşay-Şerkeş Respublikası")是俄罗斯联邦主体之一,属北高加索联邦管区。面积14,100平方公里,人口439,470(2002年)。首府切尔克斯克,成立于1922年2月13日,现任首脑是拉希德·塔穆雷佐夫。


Vývoj.

První prototyp Ar 68a (imatrikulace D-IKIN) vzlétl v létě 1934 ve Warnemünde a to ještě s motorem BMW VId o výkonu 550 k, jelikož vývoj definitivního motoru Jumo 210 ještě nebyl dokončen.  Druhý prototyp Ar 68b (D-IVUS) už měl motor Jumo 210 A o výkonu 610 k a byl zalétán v roce 1935. Třetí prototyp Ar 68c (D-IBAS) navíc nesl výzbroj dvou kulometů MG 17 ráže 7,92 mm. Výkony typu však nebyly hodnoceny příliš kladně. Prototyp Ar 68d (D-ITAR) opět poháněl motor BMW VI, zatímco prototyp Ar 68e (D-ITEP), který se stal vzorem konečné sériové verze Ar 68E-1, poháněl motor s dvojstupňovým kompresorem Jumo 210 Da o výkonu 680 k.  Ar 68d V4 se stal vzorovým strojem sériové varianty Ar 68 F-1 s instalovanou pohonnou jednotkou BMW VI 7,3 Z. Výroba této verze byla ukončena na podzim 1936.  Sériová varianta Ar 68E-1 byla vybavena motorem Jumo 211 Ea o výkonu 750 k, který roztáčel dvoulistou dřevěnou vrtuli Heine.  Poslední verzí byl stroj Ar 68 H (D-ISIX) vyrobený na jaře 1937, který poháněl hvězdicový devítiválcový motor BMW 132 Da chlazený vzduchem o výkonu 625 kW. Tento exemplář s již zakrytou pilotní kabinou dosahoval o 65 km/h vyšší rychlost oproti předchozím verzím. Výzbroj byla posílena další dvojicí kulometů MG 17 v horním křídle. Sériová výroba však nebyla zahájena.

Nasazení.

Letouny Arado Ar 68 F-1 byly do služby zavedeny v létě roku 1936. Jedinou jednotkou vybavenou touto verzí se stala nově založená I./JG 134 „Horst Wessel“ ve Werlu, později přeznačená na ZG 26.  Ar 68 E-1 se dostaly do výzbroje nově zformované III./JG 141 ve Fürstenwalde. V roce 1938 byly dva stroje Ar 68 E-1 testovány v bojových podmínkách Španělské občanské války v jednotce Grupo 9, které velel kapitán Javier Murcia, jako noční stíhací. Zde se ukázalo, že dvouplošníky jsou již zastaralým typem válečného letadla a tak k sériové výrobě dalších zlepšených verzí stroje již nedošlo.  Noční stíhací úkoly plnily od září do konce roku 1939 také letouny Ar 68 E a F ve výzbroji Luftwaffe. V rámci Luftflotte 3 operovaly 10.(Nachtjagd)/JG 72 se 16 stroji a 11.(Nachtjagd)/JG 72 s 12 stroji, které hlídkovaly nad německo-francouzskou hranicí. Obě jednotky byly zanedlouho přejmenovány na 11./JG 2 a 5./JG 52.  Dne 26. září 1939 byla 7./JG 53 zreorganizována na 10.(Nachtjagd)/JG 53 a vybavena letouny Ar 68 F-1. Jednotka operovala z letišť v oblasti Oedheim-Heilbronn.  Od roku 1940 byly všechny Ar 68 převedeny do Jagdfliegerschulen k výcviku.

Arado Ar 68 byl německý jednomotorový dvouplošný stíhací letoun vyvinutý firmou Arado ve 30. letech 20. století. Stroj byl vyvíjen od roku 1932 jako možná náhrada stíhacích dvouplošníků Heinkel He 51.

Ar 68战斗机是德国在1930年代片面终止履行凡尔赛条约之后自行设计并服役于德国空军的战斗机,同时这也是德国空军所使用最后一款双翼战斗机。


Název.

Původ názvu není jasný a teorie o něm se různí: název může pocházet ze slovanských výrazů "beresta" (březová kůra), "berest" (jilm) či z litevského "brasta" (říční brod). Název města se několikrát měnil: do 17. století se jmenovalo "Berestě", od 17. do poč. 20. století "Brest-Litovsk (Brest Litevský)", 1921–39 "Brest nad Bugem" a později jednoduše "Brest".  Názvy v dalších jazycích

Dějiny.

Brest vznikl v místě, kde se stýkaly vlivy Polska a Kyjevské Rusi. První zmínka o městě pochází již z roku 1019. Roku 1500 bylo vypáleno patnáctitisícovým tatarským nájezdem. V letech 1569–1795 patřilo město Republice obou národů. Část pravoslavného duchovenstva tohoto soustátí zde roku 1596 uzavřela tzv. Brestskou unii s katolickou církví.  Po 3. dělení Polska se Brest ocitl v Ruském impériu. V průběhu 19. století se z města stala rozsáhlá pevnost, přičemž obytná část města se přesunula vně hradeb a většina starých budov byla zbořena, popř. přestavěna. Z baziliánského kláštera vzniklo mj. kasino pro důstojníky; právě v tomto tzv. Bílém paláci byla 3. března 1918 podepsána Brestlitevská mírová smlouva, která ukončila boje na východní frontě I. světové války. Brestská pevnost sehrála důležitou úlohu v 2. světové válce; v roce 1965 obdržela pevnost oficiální hrdinské vyznamenání.  V letech 1918–1939 byl Brest součástí II. Polské republiky, roku 1921 se stal hlavním městem Poleského vojvodství. Roku 1939 po dohodě s hitlerovským Německem obsadil východní Polsko, dnes západní Bělorusko Sovětský svaz; po 2. světové válce byla odsunuta většina Poláků a z Brestu se stalo centrum Brestské oblasti Běloruské SSR, později samostatného Běloruska (od roku 1991). Příslibem zlepšení spolupráce s Polskem a Ukrajinou je nově ustavený Euroregion Bug.

Židé v Brestu.

Podobně jako okolní města měl i Brest od 17. století početnou židovskou komunitu, která v některých obdobích tvořila většinu obyvatel města: např. při sčítání v roce 1897 bylo z celkového počtu 46 586 obyvatel 30 608 židovského vyznání. Po první světové válce jich zůstala zhruba polovina; během holokaustu bylo na konci roku 1942 židovské ghetto zlikvidováno a prakticky všichni židé vyvražděni.

Doprava.

Brest je velmi důležitým dopravním uzlem a hraničním přechodem mezi střední a východní Evropou. Železniční tratě odtud vedou ve směrech na (1) Minsk a Moskvu, (2) Pinsk a Homel, (3) ukrajinský Kovel, (4) polský Łuków a dále na Varšavu, (5) polský Białystok. Denně tudy projíždí také rychlík "Vltava" spojující Prahu a Moskvu. Prochází tudy také silniční tah Varšava – Moskva. Městskou hromadnou dopravu zajišťují autobusy a od roku 1981 také trolejbusy. Poblíž města je menší mezinárodní letiště.

Brest, Brest-Litovsk (česky také Brest Litevský), Brest nad Bugem či Běrasce (bělorusky "Брэст, Берасьце", rusky: Брест, "Brest") je historické město v západním Bělorusku nad řekou Bug. Město leží velmi blízko hranici s Polskem a je nejvýznamnějším hraničním přechodem mezi Běloruskem a Evropskou unií. Město je centrem Brestské oblasti a počtem obyvatel () je 6. nejlidnatější v zemi. Město se stalo jedním z centrem počátečního odporu Rudé armády během 2. světové války, kdy při Operaci Barbarossa sovětští vojáci bránili Brestskou pevnost.

布列斯特(白俄罗斯语: 或 Берасьце、、、、)是白俄罗斯邻近波兰边境的一座城市(第二次世界大战前属于波兰),也是布列斯特州的首府,人口近290,000(2004年)。


Historie.

Alanin byl chemicky syntetizován roku 1850 Adolphem Steckerem z acetaldehydu, amoniaku a kyanovodíku. Stecker očekával kyselinu mléčnou, namísto toho ale izoloval jinou látku, kterou pojmenoval "alanin", "al-" značí původ z aldehydu. Jím použitý postup se dnes nazývá Streckerova syntéza aminokyselin. V proteinech byl alanin jednoznačně identifikován roku 1888 T. Weylem, alanin je tedy aminokyselina, která byla dříve syntetizována, než nalezena v proteinech.

Chemické vlastnosti.

Alanin obsahuje, podobně jako většina aminokyselin, chirální uhlík, je tedy opticky aktivní. Vyskytuje se ve dvou formách (enantiomerech): L-alanin a D-alanin, pro syntézu proteinů na ribozomu se využívá ovšem pouze L-alanin. V polypeptidech a proteinech se ovšem může vyskytovat i D-alanin, pokud je tam připojen po syntéze, jako je tomu v případě dermorfinu některých pralesních žab.

V bílkovinách.

Methylová skupina alaninu je málo reaktivní, nepolární a není silně hydrofobní, proto se alanin téměř nikdy nepodílí na funkci proteinu přímo. Jeho role může být například v rozeznání substrátu kvůli své interakci s málo reaktivními atomy, jako je uhlík. Díky svému hydrofóbnímu charakteru se podílí na hydrofobních interakcích napříč vláknem proteinu.  Alanin je významný pro tvorbu alfa-helixů, protože ze všech proteinogenních aminokyselin nejvíce stabilizuje tento typ struktury. Peptidy tvořené výhradně z alaninů jsou ovšem "konformačními chameleony" a mohou zaujímat alfa helixy, nebo pokud jsou dostatečně dlouhé, i beta-listy, což je klinicky významné u některých dědičných chorob vyvolaných zmnožením trinukleotidových opakování kódujících alanin, vyskytujících se například v proteinu PABPN1 (podobně jako zmnožení úseků kódujících glutamin v huntingtinu provází Huntingtonovu chorobu).  Protože je methylová skupina alaninu málo reaktivní, a pouze vzácně nese nějakou specifickou funkci, alanin může být snadno zaměněn za jinou aminokyselinu. Naopak, záměna aminokyseliny za alanin změní funkci proteinu za předpokladu, že daná aminokyselina je pro funkci proteinu důležitá. Této skutečnosti se používá v genovém inženýrství při alaninovém skenování, kdy se zaměňuje zkoumaná aminokyselina za alanin a zkoumají se změny ve funkci proteinu. I když se teoreticky nabízí záměna za ještě jednodušší glycin, alanin je vhodnější, protože zaujímá konformace běžné pro aminokyseliny, na rozdíl od poměrně neobvyklého glycinu.

Alaninový cyklus.

Alanin se kromě výstavby proteinů také podílí na dopravě amoniaku ze svalů do jater a na glukoneogenezi v alaninovém cyklu, ve kterém je z pyruvátu transaminací ve svalu vytvořen alanin, který je pak dopraven krví do jater, kde je opět transaminován za vzniku pyruvátu. Přenesená aminoskupina je pak pomocí močovinového cyklu přeměněna na močovinu (a vyloučena z těla ven), zatímco pyruvát slouží jako prekurzor pro syntézu glukózy v procesu glukoneogeneze.

Vztah k hypertenzi.

Podle mezinárodní studie Imperial College London existuje korelace mezi hladinou alaninu, vysokým krevním tlakem, příjmem energie, hladinou cholesterolu a indexem tělesné hmotnosti.

Zdroje.

V potravinách.

Alanin není esenciální, tedy při nedostatku může být v těle vytvořen. Zdrojem alaninu jsou veškerá bílkovinná jídla, např. maso, vajíčka, mléčné výrobky nebo plody moře. Z vegetariánských jídel hodně alaninu obsahují luštěniny, ořechy, kvasnice, hnědá rýže nebo obilí.

Biosyntéza a degradace.

Alanin může být v těle tvořen z pyruvátu nebo z aminokyselin s větveným alifatickým řetězcem tedy například z valinu, leucinu a izoleucinu.  Nejběžněji je alanin tvořen enzymem alaninaminotransferázou transaminací pyruvátu, který vzniká glykolýzou glukózy. Protože transaminační reakce jsou reverzibilní a pyruvát všudypřítomný, alanin snadno vzniká v úzké vazbě s metabolickými drahami jako glykolýza, glukoneogeneze a citrátový cyklus. Protože jsou tyto pochody reverzibilní, při nadbytku může alanin vstoupit do stejných drah, kterými je tvořen a je tak degradován, hlavní degradační reakce je transaminace enzymem alaninaminotransferázou: alanin+alfa-ketoglutarát→pyruvát+glutamát.

Chemická syntéza.

Racemická směs alaninu se dá připravit kondenzací acetaldehydu s chloridem amonným za přítomnosti kyanidu draselného Streckerovou syntézou nebo amonolýzou kyseliny 2-brompropionové:

D-alanin.

I když platí, že pro syntézu proteinů využívají živé organismy pouze L-aminokyseliny, D-alanin je poměrně často používán pro jiné účely. V proteinech může být připojen až po syntéze specializovanými enzymy, jako je tomu u proteinu dermorfinu některých pralesních žab. Také se může vyskytovat v neribozomálních peptidech, příkladem může být cyklosporin.  D-alanin je významnou složkou bakteriálního peptidoglykanu (mimo jiné spolu s D-glutamovou kyselinou). Přítomnost D-alaninu chrání bakterie před působením defensinů a dalších antibakteriálních enzymů a je důležitá pro tvorbu biofilmu.  Mořští korýši, mlži, a pravděpodobně řada dalších bezobratlých využívá D-alanin ve slaném prostředí jako osmolyt pro vyrovnání osmotického tlaku. Předpokládá se, že D-forma alaninu je používána proto, že nemůže být využívána enzymy a její nadbytek neovlivňuje metabolismus. Tyto organismy mohou získávat D-alanin od symbiotických bakterií nebo z potravy, ale také nesou gen pro alanin-racemázu vytvářející D-alanin z L-alaninu. D-alanin je využíván i savci, jeho funkce ale není známá a jeho původ není dobře prozkoumán – získávají D-alanin ze symbiotických bakterií, také ale mohou nést zatím neobjevenou alanin-racemázu. U savců se D-alanin vyskytuje v nervovém systému a některých orgánech, především v endokrinním systému. D-alanin je sekretován buňkami Langerhansových ostrůvků po stimulaci glukózou, a jeho koncentrace v krvi se mění podle cirkadiánního rytmu, což naznačuje, že se může jednat o hormon s neznámou funkcí.

Alanin (Ala, A) je proteinogenní, nepolární, neesenciální α aminokyselina. Na jeho α uhlík je navázána methylová skupina, což z něj dělá jednu z nejjednodušších α-aminokyselin. Kromě funkce v proteinech se jedná o významný meziprodukt mnoha metabolických drah, a zprostředkovává alaninový cyklus umožňující svalům efektivně získávat energii z aminokyselin. Alanin je jednou z nejobvyklejších aminokyselin v proteinech, jeho průměrný výskyt je 7,7 %, je kódován kodony GCU, GCC, GCA a GCG.

丙氨酸(Alanine,简写为Ala或A)是一种氨基酸,于1879年首度被分离出来。它含有胺基和羧酸,二者都与中心碳原子相连,中心碳原子也带有甲基侧链。因此,它的IUPAC系统命名为2-氨基丙酸,并且它属于非极性氨基酸。


Historie.

Založení hnutí.

Hnutí vzniklo 17. února 1990 na ustavujícím sněmu v Nitře, u Ministerstva vnitra SR byla zaregistrována 23. února. Stalo se tak jedním z nejstarších subjektů na politické scéně Slovenska po roce 1989. Při zakládání a profilaci KDH sehráli významnou roli zejména lidé z katolického disentu, ale i lidé blízcí VPN. Prvním předsedou hnutí byl zvolen Ján Čarnogurský.  Jeho vznik podnítila výzva ze 30. listopadu 1989 na zakládání Křesťanskodemokratických klubů (KDK) na Slovensku. Kluby vznikaly zpočátku společně, na smíšených územích jako "dvojjazyčné" (slovenské a maďarské), ale i pouze maďarské. V březnu 1990 došlo k definitivnímu oddělení maďarských křesťanských demokratů od KDH a jejich zástupci se rozhodli na svém zasedání v Bratislavě 17. března vytvořit samostatné Maďarské Křesťanskodemokratické hnutí (později sloučeno do dnešní Strany maďarské koalice).  Hnutí si v první polovině roku 1990 vytvořilo zájmové organizace a svazy, vznikly Křesťanskodemokratická mládež Slovenska (slovensky Kresťanskodemokratická mládež Slovenska, KDMS), Svaz křesťanských lékařů a zdravotníků (Zväz kresťanských lekárov a zdravotníkov, ZKLaZ), jehož předsedou se stal Alois Rakous, Sdružení Křesťanskodemokratické zemědělců Slovenska (Združenie kresťanskodemokratických poľnohospodárov Slovenska, ZKDPS), Křesťanskodemokratický svaz pracovníků vědy a školství (Kresťanskodemokratický zväz pracovníkov vedy a školstva, KDZPVŠ), Křesťanskodemokratický svaz žen Slovenska (Kresťanskodemokratický zväz žien Slovenska) a Křesťanskodemokratické sdružení ekologů Slovenska (Kresťanskodemokratické združenie ekológov Slovenska).

Volby 1990 a následná vláda.

V prvních svobodných volbách na Slovensku v roce 1990 získalo hnutí 19,2 % a umístilo se tak na druhém místě za VPN. V obou federálních volbách skončilo hnutí rovněž na druhém místě: Sněmovna lidu 18,9 %, Sněmovna národů 16,66 %. Výsledky byly však zklamáním, jelikož KDH v průzkumech veřejného mínění dlouhodobě vedlo. Následně se KDH stalo součástí vládní koalice pod vedením Vladimíra Mečiara (1990-1991). V komunálních volbách v listopadu 1990 získalo KDH nejvíce poslanců ze všech kandidujících stran, tedy 10 564 (27,4 %) a 541 starostů a primátorů (19,8 %).  Na začátku roku 1991 mělo KDH přibližně 50 tisíc členů. Po rozdělení VPN a pádu Mečiarovy vlády se v dubnu 1991 stal novým předsedou vlády Ján Čarnogurský (viz vláda Jána Čarnogurského). Na sněmu KDH v listopadu 1991 byl Ján Čarnogurský za předsedou hnutí zvolen opětovně, jeho protikandidátem byl Jan Klepáč. Skupina kolem Klepáče navrhovala konfederativní uspořádání ČSFR a případné referendum o samostatném Slovensku. Pro neshody uvnitř KDH se tato skupina následně rozhodla založit v březnu 1992 vlastní Slovenské křesťansko-demokratické hnutí (SKDH).

Volby 1992.

Do voleb v roce 1992 šlo KDH s volebním heslem "Stabilita dnes – prosperita zítra". Ve volbách do SNR získalo pouze 8,89 % a stalo se opoziční stranou. Vládu utvořil Vladimír Mečiar z HZDS, které získalo 37,26% (druhá skončila SDĽ se ziskem 14,70 %). Na sněmu v září 1992 změnilo hnutí svou strukturu na politickou stranu. Za předsedu byl opět zvolen Ján Čarnogurský, do funkcí místopředsedů byli zvoleni František Mikloško (pro tisk a vnější působení), Ivan Šimko (pro vnitřní politiku), Emil Komárik (pro zahraniční politiku) a Anton Anderko (pro regionální politiku).  V lednu 1993 navrhlo KDH na prezidenta Antonína Neuwirtha, jejich kandidát však neuspěl. Během celého roku působila strana v opozici. Po pádu druhé Mečiarovy vlády v roce 1994 se KDH na krátký čas stalo součástí vlády Jozefa Moravčíka, v níž mělo KDH 5 křesel: Ivan Šimko (místopředseda vlády pro legislativu), Mikuláš Dzurinda (doprava, spoje a veřejné prace), Ladislav Pittner (vnitro), Július Brocka (práce, sociální věci a rodina) a Lubomír Roman (kultura).

Volby 1994.

Ve volbách do NR SR v roce 1994 kandidovali na kandidátce KDH i bývalí členové VPN a ODÚ. KDH získalo 10,08% a skončilo na čtvrtém místě (za HZDS-RSS, levicovou koalicí Společná volba a Maďarskou koalicí). KDH se opět stalo součástí opozice. V komunálních volbách získala KDH 6 920 poslanců a 415 starostů. Na sněmu v prosinci 1994 byl opět zvolen Ján Čarnogurský za předsedu strany. Za místopředsedy byli zvoleni František Mikloško, Ivan Šimko, Mikuláš Dzurinda a Ján Figeľ.

Modrá koalice a založení SDK.

Ve volebním období 1994–1998 působilo KDH jako nejsilnější opoziční strana. KDH v tomto období důrazně vystupovalo proti autoritativním praktikám Mečiarovy vlády, spoluorganizovala např. mítinky na náměstí SNP v Bratislavě, kterých se zúčastnily desetitisíce lidí. V roce 1996 vznikla tzv. "Modrá koalice" (KDH-DÚ-DS). Ta zorganizovala mj. petici za přímou volbu prezidenta (více než 550 tisíc podpisů) a Petici za spravedlivé volby (470 tisíc podpisů). Modrá koalice byla v roce 1997 po přičlenění SDSS a SZS přejmenována na "Duhovou koalici". Před volbami v roce 1998 byla koalice přetvořena na politickou stranu a změnila svůj název na Slovenská demokratická koalícia. Jejím mluvčím a předsedou se stal Mikuláš Dzurinda.  Parlamentní volby v září 1998 sice vyhrálo HZDS se ziskem 27 % hlasů, na vytvoření vlády to však nestačilo. Vládní koalici tak vytvořila Slovenská demokratická koalice (členové KDH byli na její kandidátce), která skončila druhá se ziskem 26,33 % hlasů. Součástí koaliční vlády byly kromě SDK i SDĽ, SMK a SOP. Předsedou vlády se stal Mikuláš Dzurinda, předseda KDH Ján Čarnogurský se stal ministrem spravedlnosti.

2000–2010 (spor uvnitř strany, následná vláda a opozice).

Po sporu uvnitř SDK se část poslanců KDH v čele s Mikulášem Dzurindou oddělila a v roce 2000 založila novou stranu s názvem Slovenská demokratická a kresťanská únia (SDKÚ). Strana si v roce 2000 zvolila po deseti letech nového předsedu Pavla Hrušovského, Ján Čarnogurský již nekandidoval. Volební zisky strany se od této doby pohybovaly v rozmezí cca 8-10%.  V parlamentních volbách v roce 2002 se strana umístila až na pátém místě se ziskem 8,25 % hlasů. První bylo tradičně HZDS pod vedením Vladimíra Mečiara, druhá SDKÚ, třetí SMER Roberta Fica a čtvrtá SMK-MKP. Po pověření bývalého člena KDH Mikuláše Dzurindy, nyní předsedy SDKÚ, sestavením vlády, bylo KDH přizváno do jeho druhé koaliční vlády. V únoru 2006 KDH koaliční vládu opustilo. Stalo se tak v důsledku sporu o smlouvu s Vatikánem. Ministři KDH podali demise, 8. února jmenoval prezident republiky nové tři ministry a předseda vlády zároveň souhlasil s konáním předčasných voleb v červnu téhož roku.  V předčasných parlamentních volbách v červnu 2006 skončilo KDH na šestém místě se ziskem 8,31 % hlasů. V následujícím volebním období (2006–2010) působila strana pouze v opozici, jelikož vládu sestavil Robert Fico ze strany SMER.

Současný vývoj.

Na sněmu v září 2009 bylo zvoleno nové vedení, novým předsedou se stal bývalý europoslanec Ján Figeľ, který tak po devíti letech vystřídal Pavla Hrušovského.  V následných parlamentních volbách v červnu 2010 skončila strana na čtvrtém místě se ziskem 8,52 % hlasů. V nadcházejícím volebním období byla součástí koaličního kabinetu pod vedením Ivety Radičové z SDKÚ-DS. Předseda strany Ján Figeľ byl do vlády jmenován do funkce jejího místopředsedy a ministra dopravy. Celkem získala strana ve vládě 3 posty (kromě Figeľa ještě Daniel Lipšic vnitro a Ivan Uhliarik zdravotnictví). Vládě nebyla 11. října 2011 vyslovena důvěra, na březen 2012 bylo proto vyhlášeny předčasné parlamentní volby.  Ve volbách v březnu 2012 získala strana 8,82 % a byla tak jedinou z vládních stran, která si v parlamentu od minulého období polepšila, a to o jeden mandát. Od dubna 2012 je strana v opozici.  V parlamentních volbách 2016 strana překvapivě získala pouhých 4,9 % a poprvé v celé své historii se stala mimoparlamentní stranou.

Volební preference.

Volební preference strany v procentech podle Statistického úřadu SR (slovensky). ("Pozn.: Od června 2006 do dubna 2007 se zkoumaly sympatie k politické straně.") Tučně vyznačené preference znamenají překročení hranice 5 % potřebné pro vstup do parlamentu.

Kresťanskodemokratické hnutie (zkratka KDH, čes. "Křesťanskodemokratické hnutí"), je politická strana působící na Slovensku. Vznikla 17. února 1990 ustanovujícím sněmem v Nitře (registrace Ministerstvem vnitra SR od 23. února 1990), čímž se stala jedním z nejstarších subjektů na politické scéně Slovenska po roce 1989. Při zakládání a profilaci KDH sehráli významnou úlohu hlavně lidé z katolického disentu, ale i lidé blízcí VPN. Ideová profilace strany se dá považovat za pravicovou a konzervativní. Jejím předsedou je od června 2016 Alojz Hlina.

基督教民主运动(, KDH)是斯洛伐克政党,成立于1990年。目前为欧洲人民党成员。


Výskyt.

V přírodě se vyskytuje jak volně tak i ve sloučeninách, hlavně v pryskyřici benzoe a v esterech (balzámech).

Příprava a výroba.

Kyselina benzoová se průmyslově vyrábí oxidací toluenu kyslíkem za katalýzy kobaltovým katalyzátorem. Laboratorně ji lze připravit oxidací toluenu manganistanem draselným, nebo reakcí fenylmagnesium bromidu s oxidem uhličitým a následným okyselením.  Lze ji také připravit uvolněním z její lépe dostupné soli, benzoanu sodného, a to pomalým přikapáváním silnější kyseliny chlorovodíkové do zředěného (5-6%) roztoku této soli. Výsledný produkt je poté odfiltrován a promyt vodou. Rekrystalizace z vody poskytne čistý produkt.  CHCOONa + HCl → CHCOOH + NaCl

Využití.

Konzervační prostředek.

Kyselina benzoová (E210) a její soli (sodná E211, draselná E212 a vápenatá E213) se používají jako konzervační prostředky. Přidávají se do nápojů, ovocných výrobků, hořčice, chemicky vykynutého těsta a koření s pH pod 4,5.

Organická syntéza.

Kyselina benzoová je velice důležitý prekurzor pro mnoho dalších organických látek, nejdůležitější jsou:

Lékařství.

Používá se v kombinaci s kyselinou salicylovou při léčbě kožních infekcí a může se využívat také proti akné.

Průmysl.

Kyselina benzoová a její soli se také mohou používat v některých zubních pastách, v kosmetických přípravcích s pH pod 4 a některých deodorantech.

Metabolismus a zdravotní vliv.

Kyselina benzoová se v těle odbourává na kyselinu hippurovou, která je koncovou sloučeninou metabolismu některých xenobiotik a je vylučována močí z těla. Lidské tělo vyloučí denně přibližně 0,44 g/l kyseliny hippurové, avšak pokud je organismus vystaven toluenu nebo benzoové kyselině, může tato hodnota být vyšší. WHO (Světová zdravotnická organizace) stanovila maximální tolerovatelný příjem na 5 mg/kg hmotnosti těla na den.  Nežádoucí účinky kyseliny benzoové při nadměrné expozici na tělo mohou vyvolat kopřivku, astma, rinitidu nebo anafylaktický šok.  Smrtelná dávka LD je 1700 - 2530 mg/kg (orálně, potkan), smrtelná koncentrace LC pro ryby 214 mg/dm (48 h).

Kyselina benzoová (lat. "acidum benzoicum") je nejjednodušší aromatická jednosytná karboxylová kyselina. Za normálních podmínek jde o bezbarvou až bílou krystalickou látku. Jedná se o slabou kyselinu. Využívá se jako konzervační prostředek, léčivo proti kožním infekcím a je velice důležitým prekurzorem v organické syntéze.

苯甲酸又称安息香酸、苄酸(英语:Benzoic acid),结构简式为CHCOOH,是苯环上的一个氢被羧基(-COOH)取代形成的化合物。苯甲酸一般常作为药物或防腐剂使用,有抑制真菌、细菌、霉菌生长的作用,药用时通常涂在皮肤上,用以治疗癣类的皮肤疾病。用于合成纤维、树脂、涂料、橡胶、烟草工业。


Taxonomie.

Protože obě pohlaví této antilopy mají rohy, po svém objevení byl bongo zařazen do rodu "Taurotragus", společně s antilopou losí a antilopou Derbyho, které sdílí tento znak. Nicméně toto zařazení se ukázalo jako nevyhovující; pro antilopu bongo byl zřízen monotypický rod Boocercus. V současnosti je uznávána jeho pozice v rodu Tragelaphus, do kterého patří i nyaly, kudu a sitatunga.

Popis.

Bongo je největší a nejmohutnější druh lesních antilop. Hmotnost samic se pohybuje mezi 210 a 235 kg, samci jsou výrazně větší a mohou vážit až 400 kg. Stavbou těla je bongo přizpůsobený pohybu v pralese - v poměru k tělu má kratší končetiny a poněkud kapří hřbet. Obě pohlaví mají spirálovitě zatočené rohy lyrovitého tvaru, které u samic dosahují délky asi 75 cm, u býků mohou být až metru dlouhé. Rohovina, která je kryje, je černohnědá.  Srst samic a mláďat je sytě kaštanově hnědá, samci věkem tmavnou a jsou až mahagonově černí. Končetiny jsou o něco tmavěji zbarvené. Tmavě hnědá srst také vytváří masku na obličejové části hlavy. Naopak bílá srst kryje vnitřní stany končetin, na hlavě vytváří „nánosník“ a dvě oválné skvrny na lících. Na prsou vytváří půlměsíc a nevyhýbá se ani končetinám. 10-15 bílých pruhů zdobí boky zvířete od kohoutku až po stehna. Na krku a nohou jsou tmavě hnědé skvrny různé velikosti, nad kopýtky má černobílé skvrny. Obě pohlaví mají krátkou černobílou hřívu.

Rozšíření a stanoviště.

Antilopa bongo obývá nížinné deštné pralesy střední a západní Afriky. Výskyt je potvrzen v jižním Súdánu a ve státech Demokratická republika Kongo, v Angole, Beninu, Burkině Faso, Kamerunu, Středoafrické republice, na Pobřeží slonoviny, v Rovníkové Guineji, Etiopii, Gabunu, Ghaně, Guineji, Guineji-Bissau, a také v Libérii, Mali, Nigeru a v Sierra Leone. Malé populace žijí také v Keni, kde žijí v horských tropických lesích a bambusových porostech.  Bongo vyhledává neprostupný pralesní podrost, bambusové lesy a křoviny, kde nachází úkryt i dostatek potravy. K životu potřebuje velké množství vody. Vyskytuje se až do výšky 4000 m n. m.

Biologie.

Bongo je velmi plaché zvíře s převážně noční aktivitou. Je to jediná lesní antilopa, která se pase ve stádech. Většinou tvoří menší stáda o 5 nebo 6 kusech, ale také větší skupiny až o padesáti antilopách. V jediném stádu může být i více býků, zřejmě nejsou příliš teritoriální. Staří býci mohou žít samotářsky. Žijí velmi skrytě, přes den se ukrývají v podrostu.  V noci konzumují mladé listy stromů a keřů, větvičky, výhonky nebo i květy a plody dřevin. Také se pasou na trávě. Často navštěvují přírodní minerální lizy, vyhledávají půdu bohatou na minerální látky nebo požírají spálené dřevo. Výhonky s listy strhávají dlouhým jazykem, k lámání vyšších větví pak používají své rohy.  Jsou to polyestrická zvířata, krávy přicházejí do říje každých 21 nebo 22 dní. Březost trvá 282 až 285 dní (9 měsíců), poté se narodí jedno, výjimečně i dvě telata. Matka je odkládá v podrostu a pravidelně je přichází kojit. Takto leží asi týden, pak následuje matku a připojí se ke stádu. Již ve 3 měsících začnou teleti růst rohy. Je odstaveno asi v 6 měsících, bongové pohlavně dospívají ve 20 měsících věku. Mohou se dožít až 19 let.  V přírodě je jejich největším nepřítelem levhart, hroznýši a hyeny. Bongové jsou velmi lekaví a při sebemenším vyrušení se dávají na útěk. V běhu se nahrbí a položí si rohy na hřbet, aby se při běhu nezapletly do lián a jiné vegetace.

Poddruhy.

Popisují se dva poddruhy antilopy bongo: bongo nížinný, "T. e. eurycerus", který obývá většinu současného areálu bonga v nížinných deštných pralesích, a bongo horský ("T. eurycerus isaaci"), který je ohrožený vyhubením a v přírodě se vyskytuje pouze v Keni, na území Ugandy už pravděpodobně vyhynul. Nížinný bongo je větší než jeho horský příbuzný, který je naopak výrazněji zbarvený.

Ohrožení.

Nikdo neví, kolik antilop bongo v neprostupných pralesích vlastně žije. Při předpokládané populační hustotě 0,25 kusu na km na území, kde se bongové běžně vyskytují, a 0,02/km v ostatních částech areálu, který má celkovou rozlohu 327 000 km, by celková populace mohla činit asi 28 000 zvířat. Nicméně jen asi na 60 % je bongo chráněný. Nížinný bongo není považován za ohrožený druh, horský bongo byl téměř vyhuben nadměrným lovem se psy.  V devadesátých letech devatenáctého století byli bongové téměř vyhlazeni epidemií moru skotu, ke kterému jsou zvláště vnímaví. Je snadné je ulovit do pastí nebo pomocí psů, antilopy ale dlouho chránily pověry: místní lidé věřili, že dotknou-li se bonga, onemocní epilepsií. Zdá se ale, že toto tabu již neplatí a domorodci antilopy loví pro maso, kůži i rohy. Bongo je ohrožený také kácením pralesů.

Chov v zoo.

Zvířata chovaná v zajetí jsou potomky antilop odchycených v pohoří Aberdare v Keni, jsou to proto horští bongové.  Antilopa bongo byla v Česku v letech 2017 a 2018 chována ve dvou zoo. Od roku 2019 je chována ve třech zoologických zahradách:  V minulosti patřily k chovatelům tohoto vzácného druhu také:  Na Slovensku chová bonga Zoo Bojnice. V celé Evropě je chován přibližně v pěti desítkách veřejných chovatelských zařízení, nejvíce pak ve Spojeném království. V rámci Evropské asociace zoologických zahrad a akvárií (EAZA) je chováno 178 jedinců.

Chov v Zoo Praha.

Historie chovu započala v roce 1988. Tehdy byl dovezen pár: samec Wajir a samice Kindu. První mládě se narodilo v roce 1990. Dosud odchováno 47 mláďat. Jen v roce 2017 se narodila 3 mláďata. Na počátku roku 2018 bylo chováno 9 jedinců (3 samci a 6 samic), což bylo nejvíce z českých a slovenských zoo. Ke konci roku 2018 bylo po odchodu čtyř jedinců do jiných chovatelských zařízení chováno pět samic.  Tento druh je k vidění ve výběhu vedle pavilonu hrochů v horní části zoo. V současné podobě byl otevřen v roce 2013.

Bongo lesní, též antilopa bongo nebo jen bongo ("Tragelaphus eurycerus"), je největší a nejtěžší lesní antilopa. Se svojí sytě kaštanově hnědou srstí s bílými svislými pruhy a tmavou maskou je právem považována za nejpestřeji zbarvenou a nejkrásnější africkou antilopu vůbec.

紫羚,学名"Tragelaphus eurycerus",又称斑哥羚羊,是一种夜行性的偶蹄目食草动物,也是非洲森林羚羊中最大的一种,主要生活在非洲茂密的丛林中。其英文名Bongo来自非洲土著语言。


Historie.

Tato instalační služba byla uvedena v roce 2000, kdy byla poprvé použita v produktech Microsoft Windows 2000 a Microsoft Office 2000. Jejím účelem bylo zjednodušit a zpřehlednit proces instalace, který se tímto definoval v jednotném formátu společností Microsoft.  Instalační služba se poté stala povinností každé firmy, která chtěla mít svůj produkt certifikovaný pro Windows (např. logo Designed for Windows 2000).  Postupem času byly nabídnuty verze Windows Installer pro starší verze systému Windows 95/98 a NT 4.0 a postupně se integrovaly do nových produktů (resp. byla do nich zahrnuta podpora balíčků MSI)

Historie verzí.

.MSI a.MSP.

Soubor formátu.MSI tvoří instalační balíček pro systémy Microsoft Windows ve formátu Windows Installer. Soubor se může také jmenovat jako.MSP, který slouží pro distribuci oprav již instalovaných produktů.

Vlastnosti.

Vlastnostmi Windows Installer, z nichž některé vedly k důvodu jeho vzniku jsou:  Jednou z nových možností je funkce rollback (návrat zpět), která umožňuje kdykoli přerušit proces instalace a instalační služba vrátí všechny změny do původního stavu, což v tehdejší době byl revoluční počin. Do tehdejší doby bylo velmi riskantní přerušovat proces instalace, protože nedokončená instalace mohla ovlivnit stabilitu systému (chybějící soubory, záznamy v registrech odkazující na neexistující knihovny apod.).

Současnost.

V současné době je Windows Installer ve verzi 5.0 (konkrétně celé číslo sestavení je 5.0.7600.16385) a i přes počáteční odpor veřejnosti je v dnešní době součástí naprosté většiny instalací. Společnosti vyvíjející vlastní instalační řešení se přizpůsobily a zahrnuly podporu Windows Installer do svého prostředí.

Microsoft Windows Installer (celý název je Windows Installer Service) je instalační služba pro instalaci a správu instalačních balíčků ve formátu MSI v prostředí Microsoft Windows.

Windows Installer是在Windows 2000时提出,作为微软操作系统中的安装程序开发标准的操作系统服务。它可以支援安装程序所需要的许多功能,并且可以支援交易式安装(Committable Installation),当安装程序发现错误或问题时,可以将安装程序中所做的任何修改(包含复制档案、修改组态等)全部回溯为未变更的状态。


Vrcholy.

Masív Nošaku má tři vrcholy:

Prvovýstup.

Poprvé zdolala vrchol Nošaku japonská horolezecká výprava v roce 1960. Vrcholové družstvo, které stoupalo jihovýchodním hřebenem, tvořili horolezci Toshiaki Sakai a Goro Iwatsuboa. Zimní prvovýstup uskutečnili v roce 1973 polští horolezci Tadeusz Piotrowski a Andrzej Zawada. Byl to první zimní prvovýstup v dějinách horolezectví na horu vyšší než 7000 m n. m.

Popis výstupu na Nošak západní (afghánskou) cestou.

Bezpečnost.

I když byl prvovýstup veden z východní (pákistánské) strany, v posledních letech převazují výstupy ze západní (afghánské strany) a to zejména z důvodů bezpečnosti. Po zabití bin Ládina a rapidního oslabení vlivu teroristického hnutí al-Kaida v Afghánistánu v roce 2011 se posílila pozice Talibánu ať už v rodném Pákistánu, tak následně i Afghánistánu. Převážná většina obyvatelů Wakhanu (oblast v Badachšánu do níž spadá přístup k Nošaku) avšak vyznává Ismajli, což je sice odnož šítského islámu, ovšem jiná než vyznávají obyvatelé v jiných částech Afghánistánu a členové Talibánu. Dá se tedy tvrdit, že přístup k Nošaku je poměrně bezpečný, nicméně stále dbejte na zvýšenou pozornost, pohybujte se ve skupinkách a dbejte místních tradic. Ženy by se neměly pohybovat bez mužského doprovodu a bez částečného zahalení (vlasy, ramena, nohy). Vždycky kontrolujte bezpečnostní situaci těsně před odjezdem, jelikož situace se může lehce změnit. V roce 2016 zatím neexistuje kvalitní volně dostupný zdroj informací z dění ve Wakhanu a informace z MZV ČR nejsou vždy aktuální (česká ambasáda v Kábulu je opravdu daleko), ale jsou to jediné lehce dostupné informace.

Turistické kanceláře.

Wakhan se těší jedné z největších turistické návštěvnosti v Afghánistánu a to přibližně 150-200 turistů ročně (mírně stoupající tendence). I když by se zdálo, že je to málo, pro řídce osídlený Wakhan představují turisté důležitý zdroj příjmů, zejména pro nosiče ve vesnici Quazi Deh. Pokud cestujete z tádžického Dušanbe přes hraniční přechod Ishkashim, je možné využít servis některých tádžických turistických společností, které částečně spolupracují s afghánskými partnery, jak například Pamir-Silk-Travel. Levnější varianta je zajištění pouze dopravy a servisu v Afghánistánu, což v drtivém počtu případů zajišťuje Said, Yarmohmammad a nebo Malang (jeden ze dvou horolezců, kteří v roce 2009 dobyli vrchol Nošaku jako první (a zatím poslední) Afghánci v historii). Nicméně je nutné podotknout, že všechny poskytované služby pro turisty jsou nesmírně předražené, komplikované (permit) a nespolehlivé.

Výstup.

Quazi Deh-BC: V poslední vesnici Quazi Deh si můžete pronajmout nosiče, kteří se s Vámi vydají na 36 km dlouhou cestu do BC. Během této 2-3 denní cesty se držte +-50 m od pěšiny, abyste náhodou nešlápli na minu. Cena za den na nosiče byla v roce 2016 1000 AFN/den, tj. cca 45 USD (max 60 USD), na 21 kg zátěže. Pokud jste fit, zvládnete cestu za dva dny nahoru a nosiči sejdou za den dolu, tj. platíte jim 3 dny.  BC-C1: BC se nachází na prostorném místě ve výšce 4650 m n. m. Pramen pitné vody (během léta) se nalézá asi 50m od BC směrem k Nošaku. Cesta do C1 (4-6 h, 900 hm) vede přes rozlehlou morénu, kde se doporučuje vyznačit trasu mužíky. Poté následuje dlouhý kuloár cca 600 m převýšení se sklonem kolem 40°. Ke konci léta je kuloár zledovatělý a dle podmínek je radno se v horní strmější pasáži přijišťovat šrouby. Kuloár je lépe schůdný levou částí, avšak v horní části kuloáru (cca 5450 m n. m.) se doporučuje přetraverzovat na pravý hřeben, odkud vede lehký výstup do C1 (5500 m n. m.). Alternativní trasa cca 300m vlevo od kuloáru přes jazyk ledovce je schůdná, ale skýtá několik nepěkných trhlin.  C2-C3: Prostorný kemp C1 sice postrádá tekoucí vodu, ale jinak je to ideální základna pro další výstupy. Postup do C2 (6200 m n. m.) je víceméně zřejmý a vede oblým sněhovými hřebínky a poli skrze skalní ostrůvky až k výrazné skále, kterou obejdete zleva (často měkký sníh 40°) a najdete zde ideální místo pro C2 kemp (místo pro 2 stany).Do C3 pokračujte sněhovým hřebínkem a následně nekonečnými sněhovými poli (často hluboký měkký sníh) až na skalní výběžky, kterými pokračujete na nevýraznou větrnou plošinu ve výšce cca 6600 m n. m. Zde najdete asi 2 neideální místa na stan.  C3-C4: Odtud následuje orientačně komplikovanější výstup mixovým terénem až pod skalní bariéru (6800 m n. m.), která začíná hned za úzkým exponovaným (ale krátkým) sněhovým hřebenem. Odtud lze spatřit dvě výstupové trasy - přímo nahoru (max 3 UIAA) a hledat smyčky, za které se zajistíte a nebo traverz vlevo a napojit se na dva fixy, co zde nechala Afghánská expedice v roce 2009. Většina expedic volí přímou variantu a nepoužívá fixní lana.  Kemp C4 leží hned za skalní bariérou na obrovském ledovcovém plateau ve výšce skoro 7000 m n. m. Je to nádherné místo s grandiózním výhledem odkud poprvé uvidíte nevýrazný, tupý vrchol Nošaku. Bohužel nadmořská výška, nízké teploty a poměrně časté sněžení Vás donutí strávit v tomto jedinečném místě co nejmíň času.  C4-Noshaq: Finální výstup na vrchol Nošaku je kombinace zápolení s výškou a měkkým sněhem ve strmém terénu. Existuji tři cesty na vrchol. Cestou vpravo po nevýrazném hřebeni se rychle dostanete na vrcholový hřeben (cca 7200 m n. m.), který je však velmi dlouhý a větrný. Naopak cesta vlevo a následně kuloárem na předvrchol (7400 m n. m.) většinou proti větru krytá. Nicméně měkký sníh může strmý kuloár přeměnit v nekončící zápolení se sněhem. Varianta prostředkem, tj. kopírování levého okraje skalního pole, představuje kompromis mezi měkkým sněhem a prudkým větrem. Touto cestou se nenáročným terénem dostanete přibližně do půlky vrcholového hřebene (cca 7350 m n. m), odkud je to na vrchol něco přes hodinu.

Nošak (nebo také Nowshak či Noshaq) je s nadmořskou výškou 7492 m nejvyšší horou Afghánistánu a po Tirič Míru i druhým nejvyšším vrcholem pohoří Hindúkuš. Nachází se na severovýchodě země na hranici afghánské provincie Badachšán a okresu Čitrál, který náleží k provincii Chajbar Paštúnchwá Pákistánu.

诺沙克峰(Noshaq或 Nowshak),是阿富汗的最高峰,也是兴都库什山脉中仅次于蒂里杰米尔峰(7,708米)的第二高峰。诺沙克峰位于阿富汗的东北部与巴基斯坦的国界线杜兰德线上。


Historie.

Roku 1091 vznikl na Zámeckém vrchu ("Schlossberg") hrad, sídlo v podhradí dostalo roku 1120 městské právo a roku 1200 začala stavba katedrály. Město zbohatlo z těžby stříbra ve Schwarzwaldu, roku 1368 se vykoupilo z poddanství a svěřilo do ochrany Habsburků. Roku 1457 zde arcivévoda Albrecht VI. Habsburský založil univerzitu a 1481 sem Maxmilián I. svolal říšský sněm. Za reformace zůstal Freiburg katolický a roku 1529 sem uprchl před obrazoborci Erasmus Rotterdamský s kapitulou z Basileje.  Roku 1620 převzali univerzitu jezuité a v letech 1632–1644 drželi město Švédové. V letech 1679–1697 a 1713–1744 patřil Freiburg Francii a Ludvík XIV. jej dal stavitelem Vaubanem opevnit. 1796 se Freiburgu krátce zmocnilo francouzské revoluční vojsko a roku 1805 jej Napoleon I. přiřkl Bádensku. 1827 bylo ve Freiburgu založeno biskupství, roku 1845 bylo město připojeno na železnici a 1848 se zde bojovalo na barikádách. Od roku 1871 byl Freiburg částí Německé říše a rychle se rozvíjel. Např. v roce 1901 zde začala jezdit tramvaj. Za první světové války bylo město poškozeno bombardováním a pak hospodářsky postiženo tím, že sousední Alsasko připadlo po roce 1918 opět Francii (jako již před rokem 1871).  Roku 1938 byla vypálena synagoga a v roce 1940 byli všichni Židé z města deportováni do koncentračních táborů. Při velkém spojeneckém náletu 27. listopadu 1944 zahynulo asi 2 800 obyvatel a značná část města byla zničena, avšak katedrála zůstala stát uprostřed trosek. Freiburg byl osvobozen francouzskou armádou a stal se sídlem bádenské vlády, avšak v roce 1951 po spojení Bádenska s Württemberskem v dnešní spolkovou zemi Bádensko-Württembersko ztratilo město tuto výsadu (hlavním městem země se stal Stuttgart).  Od 70. let, kdy se zde protestovalo proti stavbě jaderné elektrárny v obci Wyhl, má ve městě silné zastoupení politická strana Zelených (nyní Svaz 90/Zelení – "Bündnis 90/Die Grünen"). Roku 1996 překročil Freiburg hranici 200 tisíc obyvatel, z toho je asi 30 000 studentů. Město je významným střediskem katolické církve a sídlem německé Charity.

Freiburg im Breisgau je historické město v německé spolkové zemi Bádensko-Württembersko. Leží mezi řekou Rýnem a lesnatou a zčásti horskou krajinou Schwarzwaldu, asi 30 km od francouzských a asi 45 km od švýcarských hranic. Ve městě v současnosti žije obyvatel. Malebné městské centrum se slavnou katedrálou, relativně teplé klima a poloha na úpatí Schwarzwaldu činí Freiburg regionálním turistickým centrem.

布赖斯高地区弗赖堡(),通称弗赖堡,是德国巴登-符腾堡州无属县城市,弗赖堡行政区首府。城市位于黑森林南部的最西端,人口约20万。


Typy.

Na závěsné gongy se hraje kladívky a tvoří je dva hlavní typy: kotouče s plochým povrchem s nebo bez obrácené hrany a gongy se zvýšeným středovým vypouknutím. Obecně platí, že čím větší je gong, tím větší a měkčí kladivo. V západní symfonické hudbě se ploché gongy obecně označují jako tam-tamy, aby se odlišovaly od svých vypouklých protějšků. Zde je termín "gong" vyhrazen pouze pro vypouklý typ. Gong byl po tisíciletí čínským nástrojem. Jeho první použití mohlo být na upozornění rolníků, aby šli domů z pole, protože některé gongy jsou dostatečně hlasité, aby byly slyšeny až na vzdálenost 8 kilometrů. V Japonsku se tradičně používají k zahájení zápasů v sumo.  Velké ploché gongy mohou být "připraveny" lehkým úderem před hlavní ranou, což výrazně zvyšuje následný zvuk a způsobuje, že přístroj "mluví" dříve; vzniká jen kratší zpoždění, než zvuk "rozkvete". Udržet tento první úder neslyšitelný vyžaduje velkou dovednost. Na nejmenší závěsné gongy se hraje bambusovými hůlkami nebo dokonce paličkami, používaných v tzv. západní hudbě. Současná a avantgardní hudba, která hledá různé zvuky, často používá třecí paličky (produkující ječivé harmonické tóny), basové smyčce (produkující dlouhé tóny a vysoké alikvótní tóny) a různé úderné nástroje (dřevěné/plastové/kovové) pro vytvoření požadovaných barev zvuku.  Kamenné gongy jsou tvořeny velkými kameny, do kterých se bije menšími kameny, aby vznikl kovový rezonující zvuk.

Tradiční závěsné gongy.

Chau gong (tam-tam).

Zdaleka nejznámějším pro většinu obyvatel Západu je "chau gong". Velké chau gongy, zvané tam-tamy, se stali součástí symfonického orchestru. Někdy se chau gong nazývá "čínský gong", ale ve skutečnosti je to jen jeden z mnoha druhů závěsných gongů, které jsou spojeny s Čínou. Chau gong se vyrábí ze slitiny na bázi mědi, bronzu nebo mosazi. Je téměř plochý kromě ráfku, který je natočen tak, aby vznikl mělký válec. Na například pro 25 cm gong se hrana prodlužuje asi o 1 cm kolmo k povrchu. Hlavní plocha je mírně konkávní při pohledu ze směru, do kterého je obruč natočena. Středový bod a okraj gongu jsou na obou stranách pokryty černým oxidem mědi, který vznikne při výrobě; zbytek je vyleštěný, čímž se tento povlak odstraní. Velikost chau gongů bývá od 18 do 203 cm v průměru.  Nejstarší Chau gong pochází z hrobky objevené v lokalitě Guixian v autonomní oblasti Číny Guangxi Zhuang. Pochází z období časné západní dynastie Chan. Dynastiie je známá pro velmi intenzivní a duchovní bubnování při rituálech a při kmenových setkáních. Tradičně se chau gongy používaly k vyklizení cesty pro důležité úředníky a průvody, podobně jako dnes policejní sirény. Někdy počet úderů určoval služební věk úředníka. Tímto způsobem dva úředníci, kteří se nečekaně setkali na cestě, věděli před setkáním, který z nich by se měl před druhým poklonit.

Použití gongů v symfonickém orchestru.

Tam-tam poprvé jako orchestrální nástroj představil Francois-Joseph Gossec v 1790, použil ho také Gaspare Spontini a Jean-François Le Sueur. Hector Berlioz nasadil nástroj v průběhu své kompoziční kariéry a ve své knize "Grand traité d'instrumentation et d'orchestration moderne" ("Velké pojednání o moderní instrumentaci a orchestraci") doporučil jeho použití "pro scény smutku nebo pro dramatické zobrazení extrémní hrůzy". Další skladatelé, kteří přijali tam-tam v opeře, byli Gioachino Rossini, Vincenzo Bellini a Richard Wagner; Rossini ve finále 3. jednání "Armidy" (1817), Bellini v "Normě" (1831) a Wagner v "Rienzim" (1842). Během několika desetiletí se tam-tam stal důležitým členem bicí sekce moderního symfonického orchestru. Je výrazně použit v symfoniích Petra Iljiče Čajkovského ("Symfonie č. 6"), Gustava Mahlera ("Symfonie č. 6" a "Das Lied von der Erde"), Dmitrije Šostakoviče ("Symfonie č. 4" a další) a v menší míře Sergeje Rachmaninova a Sergeje Prokofjeva. Giacomo Puccini ve svých operách používal gongy i tam-tamy. Igor Stravinský výrazně rozšířil herní techniku na tam-tam v jeho Svěcení jara, aby zahrnovalo krátké, rychle tlumené tóny, rychlé vzestupy a trojitý úder na přední část nástroje. Karlheinz Stockhausen použil 150 cm velký tam-tam v jeho díle "Momente".

Signální gongy.

Gongy se také používají jako signální zařízení v řadě zařízeních.  Kromě hudebního vyžití slouží i při některých náboženských obřadech, jako zvukové znamení pro oddělení boxerských kol.  Tímtéž slovem je označováno i zařízení tvořené kovovou tyčí, kterou rozezní elektro-mechanicky ovládaný úderník a jejíž vibrace snímá elektromagnetický snímač. Gong zpravidla obsahoval několik tyčí naladěných na různé tóny. Takovými zařízeními byly osazovány divadelní, filmové a koncertní sály. Jejich zvukem se svolávalo publikum před začátkem představení nebo při konci přestávky z bufetu. V nových či rekonstruovaných sálech plní tuto roli stejnojmenná elektronická zařízení, která jsou dnes instalována i do výtahů či vlaků.  Zvuk elektromagnetického gongu využíval i rozhlas NDR jako časové znamení - jeden úder vyznačil začátek hodiny.  Československá televize používala elektromagnetický gong pro označení přestávky ve vysílání.

Gong (z indonéštiny a malajštiny: "gong", čínsky 鑼) je východo a jihovýchodo asijský hudební bicí nástroj, který má formu plochého kruhového kovového disku, do kterého bouchá paličkou. Kořeny gongu lze vysledovat zpět až do doby bronzové kolem roku 3500 př. n. l. Termín "gong" má původ v Jávě a vědecký a archeologický výzkum ukázal, že Barma, Čína, Jáva a Annam byly ve starověku jeho čtyřmi hlavními výrobní centry. Gong později v 18. století našel cestu do západního světa, kde se mimo jiné používal v bicí sekci symfonického orchestru (západního typu). Forma bronzového kotlového gongu, známého jako tibetská mísa, byla široce používána ve starověkém Řecku a Římě, například ve slavném Orákulu v Dodoně, kde se také používaly diskové gongy.

锣是打击乐器,以金属制成,不同地方有不同的锣。