Historie.

Vznik.

V důsledku změněné geopoliticko-vojenské situace po roce 1989 se velení tehdejší federální československé armády snažilo posílit vzdušnou obranu Slovenska. 7. května 1991 byla na letišti Sliač dislokována 81. samostatná stíhací letka, která spolu se zabezpečovacím praporem plnila úkoly pohotovostního systému a položila základ současného slovenského letactva. Později byla reorganizovaná na 1. leteckou základnu a 1. stíhací letecký pluk. 30. listopadu 1991 bylo ve Zvolenu vytvořeno velitelství 1. divize protivzdušné obrany. Postupně mu byly podřízeny protiletadlové raketové útvary v Nitře, Rožňavě a Pezinku, jakož i různé zabezpečovací útvary.  V říjnu 1992 byla federálním ministerstvem obrany ČSFR vyčleněna skupina, které velel generálmajor Ing. Ján Váňa. Cílem této skupiny bylo vytvořit organizační struktury budoucího letectva a protivzdušné obrany SR a zabezpečit bojeschopnost letectva a protivzdušné obrany SR po rozdělení Československa. Postupně se tato skupina rozrůstala a 1. listopadu 1992 vznikla Správa letectva a protivzdušné obrany pro Slovensko se sídlem v Trenčíně, jejíž činnost skončila 31. prosince 1992. Ke dni 1. ledna 1993, spolu se vznikem Slovenské republiky, vzniká Letectvo a protivzdušná obrana Armády SR, jejímž velitelem byl jmenován generálmajor Ing. Štefan Gombík.

Před vstupem do NATO (1993–2004).

Rozdělením Československa a následným dělením majetku převzalo Slovensko a přesunulo na svoje území 167 letounů a 62 vrtulníků, spolu s příslušným materiálem a několika protiletadlovými komplety. Zároveň se organizovalo přeškolováním několik desítek techniků a pilotů.  Letectvo a protivzdušná obrana Armády SR bylo dislokované na pěti leteckých základnách a mělo ve výzbroji 229 letadel a vrtulníků různých typů; stíhačky (9× MiG-29A, 1× MiG-29UB, 13× MiG-21MA, 36× MiG-21MF, 8× MiG-21R, 11× MiG-21UM a 2× MiG-21US), stíhací bombardéry (18× Su-22M4 a 3× Su-22UM-3K), bojové (12× Su-25K a 1× Su-25UBK), cvičné proudové (16× L-29, 8× L-39C, 2× L-39MS, 2× L-39V a 9× L-39ZA), vrtulníky (17× Mi-2, 1× Mi-8PPA, 2× Mi-8PS, 6× Mi-8T, 15× Mi-17, 2× Mi-17Z-2, 8× Mi-24D, 1× Mi-24DU, 10× Mi-24V), dopravní (2× L-410MA, 2× L-410FG, 1× L-410UVP, 1× L-410UVP-E, 3× L-410UVP-T, 1× An-12BP, 2× An-24V, 2× An-26 a 1× Tu-154B-2) a bezpilotní prostředky VR-3 Rejs. V rámci první deblokáce ruského dluhu, od prosince 1993 do ledna 1994, bylo na Slovensko dodáno pět stíhacích MiGů-29A (reg. č. 0619, 0820, 0921, 2022, 2123) a 1 cvičný MiG-29UB (reg. č. 1303). V roku 1994 byl v souladu s Koncepcí výstavby Armády SR do roku 2000 vytvořen Generální štáb Armády SR a v jeho rámci Štáb letectva a protivzdušné obrany. Ve stejnem roce byla zrušena 1. divize protivzdušné obrany Armády SR a na jejím základeu 1. listopadu 1994 Vznikl 3. sbor letectva a protivzdušné obrany (3. sbor LaPVO).

Po roce 2004.

Po vstupu Slovenska do NATO bylo nutné modernizovat letadla vzdušných sil, respektive dosáhnout kompatibility s technikou NATO. V letech 2005 a 2006 byla v leteckých opravovnách Trenčín provedena modernizace stíhaček MiG-29 ve spolupráci s výrobcem letounů a několika západními společnostmi. Stroje byly vybaveny moderními komunikačními prostředky a systémy kompatibilními s technikou NATO, například avionika byla upravena na anglosaský nemetrický systém. Dvanáct modernizovaných strojů (10 jednomístných verze AS a 2 dvojmístné UBS), které navíc prošly změnou kamufláže, byly formálně odevzdány armádě 29. února 2008 na letišti Sliač.  19. ledna 2006 ztratilo slovenské letectvo Antonov An-24 při letecké katastrofě, kdy při nárazu letadla zahynulo 41 vojáků a jeden civilní zaměstnanec ministerstva obrany, jeden voják přežil. Letadlo přiváželo zpět slovenské příslušníky sil KFOR z půlroční služby v Kosovu. V září 2011 byly vyřazeny všechny zbývající vrtulníky Mil Mi-24. 20. prosince 2012 došlo k incidentu, kdy se slovenský MiG-29AS (reg. č. 0921) nebezpečně přiblížil k civilnímu soukromému letadlu Beechcraft B200 Super King Air, na kterém se spustil protisrážkový systém.  28. července 2015 došlo během cvičení přistáváním v terénu následkem povětrnostních podmínek ke zřícení vrtulníku Mi-17M (reg. Č. 0812) u osady Hradisko (na území obce Terňa). Krátce po havárii podlehl svým zraněním druhý pilot pilot kpt. Ing. Richard Sépi. Kapitán vrtulníku kpt. Ing. Peter Pavlinský a palubní technik pprap. Tibor Šoltés utrpěli těžká zranění.  Vzhledem k záměru komplexního zabezpečení nedotknutelnosti vzdušného prostoru Slovenska a vzdušného prostoru Česka prostřednictvím vzájemné spolupráce vyslovila slovenská vláda souhlas s vysláním příslušníků Ozbrojených sil Slovenské republiky na území Česka a s přítomností příslušníků Armády České republiky na území Slovenska za účelem spolupráce při vzájemné ochraně vzdušného prostoru na základě smlouvy mezi Českou a Slovenskou republikou o spolupráci při vzájemné ochraně vzdušného prostoru, která byla podepsána v Bruselu dne 15. února 2017.  27. března 2017 došlo na letecké základně Sliač k závažné letecké nehodě, při které havarovalo soukromé letadlo L-29 Delfín (OM-JLP, rok výroby 1965, výrobní číslo 591683, vlastník Ing. Ľudovít Francl, PhD.), přičemž klouzalo 755 metrů po vzletové a přistávací dráze (VPD). Následně byla VPD zablokována, což znemožnilo případný start pohotovostních letadel MiG-29, a tak byla celkově 1 hodinu a 42 minut narušena nepřetržitá ochrana nedotknutelnosti slovenského vzdušného prostoru v rámci integrovaného systému NATINAMDS. Soukromé lety letadel L-29 (OM-SLK, rok výroby 1972, provozovatel Slovenské křídla s.r.o.) z letecké základny Sliač stále pokračují, což potenciálně ohrožuje bezpečnost a provozuschopnost letiště Sliač. Je zvláštní, že uvedená skutečnost je tolerována ze strany kompetentních lidí z Ministerstva obrany.

Modernizace.

Stíhací letouny.

Cílem slovenské vlády bylo vybrat nová stíhací letadla, které jsou v plné míře schopné nahradit stíhačky MiG-29 a zároveň rozšířit operační způsobilosti taktického letectva v souladu se současnými i budoucími operačními požadavky a možnými typy úloh vyplývajícími z bezpečnostního prostředí a členství Slovenska v NATO.

Struktura.

Velení.

Velitelství Vzdušných sil OS SR v čele s generálmajorem Ľubomírem Svobodou sídlí ve Zvolenu. Předchozím velitelem byl od 25. května 2012 generálmajor Miroslav Korba, který převzal funkci po genmjr. Martinu Babiakovi (od 1. června 2010 do května 2012).

Jednotky a výzbroj.

Hlavní útvary Vzdušných sil OS SR a jejich výzbroj:

Vzdušné síly Ozbrojených sil Slovenské republiky () je oficiální název slovenského vojenského letectva, jehož úkolem je zajištění vzdušného prostoru Slovenska, obrana svrchovanosti země, důležitých politických a hospodářských center, regionů a vojsk před údery vzdušného protivníka, jakož i přímá podpora boje pozemních sil. Současným velitelem vzdušných sil je od 1. srpna 2017 generálmajor Ľubomír Svoboda.

斯洛伐克空军( 英语:Slovak Air Force)自2002年以来是斯洛伐克共和国的空中武装力量,是斯洛伐克军队的航空和防空分支。,斯洛伐克在1993年继承了捷克斯洛伐克空军,连同捷克空军斯洛伐克空军是北约综合防空系统的一部分 - 北约综合空中防御系统。


Historie.

Skåne náleželo do roku 1658 Dánsku, dlouhá staletí však bylo provincií, na niž si činilo nárok vedle Dánska, odděleného od ní úzkou úžinou, i sousední Švédsko, jehož organickou součástí z geografického hlediska území je; jako takové byla provincie předmětem a důvodem řady ozbrojených konfliktů. Definitivně pak připadla Švédsku v roce 1658 na základě ujednání smlouvy zvané roskildský mír a zabraná provincie byla v průběhu 17. a 18. století podrobena asimilační politice.

Geografie a administrativní členění.

Nejvyšším místem regionu je "Magleröd" – 212 m n. m. Největším jezerem je Ivösjön. Na území Skåne se nacházejí tři národní parky – Söderåsen, Dalby Söderskog a Stenshuvud.  Území Skåne se nachází na jihu Švédska na břehu Baltského moře a úžiny Öresund. Sousedí s regiony Halland, Kronoberg a Blekinge. Region je spojen s dánským ostrovem Sjælland mostem vedoucím přes úžinu Öresund. Sídly centrálních úřadů jsou města Malmö a Kristianstad.  Současný region vznikl 1. ledna 1997 po sloučení regionů Malmöhus a Kristianstad. Je rozdělen na 33 okresů. Jeho teritorium se překrývá (i když ne zcela) s územím historické provincie "Skåne (Scania)".  Region má rozlohu kolem 11 000 km2. V roce 2004 zde žilo 1 159,4 tis. obyvatel. Největším městem Skåne je Malmö, třetí největší město Švédska (290 078 obyvatel – 24. červenec 2009). Další důležitá města jsou Helsingborg (87,9 tis.), Lund (73,8 tis.), Kristianstad (31,5 tis.), Landskrona (27,4 tis.), Trelleborg (24,9 tis.), Höganäs (24 tis. – r. 2008), Ängelholm (21,7 tis.), Hässleholm (17,3 tis.), Ystad (16,9 tis.) a Eslöv (15,5 tis.).

Turismus.

Skåne je země zámků; návštěvníkům je přístupná většina z více než 200 staveb tohoto charakteru, jež kromě zhlédnutí vlastní památky nabízejí i řadu zajímavých atrakcí.

Zajímavosti.

Latinský název Skåne – "Scania" – dal jméno výrobnímu závodu původním názvem "Maskinfabriks Aktiebolaget Scania", založenému v Malmö v roce 1900.

Skánie (švédsky "Skåne" nebo "Skåne län", "Scania") je jeden z 21 švédských krajů (švédsky "län") a také historická švédská provincie.

斯科讷省()是瑞典最南部的一个省。斯科讷被认为是北欧民族的发源地,在1658年之前,该地区归属丹麦。1997年,马尔默胡斯省和克里斯蒂安斯塔德省合并成现在的斯科讷省。


Rozšíření.

Roste téměř v celé Evropě, vyjma polární oblasti, v severní Africe, v Asii v celém mírném pásmu od Turecka po Japonsko, včetně Blízkého a Středního východu, Kavkazu, západní Sibiře a Číny. Dále byla písečnice douškolistá zavlečena do Severní Ameriky i Austrálie.  V České republice roste poměrně běžně po celém území. Lze ji nalézt na polích, zahradách, vinicích, okrajích cest, železničních náspech, suchých trávnicích, písčinách. Roste nejvíce jako jarní efeméra na slunných, lehčích a suchých půdách, kde jí nekonkurují bujné plevele. Vybírá si také období, kdy není zastiňována užitkovými rostlinami.

Popis.

Je to jednoletá nebo řidčeji dvouletá rostlina s poléhavými nebo vystoupavými, méně častěji přímými lodyhami, dosahující do výše až 20 cm. Lodyhy se žláznatými chlupy jsou rozkladitě rozvětvené, vytvářejí trsy až polštáře. Vstřícné, mírně obrvené listy jsou šedozelené, prosvítavě tečkované. Spodní listy jsou krátce řapíkaté, ostatní přisedlé a na bázi málo srostlé. Listové čepele jsou celokrajné, široce oválné, vejčité až okrouhlé, na koncích tupě špičaté. Bývají dlouhé 6 a široké 3 mm. Internodia lodyh jsou 1 až 3krát delší než listy. Hlavní kořen je štíhlý, má mnoho tenkých odbočných kořínků.  Květy na stopkách jsou pětičetné, pravidelné, oboupohlavné, jsou sestaveny do řídkých vidlanovitých květenství, někdy jednostranných. V květenství bývá 30 až 50 květů. Kopinaté kališní lístky, dlouhé 4 a široké 1,5 mm, mají bezbarvý lem a tři zřetelné žilky. Bílé korunní lístky jsou kratší než kališní, měří od 1,5 do 3 mm. Vztyčených tyčinek s bílými nitkami je v květu 10, prašníky mají bělavé až světle žluté. Tři čnělky jsou dlouhé asi 1 mm. Semeník je jednopouzdrý, placentace centrální. Kvete v květnu až září, mnohdy ještě i po prvých mrazech. Ve většině případů dochází k samoopylení, výjimečně je pyl přenesen drobným hmyzem.  Plod je vejčitě kuželová tobolka sedící ve vytrvalém kalichu, v době zralosti na vzpřímených stopkách. Puká nejdříve 3 zuby na vrcholu a následně se otvírá 3 chlopněmi. Tmavohnědá semena jsou drobná, 0,3 až 0,9 mm, ledvinovitého tvaru, jemně bradavčitá. Rostlina jich může mít až 3000 a jsou snadno rozšiřována větrem i vodou.

Rozmnožování.

Písečnice douškolistá se rozmnožuje výhradně semeny. Nejčastěji je to rostlina ozimá, ale při výsevu z jara část rostlin vykvete ještě v témže roce a část až v příštím. Některá semena jsou krátce dormantní a klíčí nepravidelně v průběhu celého roku z povrchových vrstev půdy, vyhovuje jim teplota 10 až 15 °C. Semena uložená v půdě si podržují klíčivost asi 2 roky.

Význam.

Rostliny vyklíčené na jaře bývají méně rozvětvené a kvetou později, pokud rostou v obilovinách, tak většinou vykvétají až po žních na strništích. Vyklíčené na podzim kvetou z jara, v květnu, a do podzimu se široce rozvětví. Při posekání obilovin jim bývají sesekány jen vrcholky, ale podmítkou strnišť se dalšímu podzimnímu rozvoji zabrání. Tato rostlina je zařazena mezi ozimé plevele, vyskytuje se v ozimých obilninách, prořídlých jetelovinách, ale také v jařinách a okopaninách. Mnoho škod však nenadělá, jedná se o málo významný plevel, je vzrůstově nízká a kulturním plodinám příliš neškodí. Hustý zápoj rostlin písečnice douškolisté může naopak ochránit půdu před vodní a větrnou erozí. Pro svůj způsob života se řadí mezi efeméry.

Taxonomie.

Písečnice douškolistá je někdy považována za souborný taxon "Arenaria serpyllifolia" agg., který mj. obsahuje dva drobné, dosud lépe nespecifikované taxony z jejího okruhu, které také rostou v České republice: písečnice rozkladitá ("Arenaria martrinii") a písečnice tenkovětvá ("Arenaria leptoclados"). Mnohdy jsou tyto dva taxony považovány za samostatné druhy.

Písečnice douškolistá ("Arenaria serpyllifolia") je málo významná plevelná bylina nízkého vzrůstu z čeledě hvozdíkovitých, kde je zařazena do podčeledi "Alsinoideae".

无心菜(学名:)是石竹科无心菜属的植物。分布于温带欧洲、北美洲、北非、亚洲以及中国大陆的全国各地等地,生长于海拔550米至3,980米的地区,见于沙质、园圃、田野、石质荒地以及山坡草地。


Život.

Fulko s přízviskem "Morous" byl mladším synem hraběte Geoffroye z Gâtinais a Ermengardy, dcery Fulka Nerry z Anjou.  Společně se svým starším bratrem Geoffroyem vstoupil do služeb bezdětného bojovného strýce Geoffroye, který jej jako sedmnáctiletého pasoval rytířem. Roku 1160 připadlo rozhodnutím umírajícího hrabství Anjou Fulkovu staršímu bratrovi, strýcovu jmenovci a Fulko obdržel pouze jeden hrad. Mezi oběma bratry vypukl spor. Fulko roku 1067 Geoffroye, exkomunikovaného za porušení církevních práv v Anjou a zbaveného dědictví, ve střetu u Brissacu zajal a uvěznil. Své vítězství považoval za projev boží milosti.  Převzal tak dědictví po strýci a roku 1068 Geoffroye zajal a uvěznil znovu. Gâtinais, dědictví po otci, použil k úplatě francouzského krále, kterou chtěl získat souhlas s celou akcí a udělení hrabství Anjou v léno.  O rok později se Fulko poprvé oženil s Hildegardou z Beaugency. Po Hildegardině smrti se oženil ještě čtyřikrát a své ženy postupně zapudil. Poslední pátá manželka Bertrada z Montfortu mu odešla sama, podle kronikáře protože nechtěla být "zapuzena jako běhna" a vdala se za krále Filipa, který kvůli "hříšné náklonnosti" k hraběnce z Anjou opustil královnu Bertu Holandskou.  Fulko po Bertradině odchodu nepodnikl žádnou odvetnou akci. Až roku 1094 papežský legát zbavil samotného hraběte exkomunikace za uvěznění bratra a potvrdil jej jako vlastníka hrabství. Poté se začal Fulko zajímat o svou poslední ženu a zasadil se o potvrzení jeho příbuzenského vztahu s králem a tím o potvrzení Filipova incestu. Provinilý panovník byl společně s Bertradou několikrát exkomunikován, sliboval v rouchu kajícníka a bosý, ale ani církevní klatba pár nepřiměla k odluce.  Roku 1106 se Fulko, potírající vzpouru staršího syna, dokonce stal v Angers hostitelem krále a své bývalé ženy.  Bertrada se po Filipově smrti roku 1108 k Fulkovi vrátila a zřejmě dohodla sňatek jejich společného syna Fulka s Ermengardou, dědičkou Maine a opuštěnou snoubenkou Fulkova staršího syna.  Hrabě zemřel v dubnu 1109 a byl pohřben v klášterním kostele sv. Trojice v Angers. Do dějin se zapsal jako muž, který dlouhá léta věznil svého bratra," byl opuštěný Bertradou, zavedl módu střevíců se zdviženou špičkou a trápily jej mozoly na nohou. Jeho hlavním počinem však zřejmě bylo sepsání dějin hrabat z Anjou a objednávka díla "Gesta Consulum Andegavorum".

Fulko IV. z Anjou ( "Foulque le Réchin" nebo " Foulque le Querelleur", 1043 – 14. dubna 1109, Angers) byl hrabě z Anjou a Tours.

富尔克四世(法语:Foulque IV,1043年~1109年)安茹伯爵(1067年起)。他的外号是“le Querelleur”(“爱争吵的”)或“le Réchin”,后一个外号至今不知道是什么意思。


Manželství a potomci.

Když však měla příležitost stát se španělskou královnou, odmítla, neboť se nechtěla vzdát své protestantské víry. O něco později poznala hannoverského prince Jiřího Augusta, pozdějšího britského krále Jiřího II., za něhož se 22. srpna roku 1705 na zámku Herrenhausen v Hannoveru provdala. Z manželství vzešlo 9 potomků, jeden chlapec se však narodil mrtvý a další zemřel ve třech měsících věku.  Když se v roce 1714 stal Karolinin tchán britským králem jako Jiří I., stal se její manžel Jiří August nejdříve "vévodou cornwalským" a posléze princem Waleským, Karolina se tedy stala princeznou waleskou. Manželé přesídlili do Anglie; zde se chovali dost provokativně, bez zábran hovořili o záležitostech sexu, čímž popouzeli britské politiky. Na rozdíl od svého otce se Jiří August sice naučil anglicky, mluvil však s mizerným německým přízvukem, pro což byl Brity vysmíván.  Protože byl Jiří I. již řadu let se svou manželkou Žofií Doroteou z Celle rozveden, neměl anglický dvůr královnu a Karolina se stala nejdůležitější ženou u dvora. Záhy vzniklo silné přátelství mezi ní a premiérem Robertem Walpolem a díky jejímu vlivu mohli oba manželé udržet svůj způsob života i poté, co se Jiří August se svým otcem ve zlém rozešel.  Výjimečná inteligence Karolinina brzy začala dráždit jejího manžela. Například v mládí vedla korespondenci s vědcem a filosofem Gottfriedem Leibnizem, intelektuálním velikánem na hannoverském dvoře. Přesto však jejich manželství bylo svým způsobem zdařilé a šťastné, přes řadu Jiřího milenek.

Královna.

Karolina se stala královnou po smrti svého tchána v roce 1727. Následující roky byly ve znamení bojů s jejich nejstarším synem Frederikem Ludvíkem, princem waleským, jehož zanechali v Německu, když přesídlili do Velké Británie a na nějž se přijeli podívat až v roce 1720, když byl již dospělý a získal mnoho špatných vlastností. Třenice mezi Frederikem a jeho rodiči, především matkou, byly setrvalé a projevovaly se různými způsoby. Princ waleský se stavěl do opozice k politice svého otce. Když se oženil, požádal parlament o zvýšení své renty, což mu otec zamítl. Třebaže mu manželku (Augusta Sasko-Gothajská) vybrala matka osobně, manželství se zdálo šťastným. Když měla Augusta v roce 1736 porodit, odvezl ji Frederik potají ze St James's Palace do Hampton Courtu, aby si byl jist, že jeho nenáviděná matka nebude porodu přítomna.  Podobné šarvátky Frederika s rodiči pokračovaly i po narození první Frederikovy dcery a v době po Karolinině smrti došlo k jeho úplnému odcizení s otcem.  Královna Karolina držela řadu důležitých pozic: byla jmenována ""Strážcem království Velké Británie a místodržící Jeho veličenstva během nepřítomnosti krále"", což jí umožnilo být regentkou, když její manžel dlel na svých cestách do Hannoveru.

Smrt.

Zemřela v St James's Palace 20. listopadu roku 1737, ve svých 54 letech. Pochována byla ve Westminsterském opatství.  Její manžel nechal vyrobit pár rakví, které měly jednu ze stran odstranitelnou, aby mohli ležet vedle sebe, až ji bude následovat na onen svět; k tomu došlo 23 roky po smrti Karolinině.  U příležitosti královniny smrti zkomponoval Georg Friedrich Händel slavnostní hymnus – pohřební žalm "The ways of Zion do mourn", který byl proveden 17. prosince roku 1737 v kapli Jindřicha VII. ve Westminsterském opatství.

Karolina z Ansbachu (německy "Wilhelmina Charlotte Caroline von Brandenburg-Ansbach", 1. března 1683, Ansbach, Bavorsko – 20. listopadu 1737, Londýn, Velká Británie) byla rodem bavorská princezna a jako manželka britského krále Jiřího II. královna Velké Británie.

勃兰登堡-安斯巴赫的卡罗琳(Caroline of Ansbach,1683年-3月1日-1737年-11月20日),是英国乔治二世的妻子,1727年起成为英国的王后。


Životopis.

Vystudoval Hamilton College, kde přednášel matematiku jeho otec Oren Root, a v roce 1897 graduoval na právnické fakultě New York University. Založil si soukromou advokátní kancelář a živil se jako právník, zabýval se především obchodním právem, zastupoval mnoho významných lidí jako např. 21. prezidenta USA Chestera A. Arthura.  V roce 1878 se oženil s Frances Clarou Walesovou. Měli spolu tři děti, dceru Edith a dva syny, Elihu, Jr a Edwarda Walese.

Politická kariéra.

V letech 1899-1905 působil jako ministr války USA za prezidentů Williama McKinleyho a Theodorea Roosevelta, za jeho vedení prošlo ministerstvo reorganizací. Nechal rozšířit United States Military Academy, založil United States Army War College a generální štáb. V roce 1904 se vrátil do své právnické praxe.  Ale již v roce 1905 jej prezident Roosevelt jmenoval ministrem zahraničních věcí. Ve funkci prosazoval politiku otevřených dveří na Dálném východě. Během své cesty po Latinské Americe přesvědčil zdejší státy, aby se účastnili Haagské mírové konference. Zasloužil se o podepsání Root-Takahirovy smlouvy mezi USA a Japonskem o Číně. Zabýval se pohraničními spory s Velkou Británií a Kanadou a problémy s rybařením v Atlantiku. Podporoval řešení mezinárodních konfliktů pomocí rozhodčích řízení.  V lednu 1909 byl zvolen senátorem za New York, tuto pozici vykonával až do roku 1915. Stál v čele mezinárodní mírové instituce Carnegie Endowment for International Peace.  Za výsledky své práce, především snahu o řešení mezinárodních sporů arbitrážemi, v roce 1912 získal Nobelovu cenu míru. Kromě Nobelovy ceny obdržel několik státních vyznamenání (Belgie, Řecko).  Po vypuknutí první světové války kritizoval Wilsonovu neutrální politiku, začal jej podporovat až po vstupu USA do války.  V červnu 1916 dostal nominaci od republikánů na prezidenta, ale kvůli svému věku odmítl.  Roku 1917 jej prezident Wilson poslal do Ruska, aby dojednal americko-ruskou spolupráci ve válce.  Po válce podporoval Společnost národů, kde pracoval v komisi, která dala vzniknout Stálému dvoru mezinárodní spravedlnosti. Pomáhal při zakládání Haagské akademie mezinárodního práva

Elihu Root (15. února 1845, Clinton – 7. února 1937, New York) byl americký právník a politik, nositel Nobelovy ceny míru z roku 1912.

伊莱休·鲁特(英语:Elihu Root,1845年-2月15日-1937年-2月7日),美国律师、政府官员、外交家。


Cesta kolem světa.

Dne 14. června 1615 se vydal spolu s krajanem Jacobem Le Mairem na lodích "Eendracht" a "Hoorn" do Tichomoří. Loď "Hoorn" shořela již na počátku cesty v Atlantiku. Při plavbě objevil ostrov poblíž Ohňové země a nazval je ostrovy Států (správněji by bylo ostrovy Stavů, to je Generálních stavů jak se tehdy nazývala Nizozemská vláda) a domnívali se o něm a mnozí mořeplavci i po nich, že se jedná o severní část Jižní země. V této části objevili i průliv, který nese název "Le Maira". Dále 29. ledna 1616 znovuobjevili mys Horn, který pojmenovali podle Schoutenova rodiště. Po proplutí průlivu do Tichého oceánu se vydali k souostroví Tuamotu. Dne 21. dubna 1616 byl prvním, kdo navštívil souostroví Tonga od západu. Do 24. dubna se věnoval průzkumu ostrovů "Tafahi, Niuatoputapu a Niuafo'ou". Dne 28. dubna objevili "Hoornův ostrov" v souostroví Wallis a Futuna, kde byli velmi vřele přijat domorodci a zdrželi se zde až do 12. května. Poté pluli podél severního pobřeží Nového Irska a Nové Guiney k ostrovům, které jsou dnes nazývány "Schoutenovy ostrovy", kam dopluli 24. června 1616. Odtud pluli k souostroví Moluky, kde byli 12. září 1616 na ostrově Ternate slavnostně přivítáni tehdejším guvernérem "Laurensem Reaelem", admirálem "Stevenem Verhagenem" a guvernérem ostrova Ambon, "Jasperem Janszem". Po nákupu koření odpluli do Batávie, kam dorazili 28. října s 84 z původních 87 členů posádky, což byl velký úspěch. Ačkoliv absolvovali společně Jacobem Le Mairem úspěšnou cestu, oba byli zatčeni za porušení monopolního obchodu s kořením na Molukách a loď jim byla zabavena. Po propuštění se vrátil přes Indický oceán a kolem mysu Dobré naděje zpět do Holandska. V roce 1625 byl opět ve službách Nizozemské Východoindické společnosti vyslán do Indie. Po obeplutí jižního cípu Afriky zemřel v zálivu Antongil Bay na Madagaskaru.

Willem Schouten (1567 - 1580 Hoorn, Holandsko - 1625 záliv Antongil Bay, Madagaskar) byl holandský cestovatel a mořeplavec ve službách Nizozemské Východoindické společnosti. V roce 1615 se společně s Jacobem Le Mairem snažil zlomit monopol této společnosti tím, že se pokusili připlout do Indonésie přes Tichý oceán.

威廉·科内利斯·斯考滕(,1567年-1625年),又译为威廉·史考滕,生于荷兰霍伦,航海探险家。他在荷属东印度公司的支持下,由荷兰出发,经南美洲到达印尼群岛,是第一个通过合恩角到达太平洋的欧洲人。斯考滕群岛也是以他的名字命名。


Popis.

Náprstníky jsou dvouleté až vytrvalé byliny s přímou nevětvenou nebo jen chudě větvenou lodyhou, výjimečně na bázi lodyhy dřevnatějící. Listy jsou střídavé, celistvé, kopinaté až vejčitě kopinaté, celokrajné nebo na okraji zubaté, přisedlé, krátce řapíkaté nebo sbíhavé. Často jsou nahloučené v přízemní růžici. Květy jsou velké, oboupohlavné, dvoustranně souměrné, pětičetné, krátce stopkaté, uspořádané ve vrcholovém jednostranném hroznovitém květenství. Kalich je až k bázi členěný v kališní cípy, horní cíp je často menší než ostatní 4 cípy. Koruna je zvonkovitá až trubkovitá, s pěticípým lemem, nevýrazně dvoupyská. Uvnitř je většinou dlouze brvitá. Tyčinky jsou 4 a jsou nitkami přirostlé ke koruně. Semeník obsahuje mnoho vajíček a nese dlouhou čnělku zakončenou dvouramennou bliznou. Čnělka obvykle nevyčnívá z květu. Plodem je tobolka obsahující mnoho drobných semen. Glykosidy obsažené v náprstníku červeném (zejména purpureaglykosid A a B, digitoxin, gitoxin a gitalotoxin) jsou využívány k přípravě léků, které mají kladný vliv na srdeční činnost. Uplatnění tedy rostlina nachází v farmakologickém průmyslu, přičemž v tomto ohledu patří mezi nejpoužívanější.

Rozšíření.

Rod náprstník zahrnuje asi 25 druhů. Je rozšířen v Evropě, severní Africe a v západní a střední Asii. Centrum druhové diverzity je v oblasti jihovýchodní Evropy a Malé Asie a v západním evropském Středomoří. Rozšíření náprstníku velkokvětého dosahuje na východ až po Ural a Altaj. Náprstník červený zdomácněl i v některých dalších částech světa, zejména za západním i východním pobřeží Severní Ameriky, místně v Jižní Americe, na jihu Austrálie a na Novém Zélandu.  V České republice je původní jediný druh, náprstník velkokvětý ("Digitalis grandiflora"), rostoucí roztroušeně na většině území. Náprstník červený ("Digitalis purpurea") pochází ze západní a jihozápadní Evropy. Do České republiky byl zavlečen na přelomu 18. a 19. století a zdomácněl zejména v pohraničních pohořích severních Čech. Zřídka zplaňují některé pěstované druhy, zejména náprstník vlnatý ("Digitalis lanata"), pěstovaný jako léčivka, a efemérně i náprstník žlutý ("Digitalis lutea").  V květeně Evropy je zastoupeno celkem 12 druhů náprstníků. Největší areál rozšíření zde má náprstník velkokvětý, náprstník červený a v jižních částech Evropy náprstník žlutý a náprstník vlnatý. Ostatní druhy jsou svým výskytem vázané výhradně na Středomoří. Ve východních oblastech je rozšířen "D. ferruginea", "D. viridiflora" a "D. laevigata", na Pyrenejském poloostrově "D. thapsi", "D. obscura" a "D. parviflora", v Řecku "D. leucophaea" a kříženec "D." x "macedonica". Některé z těchto druhů jsou evropské endemity. Druh "D. dubia" je endemit Baleárských ostrovů. V Alpách vystupuje náprstník velkokvětý a náprstník žlutý až do subalpínského stupně.

Taxonomie.

Rod náprstník byl v minulosti řazen do čeledi krtičníkovité, která byla s nástupem molekulárních analýz a systému APG z větší části rozčleněna do jiných čeledí a náprstník se ocitl v čeledi jitrocelovité.  Keřovité dřevnaté druhy, rostoucí jako endemity na Kanárských ostrovech ("Digitalis canariensis", "D. sceptrum"), byly přeřazeny do samostatného rodu "Isoplexis".

Ochrana přírody.

Náprstníky nepatří v České republice mezi chráněné rostliny. Rovněž v mezinárodním Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN není žádný druh náprstníku uveden jako ohrožený.

Obsahové látky, účinek a jedovatost.

Všechny druhy náprstníku náležejí mezi prudce jedovaté rostliny. Mají odporně hořkou chuť. Obsahují směs kardioaktivních glykosidů, které jsou obsaženy zejména v buněčné šťávě asimilačních zelených pletiv, a to v množství asi 1 %. Nejvyšší obsah je na sklonku dne, v průběhu noci jsou tyto látky postupně odbourávány a před východem slunce je jejich obsah nejnižší. V kořenech jsou obsaženy málo. Primární glykosidy, obsažené v čerstvých rostlinách, se sušením a stárnutím drogy hydrolyticky štěpí na glukózu či jiné cukerné jednotky a štěpné produkty, které jsou rovněž terapeuticky aktivní. Čerstvý náprstník červený obsahuje zejména purpurea-glykosidy A a B, glukogitaloxin, glukoverodoxin, digitalinum verum, digikorin aj. Štěpnými produkty jsou digitoxin, gitoxin, gitaloxin, strospesid, verodoxin aj. Výsledkem pokročilejší hydrolýzy je např. gitaloxigenin. Mimo glykosidů obsahuje náprstník i saponiny, zejména digitonin, gitonin, tigonin a natigin. Nejvyšší obsah saponinů je v semenech. Podobné obsahové látky jsou i v náprstníku velkokvětém. Náprstník vlnatý má poněkud jinou skladbu glykosidů, které obsahují navíc acetylovou skupinu na digitoxose a převládají mezi nimi lanatosidy A, B a C. Hydrolýzou vzniká acetyldigitoxin, acetylgitoxin a acetyldigoxin. Ze saponinů je obsažen tigonin. Droga z náprstníku vlnatého má obdobný terapeutický účinek jako z náprstníku červeného, je však asi 5x silnější. Naproti tomu účinek náprstníku žlutého je poměrně slabý.  K otravám dochází zejména při předávkování v rámci medicínského využití. K terapeutickému účinku dochází v rámci 2 až 3 dnů až poté, co se navážou glykosidy na srdeční svalovinu. Účinek pomalu odeznívá, při podávání i malých dávek může dojít k jeho kumulaci a předávkování. Dávkování vyžaduje velké zkušenosti a je vyhrazeno výhradně lékaři. Otrava po požití náprstníku se projevuje nejprve podrážděním trávicího ústrojí, projevujícím se ošklivostí, zvracením a průjmem. Později dochází k nápadnému zpomalení pulsu, nepravidelné srdeční činnosti a obtížnému dýchání. Tyto příznaky vyústí ve velmi rychlý a slabý puls, po němž může následovat ochrnutí a zástava srdce. Smrtelná dávka náprstníku červeného je 2 až 3 gramy čerstvých listů či 0,1 g sušené drogy, u čistého digitoxinu je to několik miligramů. U náprstníku vlnatého je letální dávka již 0,02 g sušené drogy. Prognóza otravy je nepříznivá. Léčení spočívá v podání dávidel, absorpčního uhlí a tříslovin (dubová kůra, silný černý čaj aj.). Je třeba co nejrychleji vyhledat lékařskou pomoc. Otravy byly pozorovány i u zvířat (koně, psi, dobytek, drůbež) s podobnými symptomy.

Význam.

Náprstník náleží mezi základní srdeční léky. Je podáván zejména při chronické srdeční nedostatečnosti, kdy zvyšuje stažlivost srdce a zároveň zpomaluje srdeční frekvenci. Činnost srdce se tak zpomaluje a prohlubuje. Rovněž upravuje nepravidelnou činnost srdce. Jako droga se používají pouze listy, z nichž se připravují nálevy, tinktury nebo slouží k izolaci čistých glykosidů. V minulosti byl terapeuticky využíván zejména náprstník červený a v malé míře i náprstník velkokvětý, v novější době je téměř zcela nahradil účinnější náprstník vlnatý. Náprstníky jsou pěstovány jako okrasné zahradní rostliny. Nejčastěji je v různobarevných kultivarech pěstován náprstník červený, dále náprstník velkokvětý a náprstník žlutý. Řidčeji jsou pěstovány i jiné druhy. Ze sbírek českých botanických zahrad je jich uváděna celá řada.

Pěstování a množení.

Pěstované druhy náprstníku jsou krátkověké byliny, které se nejlépe rozmnožují výsevem semen. Semena lze vysévat časně zjara pod sklo, do pařeniště nebo později přímo na záhon. Semena jsou drobná a pouze se přitlačí k povrchu substrátu, nezasypávají se. Vyklíčí během 2 týdnů. Při časném výsevu rostliny kvetou ještě v témže roce. Lze množit i vegetativně pomocí postranních listových růžic, které se objevují po odstranění květenství.

Náprstník ("Digitalis") je rod dvouděložných rostlin, řazený v současné taxonomii do čeledi jitrocelovitých. Je známo asi 25 druhů. Vyznačují se přímou lodyhou s hroznovitým vrcholovým květenstvím poměrně velkých květů a střídavými listy. Náprstníky jsou rozšířené v Evropě, severní Africe a západní a střední Asii. V České republice jsou rozšířeny 2 druhy, náprstník velkokvětý a nepůvodní náprstník červený. Rostliny obsahují glykosidy působící na srdeční činnost a jsou využívány v lékařství. Všechny druhy jsou jedovaté a mohou způsobit smrtelnou otravu. Některé druhy jsou pěstovány jako okrasné rostliny.

毛地黄属(学名:)植物包括大约20种,有两年生或多年生草本,以前的分类法将其列入玄参科,现代根据基因分析的分类将其更正为车前科。


Vlastnosti moderní společnosti.

Vlastnosti moderní společnosti spoluvytvářejí čtyři procesy – generalizace, individualizace, diferenciace, racionalizace - jejichž souběh je znamením, že moderní společnost je stále více abstraktnější, nesourodější, specializovanější a účelovější.  Generalizace vztahů a hodnot vede k začleňování dílčích kulturních významů pod obecnější. Jednání lidí se tak z velké části orientuje na stále více obecnější a univerzálně platné vztahy, normy a hodnoty. Individualizace znamená výrazný nárůst významu jednotlivce, který snaží vymanit z omezujících pout tradičních sociálních útvarů. Funkční diferenciace je rozdělení moderní společnosti do specializovaných oblastí, jako je ekonomický, politický a sociální sektor, oblast vědy a techniky, sféra kultury apod. Racionalizace je proces uspořádání skutečnosti, díky němuž lze předpovídat a ovládat její vývoj.

Demokratizace.

Vztah mezi demokracií a modernizací je často diskutovaným tématem. Někteří odborníci tvrdí, že demokracie vychází z modernizace, jiní toto tvrzení zpochybňují.  Americký sociolog a politolog Seymour Martin Lipset zastává názor, že všechny různé aspekty ekonomického vývoje – industrializace, urbanizace, majetek a vzdělání – jsou vzájemně tak úzce propojeny, že tvoří jeden hlavní faktor, který politicky koreluje s demokracií. Tuto Lipsetovu tezi potvrzují demokratické převraty v Jižní Koreji, Tchaj-wanu a Jihoafrické republice. Podle jiných nevede proces industrializace zcela automaticky k demokratizaci země. Modernizace v technické a ekonomické rovině vůbec nemusí vyvolat ty sociální a politické důsledky, jež si od ní lidé slibovali. Ekonomický růst neústí nutně do očekávaných politických změn a proces sekularizace společnosti nerozšiřuje nutně prostor pro demokracii.  Příkladem může být Čína ve 21. století, která neodpovídá modelu, že modernizace znamená současně více lidských práv. Samuel N. Eisenstadt konstatuje, že řada zemí, které vykročily na cestu modernizace, byla po prvních, zdánlivě úspěšných fázích, zachvácena regresem. Tyto země se nestaly moderními, ale nevrátily se však ani jednoduše do tradice. Nastoupily v nich k moci diktátorské režimy, došlo tak návratu na nižší stupeň diferenciace při zachování některých vnějších prvků a symbolů modernity. To postihlo nejen mnoho rozvojových zemí po druhé světové válce, ale například i Německo již po první světové válce.  Například některé průmyslově a ekonomicky vyspělejší státy Jižní Ameriky, jež byly ve shodě s modelem, podle kterého ekonomický vývoj umožňuje a podporuje demokracii, šokovaly nastolením vojenských režimů nebývalé brutality. Ronald Inglehart a Christian Welzel tvrdí, že realizace demokracie nespočívá pouze ve vyjadřování touhy po této formě vlády, ale že se demokracie rodí v důsledku příměsí některých sociálních a kulturních faktorů. Říkají, že ideální společenské a kulturní podmínky pro založení demokracie se zrodily z modernizace a hospodářského rozvoje, které vedou k masové účasti na politickém životě.

Transformace a rozvoj.

Transformace a rozvoj jsou s modernizací úzce spojeny. Transformace je většinou chápána jako proces, který modernizaci provází, soustřeďuje se na přeměnu daného aspektu, který má konečný cíl. Modernizace naproti tomu je neukončitelná, neustále probíhající, bez určení cílového stavu.  Země vyspělé jsou často nahlíženy jako moderní a naopak.Vyspělost země a potažmo modernizace země se pojí s větším úspěchem, mocí či důležitostí na mezinárodním poli, v institucích, či v ekonomickém sektoru, kde mohou být vyspělejší země preferovány jako potenciální tržní partneři ostatních zemí.  Transformace a rozvoj v tradičních společnostech za účelem modernizace jsou však často problematické. Mohou ji provázet násilné a radikální změny, přesto je však většinou považována za smysluplnou kvůli následnému zlepšení životní úrovně, infrastruktury, vzdělání a ekonomické schopnosti dané země.

Globalizace.

Globalizace může být definována jako proces ekonomické, politické, sociální a kulturní integrace. Má tedy vliv na šíření modernizace po celém světě.  Intenzivní globalizaci pohání kupředu především rozvoj technologie. Přístup k ní umožňuje snadnější vývoj společnosti a tedy její modernizaci. Technologie informační a komunikační posílily tempo i rozsah interakcí mezi lidmi po celém světě.  Rozšíření internetu a mobilních telefonů patří k procesům globalizace, díky nimž může být v kontaktu čím dál větší počet lidí, a to i na místech, která byla dříve izolovaná a tradiční komunikační technologie tu příliš nefungovaly.  Pomocí technologie mobilního telefonu jsou propojeny široce rozptýlené populace, což usnadňuje B2B komunikaci a poskytuje přístup k internetu i v dalekých oblastech, což vede ke zvýšení gramotnosti.

Modernizační teorie.

Modernizační teorie je jednou z verzí tržně orientované rozvojové teorie, podle níž se nízkopříjmové státy mohou ekonomicky rozvíjet pouze v případě, že se vzdají svých tradičních zvyků a přijmou moderní ekonomické instituce, technologie a kulturní hodnoty zdůrazňující spořivost a produktivní investování.  Vyvstala z vizí německého sociologa Maxe Webera. Podle nich vývoj všech společností prochází stejnými stádii. Teorie tvrdí, že dnes zaostalé oblasti jsou ve stejné situaci, v níž se v minulosti nacházely oblasti dnes vyvinuté. Tím si však vysluhuje kritiku například z řad zastánců teorie závislosti. Ta tvrdí, že zaostalé země nemohou být pouze primitivní verzí zemí vyvinutých, protože mají vlastní specifické rysy a struktury.

Kritika.

Od roku 1960 je modernizační teorie kritizována řadou vědců. Patří k nim Andre Gunder Frank (1929-2005) a Immanuel Wallerstein (1930). V tomto modelu vyžaduje modernizace zánik původní kultury a její záměnu novou, západnější. Podle jedné z definic slovo moderní odkazuje na současnost. Tím pádem je každá existující společnost moderní. Zastánci modernizace tvrdí, že pouze západní společnost je skutečně moderní a vnímají ostatní jako primitivní nebo nerozvinuté. Tento pohled vidí nemoderní společnosti jako podřadné, přestože by dosahovaly stejného životního standardu. Zastánci opačného názoru tvrdí, že modernizace je nezávislá na kultuře a každá společnost jí může dosáhnout. Japonsko je uváděno jako příklad oběma stranami. Někteří ho vidí jako důkaz, že zcela moderní společnost může existovat i v nezápadní kultuře. Jiní tvrdí, že Japonsko se naopak stalo na základě procesu modernizace západnější kulturou. Kromě toho je tento pohled obviňován z Eurocentrismu. Tím, že modernizace začala v Evropě s příchodem Průmyslové revoluce, Velké francouzské revoluce a Rokem revolucí 1848 byla dlouho považována za dosažení nejpokrokovějšího stádia v Evropě. Antropologové posouvají svou kritiku o krok dál a říkají, že tento pohled je etnocentrický a typický pro západní kulturu.  D. C. Tipps tvrdí, že při spojení s dalšími procesy, které teoretikové používají zaměnitelně (demokratizace, liberalizace, zdokonalování), se tento termín stává nepřesným, a proto těžko vyvratitelným.  Teorie je empiricky kritizována z důvodu, že modernizační teoretici ignorují externí zdroje změn ve společnostech. Rozlišení mezi tradiční a moderní společností je nepraktické, jelikož jsou často vzájemně provázány a proces modernizace nenastává samostatně.

Modernizace znamená obecně uvádění něčeho na současný stav, např. modernizace továrny znamená nákup poslední technologie a zavedení soudobých výrobních procesů.

现代化(英语:Modernization),又译近代化,该词常被用来描述现代发生的社会和文化变迁的现象。根据马格纳雷拉(Paul J. Magnarella)的定义,现代化是发展中的社会为了获得发达的工业社会所具有的一些特点,而经历的文化与社会变迁的全球性过程。


Čínská lidová republika.

Námořnictvo Čínské lidové republiky používalo (a dosud používá) několik desítek stíhačů ponorek. Jedná se buďto o původně sovětské stíhače ponorek projektu 122bis nebo domácí stíhače ponorek typu 037 a jejich modifikace.

Japonsko.

Japonské císařské námořnictvo ponorkové nebezpečí před druhou světovou válkou zanedbalo a soustředilo se zejména na ofenzivní operace. Prvními stíhači ponorek (駆潜艇 "kusentei") v císařském námořnictvu tak byly až dvě jednotky třídy "č. 1", které byly zařazeny do služby v roce 1934. Do konce druhé světové války zařadilo císařské námořnictvo do služby 64 stíhačů ponorek, které byly od počátku navrženy k tomuto účelu. Vedle nich používalo císařské námořnictvo pomocné stíhače ponorek (駆潜特務艇 "kusen-tokumutei"), z nichž některé byly získány za druhé světové války přestavbou ukořistěných holandských hlídkových člunů a minolovek. Vedle toho vznikly další stíhače ponorek přestavbou civilních plavidel v Japonsku – většinou se jednalo původně o velrybářské lodě a trawlery.  Japonské stíhače ponorek – až na přestavěná civilní plavidla – nenesly jména, ale pouze čísla – například "Dai-iči-gó kusentei" (第一号駆潜艇 ~ Stíhač ponorek č. 1). Zejména v anglické literatuře bývá k označení japonských stíhačů ponorek přidáván prefix "Ch" (například "Ch-1") a u pomocných stíhačů prefix "Cha". Tyto prefixy ale nebyly součástí značení plavidel.  Stíhače ponorek císařského námořnictva stavěné od počátku pro tento účel:  Pomocné stíhače ponorek:

Polsko.

Polské námořnictvo používalo sovětské stíhače ponorek projektu 122bis a domácí stíhače ponorek projektu 912M. Poslední 912M byly vyřazeny v roce 2004.

SSSR a Rusko.

Během druhé světové války používalo sovětské námořnictvo stíhače ponorek několika tříd, z nichž nejpočetnější byla s více než 250 postavenými jednotkami třída "MO-4". Rovněž používalo americké SC, které získalo na základě smlouvy o půjčce a pronájmu.  Po druhé světové válce vyvinulo stíhače ponorek projektu 122bis, které byly rovněž exportovány do Albánie, Bulharska, ČLR, Kuby, Indonésie, Polska a Rumunska. Od šedesátých let 20. století začaly být stíhače ponorek v SSSR nahrazovány korvetami.

USA.

US Navy používalo pro svoje stíhače ponorek s dřevěným trupem označení SC ("Sub Chaser"). Někdy jsou za stíhače ponorek považovány i větší plavidla klasifikovaná jako PC ("Patrol, Coastal") s kovovým trupem.

Stíhač ponorek je malá válečná loď, jejíž plný výtlak nepřesahuje 500 T a která je určena k vyhledávání a ničení ponorek v pobřežních vodách, ale i na otevřeném moři. První stíhače ponorek se objevily během první světové války, když se německé a rakousko-uherské ponorky ukázaly být hrozbou pro námořní plavbu Dohody. Jednalo se o speciálně navržené konstrukce nebo o přestavby plavidel jiného určení. Hranice mezi stíhačem ponorek a jinými kategoriemi (hlídkový člun, dělový člun, korveta,...) nebyla přesně stanovena a vždy spíše záleželo na klasifikaci v rámci každého námořnictva.

猎潜舰(英语:Submarine chaser),又称驱潜舰、反潜护卫艇,是海军小型反潜作战船只。主要装备是主动声纳、深水炸弹、反潜火箭等。也会携带机枪与舰炮。特别是二战时期的猎潜舰往往要顾及与潜艇的甲板炮展开炮战。


Historie.

Přístav byl vytvořen roku 1911 po referendu zdejších občanů, kteří podpořili jeho založení. V prvním půlroce komise pracovala pouze na plánování a přípravě projektů, které byly poté schváleny v roce 1912 dalším referendem.  V roce 2011 přístav slavil sté výročí svého založení. K této příležitosti vytvořila správa přístavu speciální webovou stránku, která obsahuje fotografie a informace o historii přístavu a regionu. Odkaz na stránku naleznete v sekci Externí odkazy.

Současnost.

V poslední době se v přístavu odehrály důležité změny. V roce 2007 se novým CEO přístavu stal Tay Yoshitani a krátce poté se odehrály dva velké skandály. Přístavní policie totiž odhalila velký problém s rasistickými a pornografickými emaily. Krátce poté se novou šéfkou přístavní policie stala Colleen Wilson a přístav opět začal získávat svou pevnost. Netrvalo dlouho a organizace opět získala pozornost, když její bývalý CEO, Mic Dinsmore promluvil o finančních podvodech v komisi.  V prosinci téhož roku konečně státní účetní vydal kritickou zprávu o kontraktových praktikách přístavu, především těch okolo stavení třetí ranveje na letišti Sea-Tac. Zpráva vyvolala vyšetřování ministerstvem spravedlnosti, ale to bylo ukončeno bez akce.  Nově zvolení komisaři v čele s CEO Yoshitanim zavedli sérii reforem, včetně zvýšení komisního dozoru nad stavebními projekty přístavu a sloučení zásobovacích aktivit organizace do jedné divize pro lepší kontrolu.  Yoshitani rovněž zvýšil odpovědnost vůči životnímu prostředí. Přístav odstartoval mnoho nových masivních environmentálních programů, mezi které patří využití pobřežní energie výletními loděmi a plán vyčištění koryta řeky Duwamish, který provede ve spolupráci se společností Boeing, okresem King a městem Seattle. Zvýšený provoz kontejnerových a výletních lodí, ani výstavba třetí ranveje na letišti Sea-Tac však zvýšila obavy veřejnosti.  V roce 2012 začali komisaři pracovat na vytvoření nového 25letého strategického plánu pro přístav.

Správa přístavu.

Momentálními komisaři přístavu jsou John Creighton, Gael Tarleton, Rob Holland, Tom Albro a Bill Bryant. Jedním z prvních komisařů byl mezi lety 1912 a 1915 Hiram M. Chittenden.  Už od roku 1967 je sesterským přístavem přístavu přístav v japonském Kóbe.

Port of Seattle je státní firma provozující přístav a letiště v Seattlu. O jejím vytvoření rozhodli občané okresu King County v referendu v září 1911 a v jejím čele stojí pět komisařů. Volební období komisařů trvá čtyři roky. V roce 2011 zaznamenalo letiště Seattle-Tacoma International Airport rekordních 32,8 milionu cestujících a seattleský přístav se s více než 2 miliony kontejnerů umístil na 7. místě mezi severoamerickými přístavy. Ve stejném roce využilo služeb přístavu také 885 tisíc cestujících. Aktivity přístavu vytváří 194 tisíc pracovních míst ve státě Washington.

西雅图港(英语:Port of Seattle)是位于美国华盛顿州西雅图的港区,包括了港口和机场。西雅图港成立于1911年。2011年,有3280万乘客利用西雅图-塔科马国际机场。西雅图海港则处理超过200万TEU的货柜,是北美第14大、世界第57大港口。2011年,有超过885,000人邮轮乘客到访西雅图港。西雅图港也为华盛顿州带来194,000个工作岗位。


Předchozí události.

V rámci byzantsko-perských válek uzavřel roku 591 byzantský císař Maurikios s perským velkokrálem Husravem II., kterého pomohl dosadit na perský trůn, mírovou smlouvu. Po svržení císaře Maurikia novým byzantským vládcem Fokou roku 602 využil Husrev situace a rozpoutal proti Byzantské řiši nový vojenský konflikt, dovolávaje se povinnosti ochraňovat nástupnická práva Maurikiových potomků, kteří byli po převratu také zavražděni.  Perská armáda vtrhla do Mezopotámie, Arménie a Kappadokie, situaci zhoršovalo i povstání jednoho z tamějších byzantských velitelů a opakované vzpoury monofyzitů a nestoriánů, příslušníků heretických křesťanských nauk, vyprovokované nesmiřitelným nepřátelským postojem ortodoxní vlády.  Za této situace došlo k novému převratu. Roku 610 připlul ze severní Afriky s početným vojskem syn kartaginského exarchy Herakleios, jemuž se podařilo Foku svrhnout. Následujících více než deset let bylo vyplněno častými střetnutími s perskou armádou na východě a Avary a Slovany na západě. Přes veškeré úsilí se zatím válečné štěstí ale klonilo spíše k Peršanům, kterým se podařilo roku 619 dobýt Egypt, obilnici východořímské říše. O tři roky později však zorganizoval Herakleios protiofenzívu, během níž pronikl až na Kavkaz, kde strávil několik dalších let bojem s perskými silami. Mezitím spojené avarské, slovanské a perské síly oblehly roku 626 hlavní město byzantské říše Konstantinopol, dobýt tuto metropoli se jim však nepodařilo.

Průběh a následky bitvy.

Záhy nato zaútočil Herakleios ve spojenectví s Chazary do perského vnitrozemí a střetl se s perskými silami 17. prosince 627 poblíž města Ninive. Byzantské jednotky a jejich spojenci zde oslavili rozhodné vítězství. Porážka perských sil byla natolik významná, že způsobila postupný kolaps perské říše. Král Husrav II. vinou svého selhání ztratil oblibu a byl svržen palácovým převratem, na trůn nastoupil jeho syn Kavád II., který ovšem zakrátko zemřel. Perská říše bez panovníka se měla na několik dalších let utápět v politické anarchii. Na základě smlouvy s novým perským králem Kavádem II. získal Herakleios nazpět všechna před válkou držená území a taktéž nové oblasti v Arménii.  Byzantská a perská říše, oslabené dlouhou válkou, pak nedokázaly příliš úspěšně vzdorovat nastupující muslimské expanzi z Arabského poloostrova, jež ve svém důsledky připravila Byzanc o více než třetinu jejího území a sásánovskou Persii pak zcela vyvrátila.

Bitva u Ninive byla rozhodující střetnutí poslední římsko-perské války, probíhající v letech 602 až 628. V této bitvě odehrávající se 12. prosince 627 zvítězilo východořímské vojsko vedené císařem Herakleiem nad Peršany, což následně vedlo k sesazení perského velkokrále Husrava II. a k ukončení konfliktu mezi oběma říšemi.

尼尼微之战是602年-628年的拜占庭-萨珊战争中的决定性战役。拜占庭的胜利导致之后萨珊波斯的内战,并且恢复自己在中东地区原有的领土。然而,帝国权力和威望的恢复并没有持续很久,接下来的数十年间,崛起于阿拉伯半岛的哈里发国家再次将帝国推向毁灭的边缘。


Funkce.

V železných jádrech z masivního materiálu vznikají působením proměnlivého magnetického pole indukované vířivé proudy. Ty jsou mimo využití v zařízeních pro indukční ohřev nežádoucí. Při přenosu elektrického výkonu se jádro vířivými proudy úměrně frekvenci zahřívá. Abychom se nežádoucímu zahřívání vyhnuli,zhotovují se železná jádra pro elektrické stroje skládaná z izolovaných plechů, nebo vinutá z pásku (například toroidy). Magneticky měkké materiály se působením elektromagnetického pole chovají jako magnety a po zániku pole se vracejí do nemagnetického stavu. Obyčejné trafoplechy mohou být využívány s indukcí nejvýše 1,3 T (Tesla). Speciálně vyvinuté železo-křemíkové slitiny mohou pracovat s indukcí až 1,75 T.

Konstrukční provedení.

Běžná železná jádra se skládají z výstřižků ze železných plechů, předem alespoň jednostranně izolovaných. V minulosti se plechy izolovaly olepením papírem. Moderní plechy se izolují pokrytím fosfátovou vrstvou. Obvyklá tloušťka plechů pro nízkofrekvenční aplikace je 0,5 mm. Pro měniče, využívající vyšší frekvence nebo pro nízkoztrátové aplikace se využívají plechy tloušťky 0,35 mm. Vinutá jádra (toroid, C-jádro) se vinou z izolovaných pásků právě tloušťky 0,35 mm. Klasickým tvarem, široce používaným pro transformátory je tvar EI. Při lisováním vzniknou v každém cyklu dva díly E a dva díly I. Při tom nevzniká žádný odpad, proto se tyto plechy také někdy označují jako bezodpadové. Velikosti plechů se označují zkratkou EI, přesné rozměry jsou definovány v ČSN EN 60740-1. Za písmeny EI následuje číselný údaj, který označuje "šířku středního sloupku v milimetrech", na schematickém obrázku označené pod písmenem "d". Ostatní geometrické rozměry je možné z tohoto základního rozměru odvodit. Příkladně šířka plechu (největší rozměr) "a" je vždy právě trojnásobkem rozměru "d". Pro síťové transformátory je obvyklé vkládat plechy do cívky (kostry cívky) střídavě. To znamená, že na jedné straně se střídá vždy tvar E s tvarem I. Tím se minimalizuje vzduchová mezera. Pokud vkládáme všechny plechy jedním směrem, můžeme vytvořit definovanou vzduchovou mezeru, což je významné u síťových tlumivek. Kruhové plechové výstřižky pro motory a generátory mají obvykle výřezy, které po složení plechů do paketu vytvoří drážky pro vinutí.

Spékatelné plechy.

Plechy mohou být pokryty speciálním lakem, takže se následným zahřátím slepí dohromady. Účelem je zlepšení mechanických vlastností a snížení hluku způsobeného vibracemi. Tato metoda může nahradit impregnaci nebo svařování.

Výroba a složení.

Plechy pro elektrotechniku jsou obvykle válcovány ze slitiny železa s křemíkem (obsah křemíku 3,5 - 4,5 %).

Transformátorová ocel je speciální typ magneticky měkké oceli s příměsí křemíku (tj. železo-křemík), která je používána pro výrobu transformátorových plechů (slangově "trafoplech", "dynamoplech", také elektrotechnický plech, statorový plech, rotorový plech). Využívá se pro stavbu elektrických strojů (elektromotor, generátor, transformátor).

电工钢,又名硅钢、矽钢,是一种特种钢,可以表现出一些特殊的磁性,比如制造出一个磁滞区域、增加磁导率、减小磁芯损耗。


Původ.

Paulikiáni byli křesťanským heretickým hnutím šířícím se od 7. století v Arménii a od 8. století i ve východních thematech Byzantské říše. Učení tohoto hnutí mělo silně dualistické a gnostické rysy, pro které byli současníky často označováni za manichejce, a kombinovalo v sobě prvky zoroastrismu a křesťanství, z něhož přebíralo evangelium a listy sv. Pavla. Vycházeli spíše než z učení manichejců z učení sekty markionovců a jejich dualismus spočíval v tom, že hlásali základní protiklad mezi Bohem a vládcem tohoto světa, kteří spolu vedou věčný zápas. Odmítali četné církevní instituce, až už to byla církevní hierarchie s biskupem v čele či některé základní prvky církevní praxe, svátosti apod.

Rozšíření.

Na byzantském území se hnutí paulikiánů výrazněji rozšířilo během 8. století, tedy v době ikonoklasmu. Byla to situace pro paulikiány celkem příznivá, protože jejich odpor k některým vnějším projevům církve jako k svatým obrazům, tak zejména vůči mnichům, se v mnoha ohledech blížil oficiálnímu postoji státní moci, a tak se sekta těšila poměrně značnému klidu. To se však změnilo na začátku devátého století.

Pronásledování.

Michael I. Rangabe znovu uvedl v platnost zákony namířené proti manichejcům, za něž byli paulikiáni pokládáni, a od vlády císaře Theofila byli v pozdějších letech vystavováni pronásledování, které nabylo zvláštní intenzity a krutosti za regentské vlády císařovny Theodory II. Aby unikli persekuci, uchylovali se často na arabské území, kde si se svolením melitenského emíra založili vlastní poloautonomní panství se sídlem v Tefrike. V 9. století vedli paulikiáni ve spojení s Araby ozbrojený boj proti byzantským císařům. Při byzantské ofenzívě začátkem šedesátých let utrpěli těžké ztráty a roku 863 zahynul sám jejich vůdce Karbeas. Na jeho místo však nastoupil Chrysocheiros, který usiloval založit vlastní državu. Chrysocheirovi se podařilo po zavraždění byzantského císaře Michaela III., které mělo za následek vojenské oslabení Byzance, dosáhnout během vojenského tažení západního pobřeží Malé Asie. Nový císař Basileios I. se pokoušel s Chrysocheirem vyjednávat, ale ten vyžadoval odstoupení celé Malé Asie, což císař odmítl. Nato se Basileios roku 871 vypravil proti paulikiánům, ale byl pod hradbami Tefrike poražen. Teprve o rok později se byzantskému vojevůdce Christoforovi podařilo zasadit paulikiánům zničující úder. Množství jich padlo, ještě větší počet byl zajat. V boji zahynul i Chrysocheiros. Poslední úder paulikiánskému hnutí představovalo zemětřesení, které zničilo podstatnou část Tefrike. Zbylí paulikiáni byli násilím hromadně obraceni na ortodoxní víru, velké množství jich bylo přesídleno na byzantské území. Obrácení paulikiánští bojovníci byli zařazeni do byzantských oddílů a posláni na západ, kde jen o málo později pomáhali dobývat pro Byzantince jižní Itálii od svých bývalých arabských spojenců.

Paulikiáni byli nekonformním křesťanským hnutím působícím v 8. a 9. století v Byzantské říši. Po většinu svých dějin byli považováni za heretiky.

保罗派(Paulicians),为650年在东罗马帝国亚美尼亚地区的一个基督徒团体,创导人是康斯坦丁-西尔瓦努斯(Constantine-Silvanus)。其理念属善恶二元论,与摩尼教观念类似,被中世纪基督教认为是异端。


Historie.

Moderní jihokorejské námořnictvo vzniklo po porážce Japonského císařství, dlouhodobě okupujícího Korejský poloostrov, ve druhé světové válce. V jižní části poloostrova, osvobozené americkou armádou, vznikl proamerický režim, který začal budovat své vlastní ozbrojené síly. Námořnictvo bylo založeno v roce 1948 a námořní pěchota o rok později. V roce 1949 námořnictvo čítalo celkem 7500 mužů a provozovalo 34 menších plavidel, pocházejících převážně z přebytků amerického námořnictva. Brzy nato se námořnictvo aktivně zapojilo do korejské války. Rivalita dvou států, ležících na korejském poloostrově, přitom ovlivňovala jihokorejskou obrannou doktrínu i v následujících dekádách. Také vojenská spolupráce USA a Korejské republiky přetrvává dodnes.  V 50. letech námořnictvo dále posilovalo, například získalo pět fregat americké třídy "Tacoma", dvě fregaty třídy "Cannon", devět hlídkových člunů PCE, devět stíhačů ponorek PC, čtyři torpédové čluny PT, 22 tankových výsadkových lodí LST a 12 výsadkových lodí LSM.  V průběhu 60. let získalo jihokorejské námořnictvo své první torpédoborce, pocházející z amerických přebytků. Jednalo se o tři jednotky třídy "Fletcher", dodané v letech 1963-1968 a dva torpédoborce třídy "Gearing" po modernizaci FRAM II (v následujících letech výrazně modernizované). Doplnily je ale i další plavidla, například druhoválečné eskortní torpédoborce a fregata "Chung Nam" americké třídy "Rudderow". Domácí loděnice už však zahájily například stavbu domácích hlídkových člunů třídy "Paek Tu". Námořnictvo se v té době opět dočkalo operačního nasazení, tentokrát ve vietnamské válce.  Léta sedmdesátá byla poslední, ve kterých tvořily hlavní přírůstky námořnictva postarší americká plavidla, především pět torpédoborců třídy "Gearing" modernizovaných v programu FRAM I, které dostaly moderní výzbroj i výstroj, včetně protilodních střel Boeing Harpoon a obranných systémů Phalanx CIWS.  Korejská republika však v té době měla již dost sil k produkci vlastních větších válečných lodí. V 80. letech tak zahájila modernizační programy, které měly především zlepšit možnosti ničení ponorek, kterých měly hlavní rivalové, KLDR a ČLR, značné množství. Vzniklo tak několik nových domácích tříd, například fregat třídy "Ulsan", korvet tříd "Pchohang" a "Tonghe".  V 90. letech byly zahájeny programy stavby moderních válečných lodí, které definitivně nahradily starší plavidla a dnes tvoří jádro námořnictva. Na počátku 90. let byl zahájen program stavby moderních raketových torpédoborců (KD - "Korean Destroyer"), v němž bylo doposud dokončeno 11 lodí ve třech třídách ("KD-I", "KD-II" a "KDX-III"), z nichž třída "KDX-III" představuje plavidla s výtlakem přes 10 000 tun, vybavená pokročilým americkým zbraňovým systémem Aegis.  Dále jihokorejské námořnictvo zahájilo stavbu licenčních německých ponorek. Nejprve šlo o devět člunů typu "209", které v současnosti doplňují nové čluny typu "214". Výsadkové síly naopak získaly čtyři tankové výsadkové lodě třídy "Gojunbong' a vrtulníkovou výsadkovou loď třídy "Dokdo".

Námořnictvo Korejské republiky je námořní složkou ozbrojených sil Korejské republiky. Původně malé síly jihokorejského námořnictva měly především bránit pobřeží země před invazí z KLDR. Námořnictvo k roku 2009 tvorilo 67 000 osob, okolo 200 válečných lodí různé velikosti a okolo 60 letadel a vrtulníků.

韩国海军(;英语:Republic of Korea Navy),是韩国国军的海上武装部队,由国防部指挥,主要任务是执行海上作战及两栖作战,同时也是韩国三军中最早诞生的军种,于1948年改编自驻朝鲜美军政厅时期的,已于2015年建军满70周年。在体制上,尚包含了作为半独立军种的韩国海军陆战队。


Stavba.

Roku 1990 byly objednány nové ponorky konstrukčně vycházející z předcházející třídy "Västergötland". Roku 1991 byly specifikace změněny tak, aby ponorky byly vybaveny pohonem nezávislým na přístupu vzduchu (Stiglingovy motory). Ponorky postavila švédská loděnice Kockums v Malmö. Ponorka "Gotland" byla dokončena v roce 1996, zatímco "Uppland" a "Halland" byly dokončeny v roce 1997.  Jednotky třídy "Gotland":

Konstrukce.

Ponorky mají modulární konstrukci, což usnadňuje jejich stavbu a případné modernizace. Vysoký stupeň automatizace přitom umožnil snížit počet posádky na 27 mužů, což má příznivý vliv na komfort ubytování i provozní náklady. Pasivní sonarový komplex je typu Atlas Elektronik CSU 90-2. Dále jsou vyaveny radarem Terma Scanter a systémem elektronického boje Manta ECM.  Výzbroj tvoří čtyři torpédomety ráže 533 mm a dva torpédomety ráže 400 mm. Těžká torpéda ráže 533 mm Bofors Underwater Systems Tp 613 slouží k ničení hladinových lodí. Mají rychlost 40 uzlů, dosah 20 km a hlavici o hmotnosti 240 kg. Druhým používaným typem je Tp 62 o rychlosti 40 uzlů a dosahu 40 km. Těchto torpéd může být neseno až 12 kusů. Naopak ze 400mm torpédometů jsou odpalována lehká protiponorková torpéda Saab Bofors Underwater Systems Tp 43, nebo torpéda Tp 45. Další variantou výzbroje je až 48 námořních min.  Třída "Gotland" je první třídou ponorek vybavenou pohonem nezávislým na přístupu vzduchu (AIP – "Air Independent Propulsion"). Jejich pohonný systém tvoří dva diesely MTU o celkovém výkonu 2600 hp, jeden elektromotor ASEA o výkonu 2040 hp a dva stirlingovy motory Kockums V4-275R o celkovém výkonu 200 hp, využívající naftu a kapalný kyslík. Lodní šroub je jeden. Nejvyšší rychlost dosahuje 11 uzlů na hladině a 20 uzlů pod hladinou. Ponorka může bez vynoření plout dva týdny rychlostí 5 uzlů. Operační hloubka ponoru dosahuje 300 m.

Modernizace.

V roce 2015 započal program střednědobé modernizace ponorek třídy "Gotland" loděnicí Kockums. Díky němu se mají ve službě udržet až za rok 2025. Modernizace jednoho plavidla zabere dva roky, přičemž do služby se obě jednotky vrátily v letech 2018–2019. Do trupu ponorek byla mimo jiné vložena nová dvoumetrová sekce umožňující instalaci nové generace Stirlingových motorů a přechodové komory pro potápěče. Modernizovány byly také další systémy plavidla.

Třída Gotland je třída dieselelektrických ponorek švédského námořnictva. Skládá se ze tří jednotek, přijatých do služby v letech 1996–1997. Ponorky jsou specializované pro službu v mělkých vodách Baltského moře a schopné ničit hladinové lodě a ponorky protivníka, provádět průzkum a speciální operace či klást miny. Všechny tři ponorky jsou stále v aktivní službě.

哥特兰级(瑞典语:Gotlandsklass)或(A-19型潜艇)为瑞典考库姆公司设计制造的常规动力潜艇。它是世界上第一艘装配斯特林发动机绝气推进系统(AIP动力系统)的潜舰。该系统能延长潜艇在水中潜航耐力达数天甚至数周之久,并有效降低传统动力系统运作产生的噪音。


O hře.

Hra se odehrává se v období třetí křížové výpravy ve Svaté zemi. Hlavní postavou je Altaïr Ibn-la' Ahád. Altaïr může použít ne moc široké, avšak účinné spektrum zbraní. Patří do něj dýka, vrhací nože, meč a skrytá čepel, která je ikonická v každém dílu série Assassin's Creed. Dále může samozřejmě bojovat i holýma rukama. V traileru bylo možno vidět i kuši, avšak do hry nebyla přidána. Skrytá čepel je Altaïrovou hlavní zbraní, která mu umožňuje provádět nenápadné vraždy. Na levé ruce nosí Altaïr chránič předloktí, na jehož spodní straně je skrytá čepel. Altaïrovi byl obřadně useknut prsteníček levé ruky, právě proto, aby se mohla čepel pohodlně vysunout a neporanila ho. Altaïrovým mistrem je Al Mualim, který mu dává za úkol zavraždit křižácké, templářské i saracénské vůdce ve třech městech: Jeruzalémě, Acre a Damašku. Cílů je celkem devět, po jejich splnění následuje odhalení pravdy o Al Mualimovi a závěrečná vzpomínka. Hru provází citát: „Nic není pravda, vše je dovoleno“ (anglicky "Nothing is true, everything is permitted", heslo asasínů). Významným prvkem hry je pohyb, poněvadž Altaïr není omezen jenom ulicemi, ale je schopný šplhu po střechách a takzvaného „freeruningu“ (akrobatický běh). Hra dává hráči na výběr, zda bude splývat na ulici s davem, anebo bude raději skákat po střechách. Pro dokončení hry je však potřeba zvládat obojí. Tento díl je jediným dílem hry s českým dabingem.

Děj.

Píše se rok 2012. Desmond Miles pracuje jako barman a je náhle unesen a vězněn společností Abstergo. Ve svém DNA má genetické vzpomínky svého prapředka Altaïra Ibn-la' Aháda (v překladu „Ten, kdo létá, syn nikoho“), který patřil k sektě zabijáků asasínů v roce 1191, v průběhu třetí křížové výpravy. Jeho genetické vzpomínky mu pomáhá přehrát stroj zvaný Animus s pomocí dvou vědců (Warren Vidic a Lucy Stillman). Postupně se propracovává vzpomínkami svého předka, dokud se nedostane ke vzpomínce, po které vědci touží. Účelem únosu je takzvaný „Kousek ráje“ ("Piece of Eden"), poklad, jenž templáři (hlavní antagonisté hry) nalezli, ale nezískali v roce 1191 pod Šalamounovým chrámem. Asasínům se jej podaří získat a Al Mualim přikáže Altaïrovi zavraždit devět templářských vůdců snažících se získat poklad zpět jako trest za selhání a porušení všech tří pravidel asasínů při získávání kousku ráje. V průběhu hry je postupně poodhalována podstata pokladu. Tato, na první pohled bezcenná, zlatá koule se postupně ukáže jako předmět, jenž „vyhnal Adama a Evu z ráje“. Postupně se pak ukáže, že tento artefakt je schopný klamat lidskou mysl a ovládat tak lidi, čehož chce zneužít Al Mualim a změnit svět k obrazu svému. Na poslední chvíli si to Altaïr uvědomí a Al Mualimovi v tom zabrání. Desmondovi věznitelé se nakonec ukážou býti dnešními potomky templářů, kteří se stejně jako před stovkami let snaží nastolit nový pořádek pomocí tohoto artefaktu.

Director's cut editon.

Director's cut edition je speciální edice, díky níž si lze užít pět dalších typů vyšetřování: Útěk po střechách, Tichou eliminaci lučišníka, Doprovod, Zničení stánku a Vraždu.

Assassin's Creed (někdy nesprávně označovaná jako Assassin's Creed I) je historická hra vydaná v roce 2007 firmou Ubisoft. Odehrává se v období okolo třetí křížové výpravy ve Svaté zemi. Hlavní postavou prvního dílu je Altaïr Ibn-la' Ahád.

是由育碧公司的蒙特利尔工作室开发的一款第三人称隐蔽类游戏,于2007年11月在PlayStation 3和Xbox 360上发行。Windows平台版本则于2008年4月在北美发行。


Historie.

Vestfálské království bylo vytvořeno v roce 1807 spojením území okupovaných Pruským královstvím (Hannoverské kurfiřtství, Magdeburské vévodství) a některých pruských spojenců (Brunšvicko-Wolfenbüttelsko, Hesensko-Kasselsko) po Tylžském míru. Hlavním městem byla zvolena dosavadní hesenská metropole Kassel a králův dvůr sídlil ve zdejším zámku Wilhelmshöhe, který byl přejmenován na Napoleonshöhe. Království se stalo součástí Rýnského spolku  Z Vestfálska se měl stát Napoleonův "modelový stát". Král Jérôme již 7. prosince 1807, následující den po svém prvním příjezdu do Kasselu, podepsal ústavu, která udělala z království první monarchii v Německu s moderní ústavou. Ústava zaručovala rovnost práv pro všechny obyvatele, rušila robotu, propouštěla nevolníky a zrovnoprávňovala Židy. Byl také zaveden Napoleonův občanský zákoník, metrický systém, zrušeny cechy a uvedena možnost svobodného podnikání. Jediné, co zůstalo při starém, byla omezená možnost svobodného projevu a cenzura.  V roce 1810 muselo Vestfálsko podstoupit své kraje Sever (centrum Stade) a Dolní Labe (centrum Lüneburg) Francii. Navíc muselo poskytovat císařství finanční podporu a vojenské jednotky pro probíhající války. Významné množství mužů ztratilo Vestfálsko během ruského tažení, velké ztráty zaznamenala například vestfálská garda v bitvě u Borodina.  Po porážce a ústupu Napoleona z Ruska nastal vestfálský soumrak. V září 1813 ruští kozáci obklíčili Kassel, porazili zdejší francouzskou posádku a obsadili město. Do 1. října bylo celé království obsazeno ruskými vojsky, avšak již o tři dny později se Jérôme Bonaparte vrátil s francouzskými vojáky a znovu obsadil hlavní město. Kozáci opět oblehli město. Zánik Vestfálska přišel po Napoleonově prohře v bitvě u Lipska z 19. října 1813, kdy Rusové rozpustili království a obnovili status quo z roku 1806.

Vestfálské království byl historický stát, který existoval v letech 1807 až 1813 na území dnešního Německa. Formálně nezávislý suverénní stát byl ve skutečnosti vazalem Francouzského císařství, ovládaný bratrem francouzského císaře Napoleona I. Jérômem. Království bylo pojmenováno po regionu Vestfálsko, ačkoliv jen malá část aktuálně ležela v této oblasti.

威斯特法伦王国是一个1807年-1813年间在现时德国境内存在的国家。虽然官方上威斯特法伦是一个独立王国,但实际上却是法国的附庸国,由拿破仑的弟弟热罗姆·波拿巴统治。虽然王国有「威斯特法伦」一词,但王国只拥有这地区的一小部分。


Biografie.

Narodil se v Ashfordu v Kentu jako třetí z pěti dětí reverenda Johna Wallise a Joanny Chapmanové. Zpočátku studoval na místní ashfordské škole, pak v roce 1625 přestoupil na školu do Tenterdenu.  Protože z něho měl být doktor, v roce 1632 byl poslán na Emmanuel College při univerzitě v Cambridgi. Jeho zájem se ovšem točil okolo matematiky. Získal titul bakalář umění v roce 1637 a MA (Master of Arts) v roce 1640 a poté se stal knězem. Mezi lety 1643 a 1649 pracoval jako písař Westminsterského shromáždění. V roce 1645 se oženil se Susannou Glyde.  Během té doby začal pracovat jako kryptograf. Kryptografie nebyla v té době na moc dobré úrovni; navzdory individuálním úspěchům matematiků, mezi které patřil François Viète, nebyly principy návrhu a analýzy šifer moc dobře pochopeny. Většina cifer závisela na tajném algoritmu namísto proměnlivého klíče. Wallis si uvědomil, že druhá možnost je mnohem bezpečnější.  Když se vrátil do Londýna, připojil se ke skupině vědců, z které se později vyvinula Královská společnost. Konečně se mohl pořádně věnovat matematice a brzy začal psát pojednání na různá témata. V roce 1649 se stal profesorem geometrie na Oxfordské univerzitě, kde žil až do své smrti 28. října 1703.  Mimo matematiku psal i práce o teologii, logice, anglické gramatice a filosofii.

Příspěvky matematice.

Wallis výrazně přispěl do polí trigonometrie, počtu, geometrie a analýzy nekonečných řad. Ve svém díle "Opera Mathematica" I (1695) představil pojem "řetězový zlomek".  Jako absurdní odmítal dnes již běžnou myšlenku, že záporné číslo je menší než nic, a místo toho na něj pohlížel jako na něco většího než nekonečno. (Mezi argumenty pro tuto myšlenku patří to, co se děje s podílem formula_1, když se blíží k bodu x = 0 z kladné strany.)

Analytická geometrie.

V roce 1655 vydal pojednání o kuželosečkách, ve kterém jsou definovány analyticky. Byla to první kniha, kdy jsou tyto křivky považovány za křivky druhého stupně.

Srážky těles.

Teorii srážek těles předložila v roce 1668 k přezkoumání matematiky Královská společnost. Správná a podobná řešení, která všechna záležela na tom, čemu se dnes říká zákon zachování hybnosti, poslali Wallis, Christopher Wren a Christiaan Huygens; ale zatímco se Wren a Huygens zabývali pouze pružnou srážkou, Wallis zkoumal i nepružnou srážku.

John Wallis (23. listopadu 1616 – 28. října 1703) byl anglický matematik, který se podílel na vývoji infinitezimálního počtu. Mezi roky 1643 a 1689 pracoval jako kryptograf pro parlament Spojeného království a později pro královský dvůr. Také zavedl symbol ∞ pro nekonečno. Byl po něm pojmenován asteroid 31982 Johnwallis.

约翰·沃利斯(John Wallis,1616年-11月23日-1703年-10月28日,英语发音),英国数学家,对现代微积分的发展有贡献。 约翰·沃利斯的父亲是阿什福德的名人,很受尊敬。可惜他在沃利斯六岁时便逝世。1625年他进入James Movat's grammar school。学校没有教授数学。1631年的圣诞假期,沃利斯的兄长教他算术,沃利斯首次和数学接触,数学从此成为了其爱好。1632年他进入剑桥大学埃马努尔学院。当时没有人能指引他的数学学习,他便读了很多不同的课程,包括伦理学、形而上学、地理、天文、医学和解剖学。他曾辩倒其老师Francis Glisson的血液循环革命理论。


Právní úprava v ČR.

Současný český účetní legislativní rámec pro podnikatele tvoří:  1. základní normy:  2. další předpisy:

Pojmy.

Účetní jednotkou se rozumí subjekt, který je povinen vést účetnictví zachycující veškerou jeho hospodářskou činnost. Těmto subjektům ZU stanoví, v souladu s právem Evropských společenství, rozsah a způsob vedení účetnictví a požadavky na jeho průkaznost. Účetní jednotky jsou přesně vyjmenované v § 1 odst. 2 ZU a jsou jimi:  § 2 ZU účetním jednotkám ukládá povinnost účtovat o předmětu účetnictví, tj. účtovat o stavu a pohybu majetku a jiných aktiv, závazků a jiných pasiv, dále o nákladech a výnosech a o výsledku hospodaření. Vymezení těchto pojmů však zákon nevysvětluje, odkazuje na prováděcí vyhlášky. O předmětu účetnictví účetní jednotky účtují podvojnými zápisy, a to do období, s nímž tyto skutečnosti časově a věcně souvisí (tzv. akruální báze). V § 3 ZU je také přesně vymezen okamžik vzniku a zániku této povinnosti.  Účetním obdobím je dle § 3 ZU nepřetržitě po sobě jdoucích dvanáct měsíců. Buď se shoduje s kalendářním rokem, nebo je hospodářským rokem (může začínat pouze prvním dnem jiného měsíce než je leden). Hospodářský rok lze uplatnit pouze po oznámení záměru změnit účetní období místně příslušnému správci daně z příjmů nejméně 3 měsíce před plánovanou změnou, jinak účetní období zůstává nezměněno. Uplatnění hospodářského roku se tak proti dřívějšímu znění tohoto ustanovení změnil na pouhou oznamovací povinnost.

Požadavky.

Účetní jednotky musí při vedení účetnictví dodržovat směrnou účtovou osnovu (§ 14 ZU). Na základě směrné účtové osnovy musí účetní jednotka vypracovat svůj účtový rozvrh, v němž jsou uvedeny veškeré účty, které účetní jednotka ve sledovaném období používá. Účtový rozvrh má pak povahu účetní směrnice, kterou je třeba neustále aktualizovat.  V ZU je definována povinnost vést účetnictví jednak v tuzemské měně, tj. v českých korunách (§ 4 odst. 12 ZU) a dále povinnost používat český jazyk (§ 4 odst. 13 ZU). Za předpokladu, že účetní jednotka obchoduje se zahraničím, je zřejmé, že její pohledávky a závazky (ale event. i peněžní prostředky) mohou být denominovány v jiné měně. V tu chvíli musí účetní jednotka tyto evidovat jak v měně tuzemské, tak v této cizí měně.  V souladu s § 7 ZU jsou účetní jednotky povinny vést účetnictví tak, aby účetní závěrka sestavená na jeho základě podávala věrný a poctivý obraz o předmětu účetnictví a finanční situaci účetní jednotky. Zákon pokládá zobrazení za věrné, jestliže obsah položek účetní závěrky odpovídá skutečnému stavu, který je přitom zobrazen v souladu s účetními metodami, jejichž použití je účetní jednotka uloženo na základě tohoto zákona. Za poctivé je považováno zobrazení, při němž jsou použity účetní metody způsobem, který vede k dosažení věrnosti. Zákon umožňuje odchýlení se od těchto účetních metod, pokud by to bylo neslučitelné s podáním věrného a poctivého obrazu.  Další účetní zásady uvedené přímo v § 7 odst. 3, 4 a 6 jsou předpoklad nepřetržitého trvání podniku, zásada přednosti obsahu před formou, zásada konzistence, zákaz kompenzace a informační povinnost ve vztahu k příloze účetní závěrky.  Dále jsou v § 8 ZU stanoveny kvalitativní požadavky na vedení účetnictví, což znamená vést účetnictví správné, úplné, průkazné, srozumitelné, přehledné a způsobem zaručujícím trvalost účetních záznamů.

Rozsah.

Zákon stanovuje dvojí rozsah vedení účetnictví - plný a zjednodušený. Účetnictví ve "zjednodušeném rozsahu" mohou vést pouze následující účetní jednotky (viz § 9 odst. 3 ZU): družstva, která jsou založena výhradně za účelem zajišťování hospodářských, sociálních či jiných potřeb svých členů, Ostatní účetní jednotky musí vést účetnictví v plném rozsahu.  Při vedení účetnictví ve zjednodušeném rozsahu (§ 13a ZU) může účetní jednotka používat účtový rozvrh sestavený pouze na úrovni účtových skupin a v jedné knize spojit účtování v deníku s účtováním v hlavní knize. Dále v tomto případě účetní jednotka nemusí používat podrozvahové účty. Z toho vyplývá i zjednodušený rozsah účetní závěrky. Taktéž se nepoužívají některé účetní metody, které by vyjmenované účetní jednotky mohly nepřiměřeně zatěžovat (zejm. účtování o vybraných rezervách, opravných položkách, či oceňování reálnou hodnotou).

Finanční účetnictví je výkaz o vnějších finančních vazbách podniku (firmy) jako celku. Má poskytovat přesný a spolehlivý přehled o pasivech a aktivech podniku, o jeho (účetních) nákladech a výnosech a o hospodářském výsledku za období 12 po sobě následujících měsíců. Na rozdíl od manažerského účetnictví, určeného pro vlastní vedení firmy, slouží především vnějším uživatelům a partnerům, jako jsou banky, akcionáři, finanční úřad, pojišťovna a podobně a má jim podávat obraz o finanční situaci podniku. Vzhledem ke svému významu pro celek hospodářství je finanční účetnictví řízeno zákony a nařízením ministerstva financí.

财务会计(英语:Financial Accounting)是以货币为主要衡量标准,对企业已发生的交易或事项,运用专门的方法进行确认、衡量,并以财务会计报告为主要形式,定期向各经济利益相关者提供会计信息的企业外部会计。


Soukromí.

Miescher pocházel z vědecké rodiny: jeho otec a jeho strýc byli profesoři anatomie na univerzitě v Basileji ve Švýcarsku. Jako chlapec byl plachý, ale inteligentní. Trpěl poruchou sluchu v důsledku tyfu. To nezastavilo jeho zájem o hudbu. Miescher sám studoval medicínu v Basileji. V létě roku 1865 Friedrich pracoval pro organického chemika Adolfa Steckera v Göttingenu. Jeho studia byla přerušena na rok, když se léčil z tyfu, ale v roce 1868 získal titul doktor medicíny.

Izolace DNA.

Miescher cítil, že jeho částečná hluchota bude nevýhodou při jeho profesi lékaře, proto svůj zájem obrátil na fyziologickou chemii. Původně chtěl studovat lymfocyty, ale byl povzbuzen Felixem Hoppe-Seylerem (německý fyziolog a chemik, jeden ze zakladatelů oboru biochemie) ke studiu leukocytů obecně. Miescher měl zájem o studium chemie jádra. Lymfocyty byly obtížné získatelné v dostatečném množství ke studiu, zatímco o dalších leukocytech se vědělo, že jsou jedním z hlavních prvků v hnisu a mohly být tedy získány z nemocničních bandáží. Nicméně problémové bylo vymytí buněk z obvazů bez jejich poškození.  Friedrich přemýšlel nad různými roztoky solí, nakonec vyprodukoval jeden vzorek smícháním leukocytů se síranem sodným. Buňky následně přefiltroval. Vzhledem k tomu, že odstředivky se ještě nepoužívaly, buňky se mohly maximálně nechat usadit na dně kádinky. Pak se Miescher pokusil izolovat čistá jádra bez cytoplazmy. Podrobil vyčištěná jádra alkalické extrakci následované acidifikací. Výsledkem byl vznik sraženiny, kterou Miescher nazval „nuclein“ (nyní známý jako chromatin či vlastně DNA). Zjistil, že tento nuklein obsahuje fosfor a dusík, ale ne síru. To, že sraženina byla nebílkovinné povahy, dokázal aplikací proteolytického enzymu pepsinu – sraženina se nerozložila. Objev byl tak odlišný od pokusů v té době známých, že Hoppe-Seyler zopakoval celý Miescherův výzkum sám před jeho vlastním zveřejněním ve vědeckém časopise. Miescher pak pokračoval ve studiu fyziologie v laboratoři Carla Ludwiga v Lipsku po celý jeden rok. Pak se vrátil do Basileje, kde byl na místní univerzitě jmenován profesorem fyziologie. Miescher a jeho studenti se v následujících letech věnovali výzkumu chemie nukleových kyselin, ale jejich funkce zůstala ještě dlouho neznámá (viz Averyho-MacLeodův-McCartyho experiment). Miescher věřil, že nositelem dědičnosti jsou proteiny.  Jeho objev hrál důležitou roli při dalším určování nukleových kyselin jako nosiče dědičnosti. Nejdřív význam Miescherova objevu až tak zjevný nebyl, dokud Albrecht Kossel (německý fyziolog specializující se na fyziologickou chemii buňky, jádra a proteinů) neprovedl detailnější výzkum chemické struktury nukleinu.  Friedrich Miescher je také znám důkazem, že koncentraci oxidu uhličitého v krvi reguluje dýchání.  Miescher zemřel na tuberkulózu v roce 1895 ve věku 51 let.

Johannes Friedrich Miescher (13. srpna 1844, Basilej – 26. srpna 1895, Davos) byl švýcarský lékař a přírodovědec. Z jader bílých krvinek izoloval směs různých látek bohatých na fosfát, kterou pojmenoval nuklein a skrývaly se za ní nukleové kyseliny DNA a RNA. Je tedy považován za objevitele DNA. Svůj objev učinil v roce 1869 na půdě Tübingenské univerzity v Německu v laboratoři Felix Hoppe-Seylera. Miescherovi nebyl znám význam DNA ani její konkrétní struktura, ačkoliv se jednu chvíli domníval, že by mohla hrát roli v dědičnosti.

弗雷德里希·米歇尔(Friedrich Miescher,1844年-8月13日-1895年-8月26日),瑞士生物学家,出生于巴塞尔。他在1869年,首先从白血球的细胞核中,分离出一种他称为「核素」("nuclein",现称核酸)的化学物质。


2005年克什米尔大地震

Zemětřesení.

Tento pákistánský region leží v oblasti střetu Euroasijské a Indické tektonické desky. Geologická aktivita z tohoto střetu, která měla za následek také vznik Himalájského pohoří, je příčinou seismické nestability v tomto regionu. Pákistánská meteorologické oddělení odhadlo velikost zemětřesení na 5,2 stupně Richterovy stupnice. Americká agentura pro geologický průzkum (USGS) odhadla sílu zemětřesení na 7,6. Epicentrum bylo u 34 ° 29'35 "N 73 ° 37'44" E, asi 19 kilometrů severovýchodně od Muzaffarabádu a 100 kilometrů na sever-severovýchod od hlavního města Islámábádu. Několik dní po katastrofě byly v oblasti velmi časté sekundární otřesy, především severozápadně od původního epicentra. Hned první den po zemětřesení bylo zaznamenáno 147 sekundárních otřesů, kdy jeden z nich měl velikost 6,2 stupně Richterovy škály. 28 sekundárních otřesů mělo větší velikost než původní zemětřesení. Dne 19. října proběhla oblastí série silných otřesů. Epicentrum bylo asi 65 kilometrů severo-severozápadně od Muzaffarabádu, kdy jeden z otřesů měl velikost 5,8 stupně Richterovy škály. Od 27. října 2005 v oblasti bylo více než 978 sekundárních otřesů o síle 4,0 a více stupně Richterovy škály, ke kterým dochází až dodnes. Podle měření satelitů, horské části přímo v okolí epicentra vzrostly o několik metrů.

Ztráty.

<div>  <div> Většina obětí byli právě Pákistánci. Celkem si pákistánské zemětřesení vyžádalo 74 698 životů. Některé odhady tvrdí, že obětí bylo dokonce 86 tisíc, to však vyvrátila Pákistánská vláda. Sobota je v zemi normální školní den a tak většina dětí byla právě ve škole, když je zastihlo zemětřesení, a školní budovy je pod sebou pohřbily. A také to bylo v době měsíce Ramadánu a mnoho obětí právě spalo před svátečním jídlem. Některé zprávy říkají, že v severní části Pákistánu byly zničeny celá města a vesnice.

Oběti na Afghánském území.

V Afghánistánu zemřeli na následky zemětřesení 4 lidé, včetně mladé dívky, které zemřela poté, co na ní ve městě Džalálábád spadla zeď. Otřesy byly cítit i v Kábulu, ale účinky zde byly minimální.

Následky.

Zemětřesení zdevastovalo velkou část severního Pákistánu a Pákistánci spravovanou část Kašmíru. Nejvíce bylo poškozeno město Muzaffarabád. Nemocnice, školy, záchranné služby, policie a ozbrojené síly byly ochromeny. Velká část infrastruktury a komunikace byla poničena. Obrovská vnitrostátní a mezinárodní humanitární solidarita zaručila v prvotních fázích záchranných operací rychlý nástup potřebných jednotek. Roku 2006, vláda Pákistánu organizovala konferenci dárců s cílem vybírat peníze pro obnovu a rozvoj postižených oblastí. Bylo vybráno celkem 6,2 miliardy dolarů. Menší část vybraných peněz šla do vládního armádního orgánu ERRA. Tento orgán je velmi kritizován za luxusní nevývojové výdaje a falešné statistiky. Do praktické rekonstrukce oblastí se zapojilo především Turecko, Japonsko, Saúdská Arábie a Spojené arabské emiráty. OSN, USA a Spojené království byly kritizovány, že se zaměřili na teoretickou pomoc a hlavně na školení pracovníků, místo, aby pomohli například s rozvojem infrastruktury. Základní infrastruktura, včetně terciárních služeb stále nedosáhla takové úrovně jako byla před zemětřesením.

Zemětřesení zasáhlo pákistánskou oblast známou jako Azad Kashmir v blízkosti města Muzaffarabád dne 8. října roku 2005 v 03:52 UTC. Otřesy napáchaly největší škody v pákistánských provinciích Gilgit-Baltistan a Khyber-Pakhtunkhwa. Síla zemětřesení byla 7,6 stupně Richterovy stupnice, což je srovnatelné se zemětřesením v San Franciscu v roce 1906 či zemětřesením na Sumatře z roku 2009. Podle čísel zveřejněných pákistánskou vládou zahynulo v Pákistánů 73,338 Pákistánců. Zemětřesení zasáhlo také okolní regiony. Otřesy byli cítit v Tádžikistánu, v západní Číně. Katastrofa si vyžádala 1,360 životů v Indických obyvatel Kašmíru a čtyři oběti v Afghánistánu.

2005年喀什米尔大地震于UTC时间2005年10月8日03:50:38分发生,震中位于巴基斯坦控制的喀什米尔地区。美国地质调查局(USGS)测量的震级为7.6,震中位于,伊斯兰堡东北方95公里(60英里)穆扎法拉巴德附近,震中深度10公里(6.2英里)。日本气象厅测量的震级为7.8。印度气象局宣布震级为里氏6.8级。这是这一地区100年来经历的最强地震。阿富汗首都喀布尔和印度首都德里都有震感。这次地震被USGS分类为“大地震”。巴基斯坦官方公布的死亡人数是87350,在印度控制的喀什米尔地区造成1400人死亡。10月9日哈萨克斯坦南部遭到南亚地震余波冲击,部分地区发生了里氏3级余震。


Technologie.

Teplota popouštění se může lišit v závislosti na požadavcích a složení oceli od 160 °C do 500 °C či více. Popouštění se normálně provádí v popouštěcích pecích, které lze volitelně vybavit ochrannou atmosférou. Ochranná atmosféra zabraňuje oxidaci povrchu během procesu a používá se zejména při vyšších teplotách popouštění. U některých typů ocelí je doba popuštění velmi důležitá, delší doba popuštění odpovídá vyšší teplotě popouštění. V závislosti na chemickém složení oceli se při určitých teplotních intervalech může objevit fenomén označovaný jako popouštěcí křehkost. Popuštění v rámci této teploty by se normálně nemělo provádět. Tyto oblasti jsou obvykle uváděny v materiálovém listu příslušné oceli výrobcem oceli nebo ve specifikaci spolu s nejvhodnější teplotou popouštění pro konkrétní požadavky tvrdosti.

Výhody.

Maximální tvrdost oceli, které lze dosáhnout kalením, uděluje materiálu nízkou houževnatost. Popouštění snižuje tvrdost materiálu a zvyšuje jeho houževnatost. Pomocí popouštění lze přizpůsobit vlastnosti materiálů (poměr tvrdost/houževnatost) dle konkrétního použití.

Aplikace a metody.

Zušlechťování.

Zušlechťování oceli je v podstatě kalení a popouštění na nižší tvrdost (pevnost). Používá se u konstrukčních uhlíkových a nízkolegovaných ocelí tzv. „ocelí k zušlechťování“. Předpis u každé takové oceli obvykle stanoví podmínky pro: Tyto tři způsoby se liší výší popouštěcí teploty. Výchozí kalení je stejné.

Napouštění vnitřním teplem.

Při menších kovářských pracích, jako je kování nástrojů a jejich následné zakalení, se používá tzv. napouštění, což je popouštění „na barvu“ vnitřním zbytkovým teplem. Při něm se nenechá zchladnout při zamočení celý průřez tělesa, ale zbylé teplo se nechá postupovat zevnitř zpátky do ostří nástroje, přičemž se sledují nabíhající popouštěcí barvy postupující směrem k ostří. Jakmile požadovaná barva dosáhne ostří, celý nástroj se zamočí do vody nebo se zamočí částečně a poté se nechá vychladnout ve vlhkém písku.

Popouštění je tepelné zpracování oceli, během něhož se vhodným ohřevem ovlivňují její vlastnosti, zejména se odstraňuje vnitřní pnutí po předchozím kalení. Ocel se vždy po kalení popouští. Provádí se pomalým ohřátím materiálu na tzv. popouštěcí teplotu, která je nižší než teplota kritického bodu A1, tj. bez fázových a strukturních přeměn. Obvykle se provádí v tzv. popouštěcích pecích.

回火(Tempering)是在冶金学当中,一种改善金属材料性质的热处理技术。


Biografie.

Narodil se jako třetí syn dánského krále Kristiána I. a jeho manželky Dorotey Braniborské z hohenzolernské dynastie, jeho nejstarší bratr však zemřel ještě před jeho narozením a druhý princ těsně po něm. V roce 1456 byl tedy Jan jmenován princem následníkem Dánska, v roce 1458 pak Norska a Švédska – za jeho vlády všechny tři severské země byly spojeny v tzv. Kalmarské unii.  Po smrti svého otce v roce 1481 se stal Jan novým králem Dánska a počátkem roku 1483, po shromáždění v Halmstadu, byl jmenován také králem norským. V roce 1483 byl korunovám nejdříve v Kodani a posléze v Trondheimu. 7. září téhož roku sešla švédská Rada v Kalmaru, kde byl zvolen švédským králem.  V Holsteinu privilegia udělená Kristiánem I. dovolovala, aby si obyvatelé svého nového vévodu vybrali ze synů zemřelého krále. Dorotea Braniborská, Janova matka, zdědila po svém manželovi správu vévodství; vzhledem k romu, že silně preferovala svého nejmladšího syna Frederika, rozhodla o tom, že vévodství budou rozdělena na dvě části mezi oba syny, poskytnuvši Frederikovi právo prvního výběru. Frederik si zvolil část se zámkem Gottorp, zatímco jeho starší bratr Jan, král Kalmarské unie, měl sídlo v městě Bad Segeberg. aby zde převzal vládu. Podle dohody Kristiána I. se šlesvicko-holštýnskými stavy vévodství byla nedělitelná, takže oficiálně fungovali Frederik a Jan jako spoluvládci – k oficiální volbě došlo 12. prosince 1482.  Ve Švédsku regent Sten Sture zdržoval 14 let Janův nástup na trůn země. Dánský král uzavřel roku 1493 alianci s Moskevským knížectvím (první smlouva dánského krále s Ruskem), které zaútočilo na Finsko (tehdy integrální součást Švédska). Invaze do Finska vzbudila u Švédů nespokojenost, neboť se domnívali, že Sten Sture vedl válku špatně. Jan získal podporu u většiny švédské šlechty, jež ho žádala o zásah v království; Jan roku 1497 využil tuto příležitost vstoupit do Švédska s početným žoldnéřským vojskem a 28. září porazil Stena Stura u Rotebra v okolí Stockholmu. Do švédského hlavního města vstoupil 11. října 1497 a 26. listopadu byl korunován švédským králem pod jménem "Jan II.", v době, kdy jeho syn Kristián byl jmenován jeho následníkem. Jeho švédská politika spočívala v udržení přátelských vztahů mezi Dánskem a Švédskem a mohl získal slib věrnosti od Stena Stureho.  Společně se svým bratrem Frederikem se Jan v roce 1500 pustil do dobývání regionu Dithmarschen, "de iure" pod svrchovaností Hoštýnska, "de facto" však fungujícího jako nezávislá republika. Podařilo se jim sebrat velké vojsko sestávající z jednotek nejen z obou vévodství, ale z celé Kalmarské unie a z německých žoldnéřů. Expedice však ztroskotala v bitvě u Hammingstedtu, kde dithmarschenští rozbili pobřežní hráze a vojsko obou bratří utrpělo zničující porážku; ztracena byla třetina jejich jednotek  Po tomto neúspěchu Janova vojenská prestiž silně utrpěla a následně vypukla proti králi povstání ve Švédsku a Norsku. V Dánsku byl Jan v roce 1501 svržen s trůnu a vláda byla opět nabídnuta Svenu Sturovi. Králova manželka Kristina bránila proti obležení švédských rebelů stockholmský hrad; ten padl jako poslední pevnost dánského krále ve Švédsku 9. května roku 1502. Po svém odchodu ze Švédska Jan zahájil se Švédy jednání, která nevedla k žádnému výsledku, takže v roce 1507 zahájil opět válku, srovnav se zemí švédské pobřeží. V Norsku potlačil povstání Janův syn Kristián (pozdější král Kristián II.), který vládl v zemi jako vicekrál. Hanza a především město Lübeck zvýšily objem svého obchodu se Švédskem, pročež se v roce 1510 dostaly do války s Dánskem. Zpočátku bylo Dánsko pustošeno hanzovními vojsky, později však Jan dobyl vítězství, která v dubnu roku 1512 vyústila ve smlouvu o míru.  Jan zemřel na zámku v Aalborgu 20. února roku 1513 a byl pochován v katedrále sv. Knuta v Odense.

Rodina a potomci.

V roce 1478 se Jan oženil s princeznou Kristinou Saskou. Z manželství vzešlo šest potomků – pět synů a dcera, z nichž však pouze třetí syn – následník trůnu a dcera se dožili dospělosti:

Jan I. Dánský, dánsky: Hans, (2. února 1455, Aalborg – 20. února 1513 tamtéž) byl král Dánska v letech 1481–1513, Norska v letech 1483–1513 a Švédska (jako Jan II.) v letech 1497–1501.

汉斯(,1455年-2月2日-1513年-2月20日),本名约翰内斯(),在瑞典又名约翰二世(),是卡尔马联合的丹麦国王(1481年-1513年)、挪威国王(1483年-1513年)和瑞典国王(1497年10月-1501年),以及石勒苏益格和荷尔斯泰因公爵。汉斯是卡尔马联合国王克里斯蒂安一世之子。


Příběh.

"Poznámka:" Film je rozdělen na sedm kapitol, které jsou oddělené krátkým zobrazením názvu kapitoly za doprovodu hudby. Malému podvodníku Johnnymu Hookerovi (Robert Redford) z Joliet (Illinois) s komplici Lutherem Colemanem (Robert Earl Jones) a Joem Eriem (Jack Kehoe) se podaří ukrást 11 000 dolarů nicnetušící oběti. Luther poté ohlásí, že dál už krást nebude, a doporučí Hookerovi v Chicagu vyhledat jeho starého přítele Henryho Gondorffa, který ho může naučit umění velkého podvodu.  Ovšem muž, kterého okradli, se chystal peníze předat svému šéfovi, mafiánskému bossovi Doylu Lonneganovi (Robert Shaw). Na cestě domů Hookera napadne zkorumpovaný policejní poručík William Snyder (Charles Durning) a chce po něm podíl z loupeže. Hooker mu dá falešné peníze. Lonneganovi muži zabijí Luthera a Hooker se vydá do Chicaga.  Gondorff (Paul Newman), který se schovává před FBI, zpočátku nechce riskovat nebezpečí, ale později souhlasí a začne plánovat, jak podvést Lonnegana. Sežene si k tomu spoustu pomocníků-podvodníků.  Gondorff zařídí, aby ve vlaku Lonneganovi ukradli peněženku a jako chicagský bookmaker "Shaw" si jeho penězi zaplatí vstup do Lonneganovy soukromé hry pokeru. V ní podvádí a vyhraje nad Lonneganem 15 000 dolarů. Hooker vystupuje jako Shawův zaměstnanec "Kelly" a je poslán pro peníze (které Lonnegan neměl, protože přišel o peněženku).  "Kelly" předstírá, že chce převzít místo po svém šéfovi Shawovi a přesvědčí Lonnegana, že má parťáka Lese Harmona ve Western Union, který mu může pomoci získat velké peníze v Shawově sázkové kanceláři díky sázení na již skončené dostihy. Harmon je ve skutečnosti jeden z hlavních podvodníků jménem Kid Twist. On a J. J. Singleton, další podvodník, si na chvíli "vypůjčí" opravdovou kancelář Western Union, aby napálili Lonnegana.  Během této doby se Johnny musí stále vyhýbat Snyderovi, který ho sleduje do Chicaga. Snydera si zavolá agent FBI Polk a nařídí mu, aby jim pomohl zatknout Gondorffa tím, že přivede Hookera, kterého pak oni donutí Gondorffa zradit.  V této kapitole se podvodníkům podaří znemožnit Lonneganovi vsadit si částku na koně tak vysokou, že by mu výhru pak nedokázali vyplatit, tím, že ho zdrží ve frontě u sázek tak dlouho, dokud dostih nezačne. Kůň, na kterého si chtěl vsadit, vyhraje, a tak se Lonnegan přesvědčí o úspěšnosti metody.  Mezi tím Hooker začne mít poměr s místní servírkou Lorettou. Lonnegan není spokojen s prací muže, kterého najal na hledání Hookera, a tak si najme profesionálního vraha jménem Salino. (Předtím Hookera nepotkal, takže neví, že Hooker a "Kelly" jsou stejná osoba.) Poté, co Hooker stráví s Lorettou noc, se vzbudí sám a jde do práce. Uvidí Lorettu, jak jde naproti němu. V tom se za ním objeví muž s černými rukavicemi, který zamíří pistolí v jeho směru. Kulka proletí okolo Hookera, zasáhne Lorettu do čela a usmrtí ji. Nakonec se ukáže, že jméno najatého vraha bylo ""Loretta" Salino". Muže s rukavicemi najal Gondorff, aby Hookera chránil.  Lonnegan přinese půl milionu dolarů, aby si vsadil na umístění koně Luckyho Dana na prvním místě, protože takové instrukce dostal od Harmona. Když dostih začne a Lonnegan si ověřuje svou sázku osobně u Harmona, ten se zděsí a řekne mu, že si měl vsadit pouze na umístění koně, protože doběhne jako druhý. Lonnegan zpanikaří, ale sázku už nemůže stornovat. Najednou do podniku vnikne FBI a Snyder a nařídí všem, aby zůstali stát na místě. Polk si stoupne před Gondorffa a pak řekne Hookerovi, že může jít. Gondorff si uvědomí zradu a střelí Hookera do zad; Polk pak zastřelí Gondorffa a nařídí Snyderovi, aby odvedl Lonnegana pryč, protože se chce vyhnout větším komplikacím. Když jsou Lonnegan a Snyder pryč, Hooker a Gondorff vstanou a všichni se začnou radovat a smát. Gondorff řekne "Polkovi": „Prima podraz, Hickey.“ Hooker a Gondorff pak odejdou, zatímco ostatní členové Podrazu vyklízí místnost, než se Snyder a/nebo Lonnegan a jeho muži vrátí pro peníze.

Ocenění.

Výhry.

Film získal sedm Oscarů a tři další nominace. Producentka Julia Phillips se stala první ženou, která získala Oscara za nejlepší film.

Hudba.

Většina písní ze soundtracku jsou ragtimy skladatele Scotta Joplina, mezi nimi i píseň "The Entertainer", kterou tento film učinil velmi známou. Pro film hudbu upravil Marvin Hamlisch, který za to získal i Oscara.

Pokračování.

V roce 1983 vyšlo méně úspěšné pokračování s jiným hereckým obsazením, "Podraz 2". Ve stejném roce byl plánován i prequel, ale po neúspěchu druhého dílu se z projektu sešlo.

Podraz () je americký komediálně-kriminální film, který se odehrává v září 1936 a líčí příběh dvou profesionálních podvodníků (Paul Newman a Robert Redford), kteří chtějí okrást mafiánského bosse (Robert Shaw). Režíroval ho George Roy Hill, který už předtím Newmana a Redforda obsadil ve filmu "Butch Cassidy a Sundance Kid".

是一部1973年上映的美国犯罪片,由乔治·罗伊·希尔执导,保罗·纽曼及罗拔·烈福等主演。此片故事取材自真人真事,以兄弟Fred及Charley Gondorff的骗局及被记录在大卫·W·毛雷尔的著作《"The Big Con: The Story of the Confidence Man"》为蓝本,描述两名骗子合作行骗的经过。电影原名是指骗子成功骗倒受害人而取得金钱的那一刻。