Popis.

Zástupci čeledi "Triuridaceae" jsou drobné nezelené saprofytní byliny. Nejčastěji jsou rezavě, purpurově nebo žlutě zbarvené. Stonek je jednoduchý nebo větvený. Cévní svazky jsou málo diferenciované. Oddenky jsou podzemní, plazivé nebo řidčeji vzpřímené, pokryté šupinovitými listy. Rostliny většinou dorůstají výšky 2 až 30 cm, druh "Sciaphila purpurea" může být vysoký až 1,4 metru. Listy jsou silně redukované, šupinovité, přisedlé, jen 1 až 2 mm dlouhé, na stonku obvykle roztroušené a spirálně uspořádané. Na listech nejsou průduchy. Rostliny jsou jednodomé nebo dvoudomé. Květy jsou pravidelné, drobné, většinou jednopohlavné, uspořádané ve vrcholových hroznech nebo řidčeji ve vrcholících. Samčí květy bývají umístěné v horní části květenství. Okvětí se nejčastěji skládá ze 3 nebo 6 (resp. 4 až 10) nerozlišených okvětních lístků. Okvětní lístky jsou trojúhelníkovité, na bázi srostlé, na vnitřní straně někdy pokryté papilami. Na konci mohou být vousaté, zakončené knoflíkovitou žlázkou nebo opatřené dlouhým přívěskem. Tyčinky jsou 3, případně 2 nebo 6, přirostlé k okvětí nebo k bázi češule. Tyčinky buď mají nitky nebo mohou být prašníky přisedlé. U rodu "Triuris" je vyvinut androfor. Gyneceum je apokarpní, svrchní, tvořené 10 až mnoha volnými plodolisty, zanořené v receptákulu. V každém plodolistu je jediné vajíčko. Čnělka je vrcholová nebo postranní. Rod "Lacandonia" má oboupohlavné květy se stavbou, která je v rámci rostlinné říše unikátní - ve středu květu jsou 3 tyčinky, obklopené volnými pestíky apokarpního gynecea. Plodem je souplodí jednosemenných nažek nebo měchýřků.

Rozšíření.

Čeleď "Triuridaceae" zahrnuje asi 50 druhů v 9 rodech. Největší rody jsou "Sciaphila" (37 druhů), "Triuris" a "Seychellaria" (obojí 4 druhy). Ostatní rody mají jen 1 nebo 2 druhy. "Triuridaceae" jsou zastoupeny roztroušeně v tropech všech kontinentů. Největší areál výskytu má rod "Sciaphila", rozšířený zejména na ostrovech jihovýchodní Asie, ve Střední Americe a na severu Jižní Ameriky, lokálně také v oblasti Guinejského zálivu v Západní Africe, v kontinentální tropické Asii (Thajsko, Assam) a v australském Queenslandu. V Japonsku a na Boninských ostrovech přesahuje do subtropů. Dva druhy rodu "Seychellaria" jsou endemity Madagaskaru, druh "S. thomassettii" roste na Seychelských ostrovech, druh "S. africana" byl popsán v roce 1982 z Tanzanie. Všechny ostatní rody a druhy jsou svým výskytem omezeny na tropickou Ameriku, kde roste dohromady asi 16 druhů v 8 rodech. Areál rozšíření čeledi zde sahá od Mexika po Peru a Brazílii.  Převážná většina zástupců "Triuridaceae" roste ve stinném podrostu nížinných tropických deštných lesů. Některé druhy rodu "Sciaphila" vystupují v jihovýchodní Asii do nadmořských výšek přes 1200 metrů.<ref name="mam-10/1"></ref>

Ekologické interakce.

"Triuridaceae" jsou nezelené byliny s redukovanými kořeny, vyživující se saprofytně (přesněji mykoheterotrofně) pomocí endotrofní mykorhizy. Často také rostou pospolu s jinými saprofyty, v tropické Asii zejména z čeledí "Burmanniaceae", vstavačovité a vítodovité (rod "Epirixanthes"). O způsobech opylování a šíření semen je známo málo, předpokládá se, že květy jsou opylovány hmyzem.  Některé druhy rodu "Sciaphila" ("S. purpurea" v tropické Americe a "S. arfakiana" v Australasii) rostou na termitištích.

Taxonomie.

V klasických botanických systémech byla čeleď "Triuridaceae" řazena vesměs do samostatného řádu "Triuridales". Cronquist a Dahlgren řadili tento řád do příbuzenstva čeledí dnešního řádu "Alismatales". Cronquist i Tachtadžjan kladli "Triuridaceae" do blízké příbuznosti s čeledí "Petrosaviaceae". V první verzi systému APG z roku 1998 byla čeleď "Triuridaceae" ponechána nezařazená do řádu v rámci jednoděložných rostlin, v aktualizaci tohoto systému z roku 2003 (systém APG II) je již zařazena do řádu "Pandanales".

Význam.

Není známo žádné využití.

Přehled rodů.

"Kihansia", "Kupea", "Lacandonia", "Peltophyllum", "Sciaphila" (včetně "Andruris"), "Seychellaria", "Soridium", "Triuridopsis" "Triuris"

Triuridaceae je čeleď jednoděložných rostlin z řádu pandánotvaré ("Pandanales"). Některé starší taxonomické systémy ji řadily do samostatného řádu "Triuridales". Jsou to nezelené, většinou drobné, saprofytní byliny s redukovanými listy a drobnými květy, vyživující se pomocí mykorhizy. Čeleď zahrnuje asi 50 druhů v 9 rodech a je roztroušeně zastoupena v tropech všech kontinentů. Nejvíce druhů se vyskytuje v tropické Americe a jihovýchodní Asii.

霉草科共包括8属约48种,广泛分布在全球热带和亚热带区域,包括东南亚、中南美洲、非洲、马达加斯加岛北部和澳大利亚东北,中国只有喜荫草属("Sciaphila")1属3种,分布在海南和南方沿海岛屿。喜荫草属的种类最多。


Příběh.

Kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem Tiberiem Kirkem proplouvá vesmírnou turbulencí, kterou se pan Spock snaží zmapovat za pomocí senzorů. Při jednom z otřesů je zraněn poručík Sulu. Kapitán Kirk nechává přivolat vrchního lékaře McCoye, který bezvládného kormidelníka přivede k vědomí dávkou kordrazinu. Při jednom z dalších otřesů si však omylem zabodne injekční stříkačku do břicha sám a dostane se mu tak do těla mnohonásobně vyšší dávka. Ihned poté McCoye popadne paranoia a uteče z můstku. Zatímco jej ostatní hledají, zneškodní šéfa přepravy a využije transportér pro přenesení se na povrch planety. Kapitán Kirk, pan Spock, poručík Uhura, šéfinženýr Scott a pár členů ochranky se vydávají na povrch planety.  Tam, ještě dříve než Dr. McCoye, objevují neznámý kamenný kruh, skrze který na ně promlouvá bytost, označující se za Strážce věčnosti. V kamenném kruhu se promítá celá historie lidstva a Strážce vypovídá, že jde o průchod do libovolné doby času. Pro kapitána je to představa lákavá, ale pan Spock upozorňuje, že staletí na tomto "filmu" utíkají velmi rychle a trefit konkrétní den je de facto nemožné. Mezitím se objevuje McCoy, kterého nejprve Spock uspí svým nervovým hmatem. Když ale s kapitánem nadále zkoumají správcovo okno do minulosti, probudí se a projde skrz něj do minulosti. Spock vypočítá do které doby patrně přešel a na základě odhadu se rozhodnou s kapitánem Kirkem projít za ním. McCoy totiž něco v minulosti změnil a celý výsadek se ocitl beze spojení s "Enterprise" a je dosti pravděpodobné, že ani lidská civilizace není taková, jakou jí znají.  Společně se objevují v New Yorku ve 30. letech 20. století. Díky svému oblečení se samozřejmě ihned stávají středem pozornosti a to i místního strážníka. Daří se jim však uprchnout a ukrýt se v misii na 29. ulici. Tam se setkávají s Edith Keelerovou, vedoucí misie pro bezdomovce. Edith kapitána Kirka zaujme od prvního pohledu, ale také proslovem, kdy detailně popíše budoucnost cestování do vesmíru. McCoy se má v jejich době objevit zhruba do týdne. Spock by potřeboval palubní počítač, který by mu podařil najít moment, kdy byla změněna budoucnost k horšímu a tak se nechají oba zaměstnat v misii a postupně sestavují počítač z elektronek. Než Spock dá dohromady fungující stroj, Kirk velmi přilne k Edith. Po prvním spuštění počítače Spock najde její nekrolog v novinách z roku 1930. Ovšem při dalším spuštění se zobrazí noviny s článkem, kterak Edith Keelerová jednala s prezidentem. Je zřejmé, že Edith je tím mezníkem, kdy se změnila budoucnost a McCoy má právě změnit správný směr toku dějin. Není ale jasné, jestli "Kostra" mladou dívku zabije nebo naopak zachrání před smrtí. Spock zvažuje i variantu, že vlastně nemusí jít přímo o McCoye, ale mohou změnit budoucnost oni – tím, že se za ním vydali. Doporučuje kapitánovi, aby se nesnažil Edith pomoci v případě jejího ohrožení. Zatímco Spock opravuje jeho domácí počítač, ve městě se zhmotňuje Dr. McCoy, kterého stále zmítá šílenství a paranoia. Když omdlí, jeden z bezdomovců jej okrade o phaser, kterým se záhy vymaže ze světa. Značně vyčerpaný McCoy doráží do misie, ale pouze o moment se míjí s kapitánem a Spockem. Když Spock opravil počítač, daří se získat celistvé informace. Edith Keelerová v "nové budoucnosti" usiluje o světový mír a daří se jí protáhnout výzkum atomové bomby. Tento průtah přichází v nesprávnou dobu a nacistické Německo má tak atomové zbraně dříve a za pomoci raket V-2 s jadernou hlavicí si podmaní svět. Ze zprávy je zřejmé, že Edith musí zemřít, pakliže má jít čas ve správných kolejích. Kirk je postaven do složité situace. Edith, kterou velice miluje, musí zemřít, aby miliony lidí mohly žít. Spock mu vysvětluje, že její čas musí přijít, a proto je i jejich povinnost zabránit McCoyovi v tom, aby ji zachránil. Opět zdůrazňuje, že nemusí jít jenom o McCoye, protože kapitán při jednom rozhovoru zachytí Edith při pádu ze schodů. Jenom o pár místností vedle se McCoy úplně dostává z účinků kordrazinu. Edith, která o něj celou dobu pečovala, je mu velmi sympatická. Dokonce se mu i zmiňuje, že jde večer na film do kina. Když Edith vyráží s Jimem do kina, zmíní se o Dr. McCoyovi. Kirk si uvědomuje, že onen čas se blíží a běží přes ulici za Spockem k misii. V ten moment se objevuje ve dveřích McCoy. Edith nechápe a chce přejít ulici k nim, ale nevšimne si blížícího se automobilu. Kirk podvědomě vyrazí k ní, ale Spock jej zarazí. O moment později chce vyrazit na její záchranu doktor McCoy, ale kapitán Kirk jej zachytí a nepustí k ní.  Kostra se nechápavě kouká na kapitána a ptá se "„Víš, co jsi právě udělal, Jime? Mohl jsem ji zachránit!“". Kirk s bezmocným pohledem odejde opodál, aniž by vydal hlásku a pouze Spock oznamuje doktorovi "„On to ví, doktore. On to ví.“". Všichni tři se pak vrací oknem času na planetu v budoucnosti, kde jim strážce oznamuje, že vše je jako dřív. Také jim nabízí další podobné cesty, ale Kirk dává rozkaz k transportu na "Enterprise".

„Město na pokraji věčnosti“ (v originále „The City on the Edge of Forever“) je devětadvacátý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 6. dubna 1967.

《永恒边界之城》是科幻电视剧集《星际旅行:原初系列》第一季的倒数第二集。这一集于1967年4月6日首播, 于1967年8月31日重播,此次重播也是全国广播公司(NBC)最后一次在星期四晚上播出原初系列的剧集。这集按拍摄顺序是第28集,也是按播出顺序的第28集。永恒边界之城是《星际旅行:原初系列》剧集中获赞誉最多的一集,曾获1968年的雨果奖的最佳戏剧表现奖, 原初系列中只有分为上下集的《兽笼》也曾获此殊荣。这集的编剧是哈伦·埃利森, 但拍摄前剧本也经过了几个不同作者的重写。这集的导演是约瑟夫·佩夫尼。琼·科林斯客串了伊迪丝·基勒(Edith Keeler)一角色.


Hlavní složky architektury.

Ve srovnání s předcházejícími slohy – s přísnější a převážně kamennou gotikou a s hravou italskou renesancí – působí barokní architektura mohutným dojmem i propojením s plastickou a malířskou výzdobou. Světské stavby dávají najevo bohatství, luxus i snahu o zajištění pohodlí. Chrámové stavby mívají komplikovaný půdorys, často s kruhovými a eliptickými prvky, působivost kleneb a kopulí posilují iluzivní malby. Paláce a zámky jsou přísně symetrické a protože hlavní důraz se kladl na vnější dojem, mohl někde vzniknout i falešný štít, brána, okno nebo dveře.  Avšak nejdůležitější složkou barokní architektury je pohyb. Menší stavby, fontány, ale i sochy bylo potřeba vnímat jako živé organismy, cílem bylo jejich zachycení v nějakém pohybu – s každým úhlem pohledu poskytovaly jiné zobrazení, jiný výraz, jinou podobu. V tomto umění se stíraly hranice mezi architekturou, plastikou a malbou, takže vznikala celistvá umělecká díla, v nichž se mohly kombinovat různé materiály a techniky práce. Podstatný byl výsledek a hlavně celkový dojem, jakým dílo působilo na diváky a návštěvníky. Proto barokní prostory někdy působí jako divadelní kulisy a co je zdálky velmi působivé, může se zblízka ukázat jako odbyté a předstírané.

Výzdoba.

Velmi rafinovaně se pracovalo se světlem a prostorem (především u chrámů). Tyto stavby byly světlejší než v dřívějších dobách, přičemž světlo bylo jedním ze způsobů, jak zvýšit dramatičnost. Stěny, kupole a stropy pokrývaly malby znázorňující nebe s postavami světců nebo mytologických postav, které se vznášejí v prostoru a mezi oblaky, jako kdyby byly netělesné a bez tíže.  Na výzdobu se používalo velmi často zlato, štuk, barevný umělý mramor a pestré barvy, které jen umocňovaly pocit pompéznosti, vznešenosti, nadřazenosti a nesmírného bohatství, a to jak u chrámových, tak i u světských staveb. Kromě toho vzbuzovaly pocit malosti a nicotnosti, což bylo považováno za správnou cestu k pokoře. Jako dekorativní prvek se uplatnilo např. putto (amoret).  Z materiálů se na stavbu budov používaly především cihly a malta. Stěny byly omítnuté silnou vrstvou malty bez rozdílu stavebního materiálu, ze kterého byly postavené (cihly, kámen nebo obojí), díky čemuž vznikala bohatá štuková výzdoba. V módě byly i klenby různého druhu (kupole, klášterní klenba, valená klenba atd.), které se často v rámci stavby kombinovaly a protínaly s jinými klenbami, což kladlo vysoké nároky na zručnost a přesnost práce.

Urbanismus.

Od konce středověku se města stavěla podle pečlivě připravených plánů, které braly ohled na potřeby obchodu, dopravy a bezpečnosti, důraz se kladl i na estetickou stránku. Ideální město bylo předmětem studií; mělo symetrický centrální půdorys a ulice a domy se rozbíhaly do tvaru hvězdy nebo šachovnice. V takovém stylu byla postavena nejen evropská města (Neuf-Brisach 1689; Kalmar 1648 nebo Mannheim, postavený hned po ukončení třicetileté války), ale i některá koloniální. Mezi nejznámější architekty této doby patřili Gian Lorenzo Bernini, Jacques Perret, Salomon de Brosse, Sébastien Le Prestre de Vauban nebo Nicodemus Tessin.  V Itálii se architekti museli spokojit s přestavbou už existujících míst, to často zasahovalo do konečného vzhledu města, ale i do jejich plánů, které se často odkláněly od ideálního řešení. V tomto období zde vznikla např. "Kolonáda" před chrámem sv. Petra ve Vatikánu (Gian Lorenzo Bernini, 1665) nebo náměstí "Santa Maria della Pace" (Pietro da Cortona, 1656/1657), které se změnilo jen přetvořením existujících starých průčelí domů.  Ve Francii v roce 1635 navrhl Jacques Lemercier město a zámek Richelieu a po roce 1665 dal francouzský král Ludvík XIV. rozšířit lovecký pavilón na zámku Versailles. Stavbou pověřil architekta Louise Le Vau a okolní zahrady projektoval André Le Nôtre. Jejich úlohou bylo vytvořit reprezentační královské sídlo. Zámek byl postaven mezi parkem a městem Versailles, které s ním tvořilo harmonický celek, a zámek samotný se skládal z množství budov, uspořádaných okolo náměstí. Nová architektura se projevila i v Paříži, kde působil architekt Jules Hardouin-Mansart. Ten projektoval např. dvě hlavní pařížská náměstí – "Victoires" a "Vendôme". V Holandsku začalo v roce 1607 rozšiřování Amsterdamu, který byl v tomto období nejbohatším obchodnickým městem v Evropě. V roce 1634 byl Stockholm povýšen na hlavní město Švédského království. Ležel na několika ostrovech, přičemž na třech hlavních ostrovech se nacházelo středověké území města. To sa později rozšířilo na pevninu v podobě šachovnicových ulic a diagonálních os. Přestavby se ujal Nicodemus Tessin mladší, ale ani jemu se nepodařilo splnit ideál barokního města.  Velmi důležitým odvětvím architektury se od 16. století stala architektura pevností, která musela držet krok s rychlým vývojem vojenské techniky, zejména dělostřelecké. Klasikem francouzské barokní pevnostní architektury se stal Sébastien Le Prestre de Vauban (1633–1707).

Barokní architektura je stavební sloh, který vznikl počátkem 16. století. v Itálii a postupně ovládl celou Evropu až do poloviny 18. století. Jeho charakteristické rysy – bohaté plastické tvary, dramatický pohyb, mohutný dojem a iluzivní výzdoba – se projevovaly především na monumentálních stavbách, které mají působit na diváka a prezentovat bohatství i moc stavebníka. Typickým materiálem barokních staveb jsou omítané cihly, doplňované kamenem. K baroknímu tvarosloví patří sloupy, valené klenby a kopule. V barokní době vzniklo množství staveb jak církevních (kostely, kláštery), tak také světských (zámky, paláce, městská sídla pro šlechtu („hotely“), letohrádky, školy a radnice).

巴洛克建筑起源于十八世纪的意大利,将原本罗马人文主义的文艺复兴建筑,添上新的华丽、夸张及雕刻风气,彰现出国家与教会的专制主义的丰功伟业。此新式建筑着重于色彩、光影、雕塑性与强烈的巴洛克特色。


Druhy.

V běžném provozu lze nejčastěji zahlédnout dva základní typy jeřábů. První jsou "samostavitelné", též označované jako "rychlemontovatelné", s příhradovou, nebo plnostěnou věží. Jeřáby tohoto typu mají takzvanou spodní otoč, kdy je věž jeřábu usazena na otočném ložisku na podvozku a současně s otáčením věže je v pohybu i výložník a centrální závaží. Jsou to jeřáby, které jsou vyrobeny jako celek a ze stavby na stavbu se dopravují ve smontovaném stavu. Tento jeřáb se po příjezdu na místo určení usadí na patky nebo koleje, připojí se k elektrickému proudu a vztyčí se věž jeřábu. Poté se na podvozek umístí centrální závaží jeřábu a dojde ke konečnému vysunutí teleskopické věže za současného rozbalení výložníku. Následuje napnutí lan a kontrola bezpečnostních prvků a zařízení jako jsou koncové a přetěžovací zařízení, revize bezpečnostním technikem a předání zdvihacího zařízení oprávněné osobě. Tyto jeřáby jsou vyráběny zejména pro lehké a krátkodobé práce, s obvyklou výškou 20 až 30 metrů (v případě nutnosti je možné vložit přídavné mezikusy, čímž dojde ke zvýšení věže jeřábu), vyložením 25 až 50 metrů a užitným zatížením 2000 až 8000 kg. Ovládání je nejčastěji dálkové, na přání zákazníka lze dodat kabinu pro jeřábníka. Tyto jeřáby můžou mít vodorovný výložník s vlečenou kočkou (Potain GTMR, IGO, Liebherr K, H a TT, Peiner SMK a jeřáby MB 1030.1, MB 0330), nebo jsou vyráběny s oklopným výložníkem, kdy se vyložení jeřábu mění zdviháním a spouštěním výložníku. V současné době se však od používání těchto jeřábů ustupuje: Peiner TN a T, MB 100/160, MB 88 a 80.  Druhou a rozšířenější skupinu tvoří "univerzální věžové jeřáby", označované jako "šplhací". Tyto jeřáby se na stavbě skládají z jednotlivých sekcí a dílů. Vyráběny jsou s pevnou věží a vrchní otočí. Mohou být uloženy na kolejovém, nebo stacionárním podvozku, na kříži, patkách, nebo také v betonovém základu budovy. Montáž začíná uložením centrálního dílu, na který se umístí stabilizační závaží a poté dochází ke smontování vlastní věže jeřábu. V případě, že je jeřáb ukotven v betonové desce budovaného objektu, stabilizační závaží se nemontuje. Následuje montáž vrchního dílu s otočí, na který se nasadí špice jeřábu, protivýložník se strojovnou a hlavní výložník. Následně se uloží na protivýložník závaží a případně dojde k prodloužení hlavního výložníku. Poté opět dochází k napnutí lan a kontrole bezpečnostních prvků. V případě, že je budovaný objekt vysoký, je na věž jeřábu namontován tzv. stoupací rám, který umožňuje růst jeřábu, současně se stavbou. To funguje tak, že se díl s otočí a výložníkem odmontuje od věže a připevní se ke stoupacímu rámu. Tento rám se poté pomocí hydraulických motorů zvedne po věži jeřábu, čímž mezi posledním dílem věže a výložníkem vytvoří prostor pro nový kus věže. Ta se zvedne a umístí samotným jeřábem a poté se přišroubuje k věži. Při zvedání jeřábu je jeřáb rozpojený, je tedy nutné dodržovat postup stanovený výrobcem a jeřáb musí být při této operaci dokonale vyvážen. Jeřáb vyšší než 70 metrů musí být zhruba každých 30 až 50 metrů kotven k budovanému objektu. Závisí na doporučení výrobce, typu jeřábu a místních podmínkách a zákonech.  V zahraničí se lze často setkat s jeřáby, které jsou umístěny uvnitř objektu nebo stavby a které mají malou výšku věže. Tyto jeřáby pracují na systému "inter climbing" (horolezec), kdy je jeřáb o výšce 15 až 30 metrů postaven uvnitř objektu, s ukotvením v betonové desce základů a po dokončení 6 až 8 poschodí je jeřáb odmontován od základů. Poté se jeřáb zvedá uvnitř objektu, kde je možné pro zvedání využít výtahové nebo instalační šachty, případně se zřizuje dočasný postup. Pro zvedání se používají hydraulické motory. V těchto šachtách je jeřáb také dočasně kotven do jednotlivých poschodí objektu. Výhodou tohoto řešení je lepší využití dosahu a nosnosti jeřábu a také odpadá zábor plochy, který by byl nutný pro postavení jeřábu vně objektu. Za zmínku stojí také úspora dílců věže jeřábu a zcela odpadá použití kotvicích dílců a stoupacího rámu. Ovládání těchto jeřábů je nejčastěji z kabiny jeřábníka, může však být také dálkové. Standardní výška je 50 až 400 metrů, může být i více, vyložení je 15 až 85 metrů i více a nosnost činí 2500 až 70 000 kg. Větší nosnosti jeřábů většina výrobců dodává jen na zakázku.  Tyto jeřáby se pak dělí na jeřáby s horizontálním (vodorovným) a oklopným vyložením. "Jeřáby s horizontálním (vodorovným) vyložením" a vlečenou kočkou jsou nejčastěji využívanými a vyráběnými jeřáby. Jsou snadnější pro obsluhu a užitné parametry. Mohou mít zavěšený výložník se špicí, nebo mají samonosný trámový výložník bez špice, označovaný jako Flat-top, nebo Topless. Výrobce Potain dodává tyto jeřáby v provedení:  "Jeřáby s oklopným vyložením" jsou takové, kde se vyložení mění spouštěním a zvedáním výložníku. Výhodou je možnost práce ve stísněných a úzkých prostorech a na stavbách s vysokým počtem jeřábů, nevýhodou je, že se břemeno nepohybuje vodorovně a k jeho usazení je třeba větší zručnost jeřábníka a také jsou zapotřebí silnější motory nutné pro ovládání výložníku. Používá se na stavbách a montážích ocelových konstrukcí.  Věžové jeřáby bývají i s "vodorovným výložníkem", po kterém pojíždí kočka. Protizávaží je na výložníku, u provedení s pojezdovou kočkou může být i protizávaží vybaveno pojezdem k dosažení rovnováhy.

Věžový jeřáb je zdvihací zařízení určené k manipulaci s břemeny, zpravidla na stavbách, často je lze vidět také ve skladech a loděnicích. Jeřáb se také dá použít jako vynořovadlo pro lodě nebo pro ponorky.

塔式起重机(英语:tower crane)又称塔式吊车,简称天秤,在施工机械中,一般指机身为塔架式结构的全回转动臂架式起重机,为大型土木工程建筑地盘内常见的运输工具,建筑材料、建筑机械搬运,上高落低、纵横交错方向也可以,物件移动的任务能够迅刻完成。 塔式起重机通常约有10层楼高,呈「寸」字形,一端用来吊运物件,中间为控制室,另一端则以巨型混凝土块确保平衡。由于结构有点像秤,所以在香港也俗称为天秤(「秤」音「称」)。而塔式起重机会被固定在建筑物中心,以便将物件搬到不同位置和高度。


Příběh.

První část.

Hvězdného data 41153.7 se loď USS Enterprise D vydává na svou první vesmírnou misi. Je to nejnovější typ lodi třídy Galaxy, na palubě je 1000 lidí. Kapitánem se stal Jean-Luc Picard, zatím má k dispozici neúplnou posádku. Loď míří k systému Deneb IV, za nímž se rozkládá dosud nezmapovaná část galaxie. Obyvatelé planety vystavěli neobvykle rychle novou, moderní hvězdnou základnu jménem Farpoint. Přitom jsou zde lidé na velmi nízké technické úrovni. Posádka Enterprise má tuto záhadu prošetřit.  Loď narazí na zvláštní silové pole, které jí zatarasí cestu. Na můstku se náhle objeví postava, která všechny žádá, aby se urychleně vrátili do svého hvězdného systému. Představí se jako Q a disponuje nadlidskými schopnostmi. Kapitán Picard mu odporuje a rozhodne se s lodí uniknout. Musí nechat rozdělit lodní trup od její zadní části. Silové pole ale loď dohání, a tak je kapitán nucen se vzdát. Q ho spolu s Tashou Yarovou, Datem a poradkyní Troi přenese před improvizovaný soudní tribunál. Zde je Q v roli žalobce a obžaluje lidskou rasu z barbarství. Podle jeho „obžaloby“ je lidstvo nedokonalá rasa, jenž se v minulosti dopustila mnoha zločinů. Picard argumentuje, že lidé se již ze své minulosti poučili. Navrhuje Q, aby tedy lidský rod otestoval – testem má být jejich první mise. Q souhlasí a přenese všechny zase na loď.  Enterprise tedy dorazí k planetě, kde jsou přivítáni Gropplerem Zornem. Poradkyně Troi z něj ale cítí, že jim něco tají. Dole na planetě se k ostatním připojí mladý první důstojník William Riker. Seznámí se s doktorkou Crusherovou a jejím synem Wesleym, a dozvídá se, že Wesleyho otec Jack a kapitán Picard byli starými přáteli. Jednou se Picard vrátil z výsadku společně s Jackem Crusherem, jenž byl však již mrtev.  Riker krátce hovoří i s Gropplerem Zornem, a udiví ho několik jablek, které se objevily na Zornově stole. Předtím tam nebyly, ale Riker na ně myslel. Zorn se snaží věc zamluvit, a po Rikerově odchodu mluví s někým neviditelným a žádá ho, aby to už vícekrát nedělal. Když je Riker spolu s Beverly na planetě na nákupech, náhle se záhadně objeví kus látky k šatům, na něž Beverly také myslela.  Picard se na nového prvního důstojníka těšil, při prvním rozhovoru jej trochu zkouší. Předhodí mu starý případ roztržky, kdy Riker odmítl uposlechnout rozkazu kapitána. Riker argumentuje, že nechtěl, ať se jeho bývalý kapitán transportuje dolů na planetu, bylo to pro něj nebezpečné. Picard poznává, že Riker je schopným důstojníkem, který se jen neřídí slepě předpisy Flotily.  Posádka znovu hovoří se Zornem, který ale není schopen podat jakékoli vysvětlení. Přitom je jasné, že se na planetě dějí zvláštní věci. Na lodní obrazovce se objevuje tvář Q, který všechny varuje, že na splnění úkolu mají jen 24 hodin.

Druhá část.

Posádka Enterprise je nyní kompletní: Druhým důstojníkem na palubě je Dat, android s bílým obličejem, kterému chybějí city. Jinak je to výkonný robot, který si pamatuje každou vyřčenou větu a svými encyklopedickými znalostmi bude na misích užitečný. Velitelem bezpečnosti je poručík Tasha Yarová. Poručík Worf je prvním klingonem, který kdy sloužil u Hvězdné flotily. Kormidelníkem je mladý poručík Geordi LaForge, jenž je od narození slepý. Vidět mu pomáhá zvláštní přístroj vizor, který má nasazen na očích. Lodní poradkyně Deanna Troi je napůl člověk a napůl Betazoid. Její betazoidské schopnosti zahrnují velkou míru empatie, dokáže se vcítit do pocitů humanoidů a takto číst jejich emoce.  Riker je překvapen, když mezi posádkou spatří Deannu Troi, protože oba měli kdysi vážný vztah. První důstojník se, stejně jako ostatní, seznamuje s velkou lodí, a zaujme ho zařízení jménem simulátor. Ten slouží členům posádky k odpočinku, prostředí místnosti si mohou upravit a ocitnout se tak v různých koutech Galaxie. V simulátoru Riker potká Data, který trénuje jednu z lidských dovedností, pískání.  Situace na základně Farpoint se vyostřuje, několik členů posádky se transportuje dolů na povrch. Chtějí stanici blíže prozkoumat, Deanna cítí kolem neznámý zdroj energie. Na orbitu planety se náhle dostává neznámá loď. Picard nechá vyslat přátelské pozdravy, ale z lodi nepřichází žádná odpověď. Worf hlásí, že loď neodpovídá žádnému plavidlu známé rasy. Cizí loď začne střílet na povrch planety. Odstřeluje ale jen okolí stanice, samotné stanici se střely vyhýbají.  Výsadek dole se schová v podzemních prostorách. Geordi svým vizorem vidí, že stěny základny jsou z nějaké hmoty, kterou nelze identifikovat. Na palubě Enterprise se objeví Q, který Picardovi radí zaútočit na cizí loď. Podle něj má Federace základnu chránit a odrazit tak hrozbu útoku. Cizí loď dokonce unese Zorna na svou palubu.  Výsadek ho osvobodí a Zorn je zpět na Enterprise. Neznámá loď se náhle přemění ve veliký objekt, podobný medúze. Picardovi již začíná vše docházet. Farpoint ve skutečnosti není žádná základna, ale další bytost stejného druhu. Zorn a jeho druhové bytost donutili proměnit se v základnu. Díky pomoci od Enterprise se druhá bytost změnila do své původní podoby a blíží se na orbitu ke svému druhovi. Všichni z můstku toto setkání fascinovaně sledují.  Bytosti jsou konečně spolu, a po chvíli také společně odlétají. Poradkyně Troi cítí z obou velikou radost ze shledání, pocity velkého štěstí. Q poznává, že prohrál a posádka Enterprise úspěšně splnila onu zkoušku. Picard vykáže Q z můstku, ten ale ještě předtím slíbí, že se brzy vrátí.  Enterprise se připravuje k odletu z orbity. Všichni na můstku jsou na svých místech a Picard se zeptá Rikera, zda by chtěl ještě něco dodat. Riker prohlásí, že by byl rád, kdyby šly takto bez problémů vyřešit všechny jejich další mise. Picard odpoví, že další úkoly budou jistě mnohem zajímavější. Pak dává pokyn k plné rychlosti vpřed, směrem do neznámého vesmíru.

„Střetnutí na Farpointu“, v originále „Encounter at Farpoint“, je pilotní dvojepizoda seriálu "", v řadě 3. seriálu Star Trek linie. Jde o první výskyt kapitána Jean-Luc Picarda a jeho posádky na lodi USS Enterprise (NCC-1701-D).

远点遭遇战(英文:Encounter at Farpoint)是美国科幻电视剧星际旅行:下一代的第一季第一集。这一集是一部长达两个小时的试播集,由星际旅行之父吉恩·罗登伯里编写指导拍摄的。该剧集于1987年9月28日正式在全美上映,这也是继1969年以来的第一集星际旅行系列真人电视剧。联邦星舰企业号刚刚建造完成,由让-吕克·皮卡尔舰长带领的船员们接受了飞往“远点基地”的任务,并在任务期间遇到了强大的未知生命体Q。


Etymologie.

"Ejn" (hebrejsky: עין) je hebrejské slovo pro pramen či vodní zdroj, odkazující k četným pramenům v kaňonu, zatímco slovo "Avdat" (hebrejsky: עבדת) pochází z nedalekého města Avdat, jež se nachází jižně od kaňonu. Město Avdat je pojmenován po nabatejském králi Obodasovi I, který je zde podle tradice pohřben. Jeho jméno bylo arabizováno na "Abdaha" (: عبدا) a nakonec hebraizováno na "Avdata". Proto "Ejn Avdat" znamená "Pramen Obodaův".

Dějiny.

Pravěk.

Během pravěku byl Ejn Avdat a jeho okolí obýván po tisíce let, což dokazují četné artefakty pazourků, které byly ve zdejší oblasti nalezeny. Tyto nástroje patřili neandrtálské moustérienské kultuře, která zde pobývala před 80 až 90 tisíci lety. Četnost pazourků v blízkosti výchozů svědčí o tom, že byly neandrtálci používány pro mnohé typy nástrojů, jako jsou například šípy, hroty a jiné podobné nástroje. Skořápky z pštrosích vajec a kosti osla asijského pomáhají doložit a popsat zdejší faunu v tomto období.  V oblasti byla rovněž nalezeno velké množství nástrojů vyrobených z pazourků a různé druhy ručně vyrobených nožů a kamenných nástrojů, které se datují do paleolitu a mezolitu, stejně jako zbytky menších osad, sestávajících z kruhových staveb, datujících se do doby bronzové.

Antika.

Během helénismu se nedaleké město Avdat stalo obchodním centrem Nabatejců na významné Kadidlové stezce, která byla starověkou obchodní stezkou táhnoucí se přes Arabský poloostrov od Egypta do Indie. Jiné oblasti Negevu v tomto období obydleny nebyly a ani v nich nebylo rozšířené zemědělství. Zemědělství však doznalo značného rozvoje během raného římského období, kdy dosáhlo Nabatejské království svého vrcholu. V té době se pevnosti Kadidlové stezky staly prosperujícími městy s velkým množstvím veřejných budov a zemědělskými usedlostmi na předměstích a přestože byl Avdat anektován Římskou říší v roce 106 n. l., zůstal i nadále na Kadidlové stezce prosperujícím hlavním centrem.  Během byzantského období se město vyvinulo v křesťanské město a Ejn Avdat byl obydlen mnichy, kteří žili v jeskyních kaňonu. Tito mnichové zde vytesali skříně, poličky, lavičky, schody a vodní systémy. Jeskyně jsou rovněž vyzdobeny kříži a modlitbami vyrytými do zdí. Po muslimském dobytí Palestiny zůstala oblast opuštěna.

Moderní období.

Místo se stalo snadněji dostupnější v 50. letech 20. století po založení kibucu Sde Boker v roce 1952 a vybudování dálnice 40 vedoucí do Ejlatu. V roce 1956 byla v kaňonu vybudována turistická stezka, která je dnes součástí Izraelské národní stezky, turistické stezky, která vede po celém Izraeli.  Kvůli zdejšímu bohatému životnímu prostředí a historii se Ejn Avdat stál izraelským národním parkem. Národní park Ejn Avdat (hebrejsky: גנים לאומיים עין עבדת) zahrnuje kaňon v celé jeho délce. Existují do něj dva vstupu, jižní u úpatí kaňonu, nacházející se zhruba 500 m n. m. a severní v nadmořské výšce přibližně 400 m n. m. Tyto dva vstupy do kaňonu jsou od sebe vzdáleny zhruba 5 kilometrů.

Geografie.

Kaňon Ejn Avdat je součástí vádí Nachal Cin, největšího vádí v Negevské poušti. Celkem 120 kilometrů dlouhé vádí začíná v severozápadní části Machteše Ramon a směřuje na sever. Nachal Cin, včetně Ejn Avdat, vznikl erozí za pomoci zdejších vodních toků, které se v průběhu dějin zařezaly do zdejšího reliéfu.

Podnebí.

Podnebí v oblasti monitoruje meteorologická stanice ve Sde Boker. Léta jsou zde teplá, téměř beze srážek, zatímco zimy jsou chladné s občasnými dešti. Nejnižší teploty zde byly zaznamenány v lednu, a to – 3,6 °C, zatímco v létě teplota překračuje 40 °C. Vlhkost je zde poměrně vysoká, během zimy obvykle po ránech přesahuje 75 % a v poledne již je pod 50 %, zatímco v létě je po ránu kolem 50 % a v poledne méně než 30 %.

Fauna a flóra.

Díky hojnosti vegetace přitahuje Ejn Avdat množství živočišných druhů; z hmyzu například šídla, z ptáků to jsou bulbulovití, holub skalní ("Columba livia") a různí dravci a z jiných živočišných druhů například žáby a kozorožci. Útesy kaňonu jsou někdy využívány orly jako hnízdiště. Z ostatních dravců se zde vyskytují například supi, sokoli či dropovití.  Kolem pramenů rostou topoly a lebedy, které většinou rostou na březích a snesou určitou úroveň salinity půdy. Salinita i průtok vody se liší v jednotlivých ročních období, nicméně prameny jsou zde aktivní po celý rok.

Prameny.

První a nejjižnější pramen v kaňonu je "Ejn Ma'arif". Tvoří řetězce vodopádů a jezírek a největší z jeho vodopádů je 40 metrů vysoký. Poblíž pramene jsou pozůstatky byzantské pevnosti, která kontrolovala další část proudu a okolní zemědělskou půdu.  Dále na sever od pramene Ejn Ma'arif je 15 metrů vysoký vodopád, který padá do 8 metrů hlubokého jezera, které je rozděleno do dvou částí malou umělou hrází. V nedávné době bylo v jezírku zakázáno plavat i z něj pít, aby nedocházelo k vyrušování zdejší zvířeny. Zdejší pramen se jmenuje "Ejn Avdat" a neměl by být zaměňován s názvem celého kaňonu.  Nedaleko severního vstupu do národního parku se nachází pramen "Ejn Mor". Ejn Mor, který je nejníže položeným pramenem v kaňonu, byl pojmenován po koření myrha (hebrejsky: מור, "mor"). Své jméno získal z historických důvodů, neboť po nedaleké kadidlové stezce, jejíž zastávkou bylo i nedaleké město Avdat, cestovali obchodní s velbloudy, kteří prodávali myrhu.

Ejn Avdat (: עין עבדת) nebo Ejn Ovdat je kaňon v Negevské poušti v Izraeli, jižně od kibucu Sde Boker. Díky hojné fauně a floře nacházející se uprostřed pouště byl vždy lákavým místem k bydlení. V důsledku toho byl kaňon a jeho okolí obydlen již před 80 až 90 tisíci lety například neandrtálci a později v historii Nabatejci a křesťanskými mnichy. Díky vhodnému prostředí a bujné vegetaci je kaňon atraktivním místem pro různé živočišné druhy, jako jsou například kozorožci a různé druhy ptactva.

阿夫达特()是位于以色列内盖夫沙漠内的一个峡谷。考古学证据证明这里在古代曾有纳巴泰人和天主教僧侣居住。阿夫达特的南端有许多泉水自岩石缝隙中涌出,附近生长有耐盐植物。在希腊化时期,这里曾是香料之路上的要道。现在这里作为国家公园得到保护。


Použití.

Krejčovství.

Krejčovské metry se užívají při šití, pletení, háčkování atp. k měření tělesných proporcí, materiálu aj. Původně byly vyráběny z látky, později z plastu; dnes se vyrábějí ze skelných vláken, která se nepárají ani nenatahují. Krejčovské metry se svinovaly ručně, dnes se vyrábějí jak ručně svinovací, tak s navinovacím zařízením (tzv. samonavíjecí). Délka krejčovského metru bývá 150–200 cm, příp. 250 cm.

Stavebnictví, konstrukce.

Svinovací metry se často vyrábějí z ocelového pásku s navinovacím zařízením v transportní krabičce. Jednoduchá aretace umožňuje vysunout pásek na zvolenou délku a nechat jej vysunutý po celou dobu měření. Délka svinovacího metru bývá od 2 do 15 m, zpětné navíjení do pouzdra je provedeno pružinou.  Pásmo je určeno k měření větších vzdáleností, zpravidla nad 15 m. Měřicí pásek je vyroben z pevné pružné oceli. Zpětné navíjení pásma do pouzdra se provádí kličkou na těle krytu pásma.  Kontrolní měření rozpětí kolejí jeřábové dráhy v hale, např. o rozpětí 20 m: správné a přesné měření v případě, že není pásmo metru podloženo, je ovlivněno průhybem jeho vlastní vahou. V takovém případě je třeba pásmo napnout, při opakovaných měřeních stejnou silou. V opačném případě by vlivem různého průhybu byla naměřena jiná hodnota, ovlivněná lidským faktorem. Z tohoto důvodu je v takových případech pásmo napínáno mincířem, který umožňuje odečet tahové síly. Pro dané opakované měření se určí, že se bude měřit při tahové síle např. 10 kg. V takovém případě, při stejné síle a stejném měřicím prostředku (pásmo) bude opakované měření správné.

Zeměměřictví.

K měření středně velkých vzdáleností se používá pásmo, což je svinovací metr délky kolem 50 m.

Svinovací metr (k měření větších vzdáleností se nazývá pásmo) je nástroj na měření délky. Je to páska vyrobená z látky, plastu, skelných vláken nebo oceli. Na pásce je zpravidla oboustranně vyznačena stupnice v centimetrech s milimetrovými dílky, na níž se odečítá délka. Materiál, ze kterého je páska vyrobena, umožňuje metr stočit nebo svinout. Tímto způsobem se výrazně zjednoduší manipulace s nástrojem. Umožňuje měřit délku i na nerovných plochách nebo měřit vzdálenost za roh.

卷尺是一种软性的测量工具,由塑料、钢条、布料等材料制成。它容易携带,能够测量一些曲线的长度。


Popis.

Zástupci čeledi jsou keře i stromy se zkráceným nebo dlouhým kmenem, řidčeji i vytrvalé byliny s oddenky. U rodu kingie je kmen pokryt vytrvalými bázemi listů prorostlými vzdušnými kořeny. Listy jsou úzké, čárkovité až řemenovité, celokrajné, přisedlé, střídavé a většinou spirálně uspořádané, u některých zástupců nahloučené v přízemní nebo vrcholové růžici, na bázi s dobře vyvinutými listovými pochvami. Čepel listů mívá na řezu tvar písmene V nebo U. Žilnatina je souběžná. Květy jsou oboupohlavné, jednotlivé ("Baxteria", "Calectasia") nebo nahloučené v kulovitých hlávkách ("Kingia", "Dasypogon"). Okvětí je smetanově bílé, hnědočervené nebo purpurové až modré, tenké nebo dužnaté, vytrvalé, uspořádané ve 2 podobných, trojčetných kruzích. Okvětní lístky jsou volné, na bázi srostlé nebo srostlé v trubičku. Tyčinek je 6 a zpravidla jsou přirostlé k bázi okvětí. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 plodolistů a nese jednu čnělku zakončenou hlavatou nebo trojlaločnou bliznou. Obsahuje většinou 3 komůrky, u rodu "Calectasia" je komůrka jedna. Každý plodolist obsahuje po 1 (až 2) vajíčku. Plody jsou většinou nepukavé a obalené vytrvalým okvětím, u rodu "Baxteria" je plodem explozivně pukající tobolka. Semena jsou bledě žlutá a kulovitá.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 4 rody a 16 druhů. Největší rody jsou "Calectasia" (11 druhů) a "Dasypogon" (3 druhy). Rody "Kingia" a "Baxteria" jsou monotypické. Čeleď je svým rozšířením omezena výhradně na jihozápadní a jižní Austrálii a představuje jednu z endemických australských čeledí.  Rody "Baxteria", "Dasypogon" a "Kingia" jsou endemity pobřežních oblastí jihozápadní Austrálie. Areál rodu "Calectasia" je poněkud širší a mimo jihozápadní Austrálie se vyskytuje i ve státě Victoria v jižní Austrálii. Zasahuje poněkud i do vnitrozemí. Zástupci čeledi rostou v různých biotopech, zejména v blahovičníkových lesích, vřesovištní vegetaci a na skalnatých stanovištích.

Ekologické interakce.

Květy kingie a rodu "Dasypogon" produkují hojný nektar. Navštěvují je zejména medosavky a rozličný hmyz, zejména včely, mouchy a mravenci (zejména velcí zástupci rodu "Iridomyrmex"). Květy rodu "Calectasia" jsou přizpůsobeny samoopylení, čnělka se v průběhu kvetení prodlužuje a receptivní blizna se dostává do úrovně prašníků ve chvíli, kdy z nich vypadává zralý pyl. U několika druhů tohoto rodu se v době zralosti květu výrazně mění barva prašníků ze žluté na oranžovočervenou až hnědou, což je vykládáno jako signál pro opylovače. Květy "Baxteria australis" páchnou jako shnilé maso a jsou opylovány mouchami.  Rostliny jsou dobře přizpůsobeny periodickým požárům a v období po požáru ve zvýšené míře vykvétají. Šíření semen je u většiny zástupců pasivní s výjimkou druhu "Baxteria australis", jehož tobolky v době zralosti explozivně pukají a vystřelují semena do okolí.

Taxonomie.

Zařazení čeledi bylo po dlouhou dobu nejisté. Nejčastěji byla řazena do řádu "Asparagales" (např. Dahlgrenův systém). Tachtadžjan ji řadil do řádu "Xanthorrhoeales", Cronquist přímo do čeledi "Xanthorrhoeaceae" (žlutokapovité). Molekulární výzkumy blízkou příbuznost se žlutokapovitými nepotvrzují. V systému APG byla čeleď "Dasypogonaceae" dlouho ponechána nezařazená do řádu v rámci skupiny jednoděložných rostlin zvané "Commelinids". Až ve verzi APG IV vydané v roce 2016 je zařazena do řádu "Arecales", který do té doby obsahoval výhradně čeleď "Arecaceae" (arekovité, palmy). Toto zařazení bylo provedeno na základě molekulární fylogenetické studie vydané v témže roce (Barrett et al., 2016). Čeleď "Dasypogonaceae" tak představuje sesterskou skupinu s palmami.  Čeleď je členěna na 2 podčeledi: "Dasypogoneae" (rody "Dasypogon" a "Calectasia") a "Kingieae" ("Kingia", "Baxteria"). Všechny 4 rody čeledi jsou po morfologické stránce dosti rozdílné a izolované. V minulosti byl do čeledi řazen i rod "Lomandra" (dnes v "Asparagaceae").

Zajímavosti.

Kingie "Kingia australis" je pomalu rostoucí rostlina a dožívá se věku i několik set let. Svojí růstovou formou a dlouhověkostí připomíná jiný australský rod, žlutokap ("Xanthorrhoea").

Význam.

Kingie "Kingia australis" je v klimaticky příhodných oblastech světa občas pěstována jako atraktivní okrasná rostlina.

Přehled rodů.

"Baxteria", "Calectasia", "Dasypogon", "Kingia"

Dasypogonaceae je čeleď jednoděložných rostlin, řazená v současném systému (APG IV) do řádu arekotvaré. Její zástupci jsou byliny i dřeviny s úzkými střídavými listy. Květy mají šestičetné okvětí a jsou buď jednotlivé nebo nahloučené v kulovitých hlávkách. Čeleď zahrnuje 16 druhů ve 4 rodech a je rozšířena výhradně v jihozápadní a jižní Austrálii. Rod kingie poněkud připomíná svým vzhledem žlutokap, rozšířený rovněž v Austrálii.

多须草科(学名:)是棕榈目植物的一科。以前的分类学家一般将其分入刺叶树科(),APG 分类法(1998年)及APG II 分类法(2003年)根据其基因特征,将其单独列为一科,列入鸭<unk>草分支,但没有能归入任何一目;而鸭<unk>草分支则属于单子叶植物分支。APG IV 分类法(2016年)基于本科为棕榈科的姐妹群,将本科归入棕榈目。


Biografie.

Vidal de la Blache byl jako mladý poslán do internátní školy Institution Favard při Lycée Charlemagne v Paříži. Po absolvování této instituce studoval na École normale supérieure. Po absolvování získal učitelské oprávnění a odjel z Francie do Athén, kde studoval tři roky starořeckou archeologii na 'École française d'Athènes.  Po návratu do Francie se v roce 1870 oženil s Laurou Marie Elizabeth a vyučoval na Lycee d'Angers a na École Préparatoire de l'Enseignment Supérieur des Lettres et des Sciences. Doktorát získal v roce 1872 a poté začal pracovat na Nancy-Université. V roce 1877 se jako profesor geografie vrátil na École Normale Supérieure, kde přednášel 21 let. Poté odešel na Université de Paris, kde přednášel až do svého odchodu do penze v roce 1909, kdy mu bylo 64 let.  Vidal de la Blache založil École française de géographie („Francouzská škola geografie“) a, společně s Lucienem Gallois, "Annales de Géographie" (1893), jehož byl až do své smrti editorem. "Annales de Géographie" se stal vlivným akademickým periodikem, jež podporovalo pojetí humánní geografie, jakožto studia člověka a jeho vztahu k prostředí.

Dílo.

Vidal de la Blache napsal velké množství publikací: celkem 17 knih, 107 odborných článků a 240 zpráv a hodnocení. Pouze část jeho děl však byla přeložena do angličtiny. Jeho nejvýznamnější díla zahrnovala základní učebnice "Collection de Cartes Murales Accompagnées de Notices" společně s "Histoire et Géographie: Atlas General" a "La France de l'Est". Dva z jeho nejznámějších spisů jsou "Tableau de la Géographie de la France (1903)" a "Principles of Human Geography (1918)".

Paul Vidal de la Blache (22. ledna 1845, Pézenas, Hérault – 5. dubna 1918, Tamaris-sur-Mer, Provence-Alpes-Côte d'Azur) byl francouzský geograf. Je považován za zakladatele moderní francouzské geografie a rovněž za zakladatele francouzské geopolitické školy. Je autorem myšlenky, jejímž předpokladem je, že životní styl nějakého konkrétního regionu odráží ekonomické, sociálné, ideologické a psychologické identity vtisknuté krajině. Je rovněž představitelem geografického determinismu a měl vliv na meziválečnou československou geografickou školu.

保罗·维达尔·德·拉·白兰士(,1845年-1月22日-1918年-4月5日),法国地理学家,法国近代地理学奠基人。1866年毕业于巴黎高等师范学校。曾先后担任南锡大学(1872～1877)、巴黎高等师范学校(1877～1898)和巴黎大学(1898～1918)教授。


Název.

Dne 5. listopadu 1938 bylo rozhodnuto postavit „dálkovou silnici“ z Prahy až na hranici s Rumunskem a stavba byla svěřena Velitelství stavby dálkových silnic. Sousloví dálková silnice bylo ještě téhož roku nahrazeno slovem dálnice: 23. prosince 1938 bylo vydáno „vládní nařízení č. 372 o česko-slovenských dálnicích“ a Velitelství stavby dálkových silníc bylo přejmenováno na Generální ředitelství stavby dálnic. Slovo dálnice navrhl štábní kapitán Ing. Karel Chmel, který stavbu první československé dálnice zahajoval.

Označování.

V jednotlivých zemích světa se trasy dálnic značí různým písmenem:

Technické parametry.

Dálnice je všeobecně charakterizována svými vlastnostmi:  Každá země má pro výstavbu dálnic na svém území mírně odlišné parametry, ale tento základ musí splňovat všechny. Od počátku prošly dálnice přirozeným vývojem a proto ty starší nemusejí některé současné parametry splňovat, např. chybějící odstavné pruhy, prudká stoupání apod.

Zpoplatnění.

Ve většině zemí světa je používání dálnic kvůli nákladné výstavbě a údržbě zpoplatněno i pro osobní vozidla, např. v Česku, Francii nebo Itálii. Ale jsou i země, kde je pro osobní vozidla používání dálnic zdarma, např. Belgie, Německo nebo Dánsko. Dálniční poplatky se mohou platit buď dálničními známkami (vydávají se na 1 rok a obvykle i na kratší časové úseky, např. na 1 měsíc), elektronickým mýtem nebo klasickým mýtem.

Dálnice ve světě.

Dálnice v Česku.

První úsek nejstarší a nejvýznamnější z dálnic v Česku, dálnice D1 spojující Prahu a Brno, byl uveden do provozu v roce 1971.

Dálnice v Evropě.

Dálnice se začaly budovat po první světové válce v Itálii (Milán-Varese) a Německu.

Negativní aspekty výstavby dálnic.

Ekologické.

Dálnice je liniová stavba, která má na životní prostředí poměrně zásadní negativní vliv. Vozovka a její příslušenství zabírá velkou plochu (pouhá vozovka 100 km dálnice se standardní šířkou 28 metrů zabírá prostor 2,8 km2) a také rozděluje krajinu na dvě poloviny, což komplikuje např. migraci zvířat. Alespoň v biokoridorech je proto snaha stavět tzv. ekotunely neboli ekodukty – přesypávané mosty. Dalším aspektem je vysoká rychlost, kterou se zvyšují nejen zplodiny, ale i hluk, což je největší negativum dálnic, kvůli kterému se obce brání jejich blízké přítomnosti. Kvůli velkému provozu hrozí na dálnici teoreticky i vyšší riziko ekologické havárie způsobené palivem nebo nákladem vozu, ale oproti běžným silnicím jsou nové dálnice lépe zabezpečeny např. kanalizací, která odvádí veškerou vodu z vozovek nejprve do jímek se základními čističkami.

Dopravní.

Budování dálnic či jejich rozšiřování přispívá také k dopravní indukci – po jejich postavení vznikne nová nabídka spojení s vysokou kapacitou, která na trasu přivede nové automobily a vzniknou i cesty, které by předtím nebyly podniknuty vůbec nebo by k nim došlo jiným způsobem. To přináší problémy vzniku dopravních zápc, přetížení okolních komunikací a dalších problémů.

Dálnice (ze slov dálková silnice, zastarale autostráda) je rychlostní komunikace pro motorová silniční vozidla a je to nejvyšší typ pozemní komunikace, která se staví na nejzatíženějších dálkových vnitrostátních a mezinárodních tazích. Oproti silnicím je na dálnicích obecně povolena vyšší rychlost a jsou zde použity vyšší technické parametry. Na dálnici je přísně zakázán pohyb pěších osob, a to včetně stopování, které bývá povoleno nejvýše na dálničních nájezdech.

高速公路一般是指单向2条车道以上、双向分隔行驶、完全控制出入口、全部采用两旁封闭和立体交叉桥梁、地下隧道与匝道,时速限制比普通公路较高的行驶道路。其特点是车速快、交通量大和有较高的运输经济效益及社会效益。


Příběh.

Hvězdná loď Enterprise se má setkat s lodí Ferengů. Po hodině čekání je kapitán Picard rozladěný a chce z místa odletět. Trápí ho podivná bolest hlavy. Když se konečně ferengská loď objeví, jejich kapitán Daimon Bok projeví přání setkat se s Picardem osobně na palubě Enterprise. Kapitán Picard odchází na ošetřovnu, kde ho doktorka Crusherová prohlédne, ale nenajde pro jeho bolesti žádnou příčinu. Na Enterprise se transportuje kapitán Bok s dvěma svými lidmi. Oznámí Picardovi, že pro něj připravili dárek. Věnují mu loď Stargazer, kde dříve sloužil. Loď je nyní opuštěná. Před devíti lety na ní Picard provedl svůj slavný manévr u Maxia. Zneškodnil útočící loď Ferengů a zachránil tak Stargazer. Jeho manévr se stal slavným a vyučuje se na Akademii Hvězdné flotily. Picard na celý incident znovu zavzpomíná.  Na Stargazer se transportuje výsadek. Geordi obnoví minimum lodní energie, Picard se prochází po palubě. Nevšimne si přitom zvláštní záře v prostoru lodi. Zář ovládá Bok z lodi Ferengů, působí tak Picardovi bolest. Pod tíhou bolesti se kapitán zhroutí a doktorka Crusherová jej nechá poslat na ošetřovnu. Ferengové mezitím dokončili přenos dat z palubního deníku Stargazeru a Enterprise nasadí na loď vlečný paprsek.  Kapitána Picarda stále více obtěžují bolesti a zvláštní vize. Dat na Stargazeru objevil kapitánův deník. V jednom z Picardových zápisů stojí, že zničil Ferengskou loď omylem. Společně s Rikerem pak informují Picarda, který je zprávou udiven. Riker chce o věci informovat vedení Hvězdné flotily, nejdříve si však promluví s prvním důstojníkem Ferengské lodi. Řekne mu o zápisu v deníku. První důstojník jménem Kazago je podezřívavý, věří, že důstojníci Federace jsou schopni zakrýt celou pravdu a ještě obvinit Ferengy. Picardovy bolesti hlavy se zhoršují, v jeho vizích se přehrává celý souboj znovu.  Dat s Geordim prošetřují podezření, že Ferengové deníky zfalšovali. Přes protesty doktorky zasedne Picard na můstek a přikáže vypnout vlečný paprsek. Beverly se radí s poradkyní Troi, ta cítí že něco cizího ovládá kapitánovu mysl. Wesley objevil záření vycházející z Ferengské lodi, a že má stejné znaky jako signály, jaké vysílá Picardův mozek. Uvědomí Rikera, který rozkáže počítači najít kapitánovo umístění. K překvapení všech se Picard transportoval na Stargazer.  Na Stargazeru Picard opět prožívá celou vizi dávného boje. Je s ním také Bok, který mu cizím zařízením působí velkou bolest. Chce se mu tak pomstít, protože lodi, kterou Picard svým manévrem zničil, velel Bokův syn. Pln hněvu sestrojil zařízení, které ovládá myšlenky. Posádka Enterprise se zatím snaží vystopovat zdroj paprsku, který kapitána ovládá. Stargazer zvedne štíty k útoku. Riker požaduje od Kazaga vysvětlení. První důstojník Ferengské lodi je nejprve zmatený, ale pak odhalí zakázané zařízení na své lodi.  Picard je již zcela ovládán, vidí Enterprise jako nebezpečnou loď a chce použít svůj manévr k útoku na ni. Datovi se podaří jeho útok odrazit a Riker se pak s kapitánem spojí. Přikáže Picardovi najít cizí zařízení a phaserem jej zničit. Když je zničeno, kapitán Picard opět nabude vědomí a přenese se zpátky na Enterprise. Ferengové Boka za jeho chování potrestají.

„Bitva“, v originále „The Battle“, je jedna z epizod první sezóny seriálu "", která byla v České republice při své premiéře odvysílána jako desátá v pořadí, zatímco ve Spojených státech jako devátá.

战争英雄(英文:The Battle)是美国科幻电视剧星际旅行:下一代的第一季第九集。在这一集中,联邦星舰企业号接到了驶入指定地点与要求会面的佛瑞吉人进行联系的任务。但企业号已经抵达目的地三天了,发出了许多信号,但佛瑞吉的回复皆为“原地等候,企业号”,这样的情形也让企业号的船员有着不好的预感。


Rozsah činnosti.

Podnikání investičního managementu má několik aspektů obsahujících zaměstnávání profesionálních správců fondů, průzkum (jednotlivých instrumentů a tříd instrumentů), obchodování, vypořádávání, marketing, interní audit a příprava zpráv pro klienty. Největšími finančními manažery fondů jsou společnosti, které potvrzují jejich požadovanou komplexnost služeb. Kromě obchodníků a přímých investorů (manažerů fondů) jsou zde také spolupracující zaměstnanci (k zajištění souhry s legislativními a regulatorními požadavky), interní auditoři nejrůznějších druhů (k prověřování interních systémů a kontrol), finanční kontroloři (k účtování peněz společnosti a jejích nákladů), počítačoví experti a zaměstnanci „"back office"“ (ke spárování a zaznamenání transakcí až pro tisícovky klientů dané společnosti).

Klíčové problémy tohoto podnikání.

Klíčové problémy zahrnují:

Rozsah globální činnosti managementu fondů.

Běžná aktiva pod správou managementu fondů klesla v roce 2008 o 19 %, na 61,6 trilionů dolarů. Penzijní aktiva sčítají z celku 24 trilionů dolarů, s 18,9 trilionů dolarů investovanými v investičních fondech a 18,7 trilionů dolarů ve fondech pojišťoven. Společně s alternativními aktivy, fondy bohatých privátních klientů, činila aktiva činnosti globálního managementu fondů ke konci roku 2008 90 trilionů dolarů, která v roce 2009 spadla o 17 %. Pokles nastal v roce 2008 po pěti úspěšných letech růstu, kdy se aktiva za tuto dobu více než zdvojnásobila. Propad na kapitálových trzích, slabý investiční výkon, redukce přílivu nových fondů, výstup klientů z investic, to vše vedlo k pádu v roce 2008.

15 největších společností správy aktiv.

1. Fund Management: City Business Series. International Financial Services, London. 2009-09-29. 2. http://www.ifsl.org.uk/upload/Fund_Management_2009.pdf

Investiční manageři a struktura portfolií.

V oboru investičního managementu jsou správci těmi, kdo investují prostředky klientů. Certifikované společnosti investičního poradenství mohou provádět hodnocení klientovo individuálních potřeb a jeho rizikového profilu. Poradce poté doporučí odpovídající investice.

Alokace aktiv.

Nejrůznější třídy aktiv jsou široce debatovány, ale základní dělení je na akcie, dluhopisy, reálná aktiva a komodity. Provádění alokace mezi tato aktiva je to, za co je investiční management placen. Třídy aktiv odpovídají dynamice trhu a různým vzájemným efektům ovlivňování. Alokace peněz prostřednictvím tříd aktiv má vliv na výkon fondu.

Dlouhodobý výnos.

Je důležité sledovat dlouhodobé výnosy různých aktiv. Například, při dlouhodobém držení (+10 let) je ve většině zemí u akcií větší výnos než u dluhopisů. Je to způsobeno tím, že akcie jsou rizikovější než dluhopisy.

Diverzifikace.

Společně s alokací aktiv musí správci fondů uvažovat diverzifikaci, která má pro daného klienta smysl a v souladu s ním stanovit investice v souladu s plánem. Takový plán naznačuje, kolik procent z daného fondu má být proinvestováno do jednotlivého titulu. Teorie diverzifikace portfolia byla v minulosti sestavena H. Markowitzem (a mnoha ostatními). Efektivní diverzifikace znamená řízení korelace mezi výnosem aktiva a rizikem.

Investiční styly.

Existuje celá řada investičních stylů, které mohou správci fondů použít. Například růstový, hodnotový, neutrálního trhu, nízké kapitalizace, indexovaný, atd. Každý z těchto přístupů má zřetelný rys a charakteristické riziko.

Měření výkonu.

Výkon fondu je testem správy fondu, v institucionálním pohledu je přesné měření nezbytností. Za tímto účelem je měření výkonu fondů prováděno managementem nebo jsou najímány externí firmy, které se tímto měřením zabývají. Přední společností zabývající se měřením výkonu (např. Frank Russell v USA) shromažďují jednotlivá data z oboru.  Typicky je hodnocení prováděno každý kvartál a bývá předložena procentní změna. Toto schéma je pak porovnáváno s podobnými fondy v oboru za účasti managementu společnosti (pro potřeby kontroly interních předpisů).  Obecně řečeno, pro investiční společnosti je pravděpodobně vhodnější přesvědčit klienty je na základě hodnocení z delších period (3-5 let), kdy se vyhladí krátkodobé kolísání ve výkonech a podnikatelských cyklech. Přetrvávajícím problémem je, zda měřit před nebo až po zdanění. Po zdanění představuje výhodu pro investora, jelikož investorovo daňové postavení se může měnit. Měření před zdaněním může být matoucí, obzvláště v režimech zdaňujících kapitálové zisky (a ne nerealizované). Může tedy dojít k tomu, že úspěšní správci aktiv (měřeni před zdaněním) mohou vykazovat po zdanění špatné zisky.

Investiční management je profesionální správa různých cenných papírů (akcie, dluhopisy, atd) a aktiv (např. nemovitosti) s cílem přinést investorům specifické užitky. Investoři mohou být instituce (pojišťovny, penzijní fondy, firmy atd) nebo soukromí investoři (oba typy mohou investovat buď přímo, nebo zprostředkovaně přes instituce kolektivního investování např investiční fondy, burzovně obchodovatelné fondy – ETF).

资产管理(英语:Asset management),又称投资管理(英语:Investment management),是一项针对证券及资产的金融服务,以投资者利益出发并达致投资目标。投资者的范围非常广泛,可以是机构譬如保险公司、退休基金及公司或者是私人投资者。


Gameplay.

Tvorba postavy a povolání.

Přestože většina screenshotů a konceptů ze hry ukazuje standardní vzhled postavy Velitele Sheparda, je možné jeho postavu zcela přizpůsobit podle vlastní vůle. Hráč může změnit jeho vzhled, pohlaví, schopnosti i vojenskou minulost.  Hra obsahuje šest možných povolání (character class). Každé povolání sestává z několika dovedností, které se mohou zlepšovat s tím jak postava dosahuje dalších úrovní. Postavě se zvýší různé statistiky (např. zdraví, odolnost, síla útoku) nebo se postavě odemknou nové dovednosti (např. přidávání bodů do schopnosti "Shotguns" odemkne speciální schopnost "Carnage" která postavě umožní ze své brokovnice vystřelit koncentrovanou výbušnou dávku s daleko silnějším účinkem než obyčejné výstřely). Každé povolání má i svoje unikátní schopnosti, které se nazývají stejně jako dané povolání.  Při tvorbě postavy má hráč na výběr ze šesti povolání: "Soldier, Engineer, Adept, Infiltrator, Sentinel a Vanguard". "Soldier", voják, je nejzdatnější v používání výzbroje; "Engineer", technik, používá "omni-tool", šikovný nástroj pro umocnění technicky zaměřených schopností a Adept je nejsilnější v používání "biotických" schopností, což jsou mentální schopnosti a v podstatě jsou to v herních konvencích kouzla. Další tři povolání jsou kombinací těch předešlých. "Infiltrator" je kombinací "Soldier" a "Engineer", "Sentinel" je kombinací mezi "Engeneer" a "Adept", "Vanguard" je kombinací "Soldier" a "Adept". Tato zkombinovaná povolání nemají tolik dovedností jako hlavní povolání (např. "Vanguard" má přístup pouze k polovině schopností "Soldier" a taktéž k pouze polovině schopností povolání "Adept").  Hráč má také jistou možnost ovlivnit minulost své postavy. Může si vybrat jestli se postava narodila na Zemi, jinde ve Sluneční soustavě nebo v některé z lidských kolonií mimo ni. Hráč může rovněž určit zda je jeho postava jediným přeživším strašlivé bitvy, válečný hrdina či bezohledný voják. Tyto volby mají jen malý vliv na hru samotnou, ale mnoho postav mluvících o Veliteli Shepardovi se na jeho minulost odkazuje a to může ovlivnit jaké vedlejší úkoly budou zpřístupněny či ne.

Dialogy a morálka.

Systém konverzace v Mass Effect funguje způsobem výběru několika možností, jak odpovědět podle toho jakým směrem se rozhovor ubírá. Navíc vypsané možnosti odpovědí nemusí být přesným odrazem toho co Shepard řekne, spíše zachovávají myšlenku i když Shepard používá jiná slova (např. hráč vybere větu "Děláš si moc starostí," a Shepard ve skutečnosti řekne "Vždycky čekáš jenom to nejhorší.")  Když započne konverzaci, naspodu obrazovky se objeví menu výběru odpovědí. Odpovědi jsou rozděleny do šesti sekcí. V každé sekci je stručně vysvětleno, jaký má daná odpověď záměr. Menu je organizováno tak, že ke každé sekci se vztahuje určité podbarvení odpovědi (vřelé odpovědi nebo naopak agresivní atd.). Po jisté době si hráč zvykne na toto menu a už si ani nemusí číst popisky, dokonce je schopen odpovídat téměř okamžitě přesně tak jak chce, aby odpovědi vyzněly. BioWare tím zamýšlel to, aby hra byla více jako film a hráč byl osvobozen od čtení dlouhých pasáží textů.  Dialogy jsou ústředním prvkem pro systém morálky. Vedlejší příběh a počet voleb postavy je ovlivněn tím k jakému chování hráč svou postavu vede. Na rozdíl od předešlých titulů BioWare se v "Mass Effect" neklade takový důraz na čisté "dobro" či "zlo". Celkový příběh je také ovlivněn osobními volbami hráče. Projektový ředitel Casey Hudson z BioWare řekl: "Způsob, jakým hráč hraje po celou dobu hru, způsobí odlišná zakončení, která ovlivní osud lidstva".  Místo konceptu "zla" a "dobra" jako protipólů morálky, "Mass Effect" pracuje s pojmy "Paragon" (Ochránce) a "Renegade" (Odpadlík), přičemž přidání bodů do jedné, nesnižuje body v druhé. Body do "Paragon" dostává postava, když situace řeší spíše zdvořile, profesionálně, podle protokolu. Postava, jež dostává body do "Renegade", tíhne spíše k bezohlednému, agresivnímu jednání s přístupem "zajatce nebereme".  Následně se mění přístup NPC k hráčské postavě v závislosti na jeho minulých volbách.

Souboje a schopnosti.

Souboje v "Mass Effect" probíhají v reálném čase, ale hráč může hru kdykoli pozastavit, změnit výzbroj jednotky, vybrat schopnosti, které mají použít nebo rozdat rozkazy pro jednotku jako celek. Jednotka se skládá z Velitele Sheparda a maximálně dalších dvou postav, se kterými hráč přijde během hraní do styku a stanou se členy jeho posádky. Všichni spojenci mají schopnosti jako povolání, z kterých si hráč může na začátku volit a tak může hráč sestavit variabilní jednotky podle situace.  V "Mass Effect" se používají střelné zbraně, které mohou být postupně vylepšovány (např. změnit náboje účinné na živé věci za náboje silně účinné proti mechanickým nepřátelům nebo zlepšit míření zbraně apod.), dále používají technické schopnosti (které oslabují nepřátelskou výzbroj a schopnosti), a nakonec schopnosti "biotické", které jsou podobné kouzlům v jiných hrách. Hráč přímo kontroluje pouze svoji postavu a útoky členů jednotky, avšak nemůže je ovládat stejně jako svoji postavu. Hráč může jednotku ovládat pomocí pohybových rozkazů pro krytí se, přeskupení, útok na určitý cíl nebo jít na průzkum. Zbraně a schopnosti pro členy jednotky se dají rychle a efektivně měnit pomocí jednoduchých menu s výběrem zbraní a schopností jednotlivých postav, včetně znázornění doby, kdy se schopnost znovu dobije a může být opět použita.  Schopnosti a speciální síly, které postavy mají jsou určeny počtem bodů v dané schopnosti, které hráč do různých schopností rozděluje a tím je vylepšuje. Některé speciální schopnosti umožňují zdvihnout pomocí "biotických" sil objekty či nepřátele a naložit s nimi jak hráč chce, technické schopnosti zase redukují štíty nepřátel.  Dvě další schopnosti "Charm", šarm, "Intimidate", zastrašení, mají vliv na vývoj děje a také na počet "Paragon" či "Renegade" bodů postava dostává. Zvýšení úrovní těchto schopností nijak nepomáhá v boji, ale odemyká nové možnost vedení dialogů.  Speciální schopnosti, které hráč ve hře může používat jsou "technické" a "biotické" schopnosti. "Technické" slouží jako podpůrné síly oslabující nepřítelovy zbraně a technologii, stejně jako jeho "biotické" schopnosti. Aktivovány jsou přes omni-tool, který může používat povolání "Engineer", "Infiltrator" a "Sentinel". Mezi tyto schopnosti patří ničení štítů, sabotáže výzbroje, hackování robotických nepřátel, aby stříleli do vlastních řad. "Technické" schopnosti mají i pasivní využití, např. jako schopnost "Elektronics", která umožňuje otevírání zamčených beden, zachráněných částí z vraků. "Biotics" jsou síly, které jsou postavám umožněny díky implantátům, které posilují přirozenou schopnost manipulovat s temnou energií pomocí "mass effect fields". Mezi těmito schopnosti je telekineze, házení nepřáteli silou mysli; vztyčit silový štít (force field) kolem postavy a stát se tak odolným vůči nepřátelské palbě, ale zároveň být schopen střílet sám; nebo vytvářet malé singularity. Povolání schopná používat "biotics" jsou: "Adept", "Vanguard" a "Sentinel"

Zbraně a vybavení.

V "Mass Effect" se setkáme se čtyřmi druhy konvenčních zbraní (pistole, brokovnice, útočná puška a odstřelovací puška) a granáty, dále s množstvím různých vylepšení výzbroje a zbraní. Hráč může hru kdykoli pozastavit a pozměnit právě používané vybavení jednotky. To je klíčový strategický aspekt hraní, protože zvolení správné výzbroje může znamenat rozdíl mezi rychlým vítězstvím a porážkou. Nasazená vybavení je viditelné na postavách; brnění mají různé vzhledy a zbraně se složí do kompaktních verzí a uloží se na záda postavy.  Munice je nekonečná; místo potřeby znovu nabít, se zbraně po čase přehřívají a nedají se použít dokud se zase neschladí na určitou úroveň. Herní vysvětlení pro nekonečné množství munice je, že zbraně jsou nabity "kostkami" střeliva a každá salva se ulomí z tohoto centrálního zdroje střeliva. Jednotlivé salvy jsou velikosti zrnka písku a jsou vypáleny přes zařízení na bázi technologie s extrémně vysokou rychlostí. Pokud hráč bude nepřetržitě střílet nebo používat zbraň, s kterou není vycvičen (nemá body ve schopnostech pro tu zbraň), její přesnost se sníží, což je ve hře reprezentováno zvětšením "zaměřovacího kruhu". Čím více je bodů ve schopnosti zacházet se zbraní, tím vyšší je její přesnost i účinnost.  Postavy nosí dvouvrstvé ochranné obleky, které slouží jako brnění i ochrana na planetách, pokud vystoupí z vozidla. Tyto obleky se dělí do třech kategorií: lehké, střední a těžké brnění. Tyto obleky poskytují nekonečnou zásobu kyslíku, stejně jako dočasnou ochranu před nehostinností planet, jako je horko a radiace. Těžší brnění jsou sice odolnější, ale postava se v nich pohybuje pomaleji. Brnění jsou rovněž vybavena technologií kinetických bariér, které fungují jako štíty proti palbě. Kromě Liary, která může nosit lidské brnění, všechny ostatní postavy musí nosit brnění odpovídající jejich rase. Postavy používající "biotics" nebo "technické" schopnosti můžou vylepšovat svoje implantáty či "omni-tool" tak, aby zesilovaly jejich útoky nebo snižovaly dobu potřebnou pro dobití schopností.  Vybavení, které hráč postupně nachází, má stále lepší statistiky a také stojí více peněz. Třídy vybavení jsou označovány římskými číslicemi (např. brokovnice Katana I-X). Zbraně a brnění z vyšších tříd mají i více slotů pro upgrade. Upgrady spadají do čtyřech kategorií: upgrade zbraní, brnění, munice a granátů. Pro zbraně a brnění to znamená zvýšení některých statistik, jako např. přesnost nebo štíty, kdežto munice a granáty přidávají věci jako ohnivé poškození nebo snižují dobu mezi jednotlivými salvami.

Nástin děje.

Děj se odehrává v roce 2183, vesmírná loď SSV Normandie (její kapitán se jmenuje Anderson, a pilot Jeff "Joker" Moreau) letí do lidské kolonie Eden Prime, aby tam její posádka prozkoumala nalezený Protheanský maják - kus pokročilé technologie vytvořené dávno vyhynulou rasou zvanou Protheané. Poručík Shepard (nebo Shepardová) je elitní voják se speciálním výcvikem N7 a zároveň kandidátem na první lidskou Spektru (elitní agenti, členové jsou nad zákonem a zpovídají se přímo a jen Radě na Citadele) a na misi má být hodnocen jinou Spektrou (turian jménem Nihlus). Shepard s Kaidanem Alenkem a Ashley Williamsovou odhalí, že kolonie je pod útokem robotické rasy – Gethů. Gethy vede turianská Spektra Saren Arterius se svou obrovskou lodí nazývanou Sovereign (Vládce). Saren zabije Nihluse (ten ještě neví že Saren zradil, myslí si že přijel pomoct) a snaží se zničit maják společně s celou kolonií Eden prime. Shepard zničení odvrátí a maják Shepardovi poskytne neúplnou apokalyptickou vizi o vyhynutí celých civilizací. Protože je poškozený, zničí se při tom.  Posádka Normandie je předvolána velvyslancem Donnelem Udinou do Citadely. Bohužel, Shepard není schopen přesvědčit Citadelský koncil o Sarenově zradě. Shepard potřebuje najít důkaz. C-Sec důstojník Garrus Vakarian a kroganní žoldák Urdnot Wrex dovedou Sheparda ke Kvarianské mechaničce Tali'Zorah Nar Rayya, která má mít nahrávku rozhovoru mezi Sarenem a matriarchou Beneziou (Asarijka). Nahrávku získala extrakcí dat z poničeného Getha. V nahrávce se diskutuje o vítězství a zároveň se zmiňují o návratu Reaperů (Smrťáků). Rada na základě nahrávky odvolá Sarena od Spekter a ze Sheparda se stane první lidská Spektra. Shepard se vydává stopovat Sarena s pomocí Kaidana, Ashley, Garruse, Wrexe a Tali.  Kapitán Anderson se vzdá velení Normandie, kapitánem se stává Shepard. Na Therumu Shepard zachrání asarijskou archeoložku Dr. Liara T'soni (dcera matriarchy Benezie). Liara se zabývá studiem Protheanů a připojí se k Shepardovi posádce. Na Noverii Shepard vystopuje matriarchu Beneziu a porazí ji. Ukáže se, že Saren ji (i ostatní co ho následují), ovládá pomocí své vesmírné lodi jménem Vládce, která má mít údajně schopnosti ovládat mysl - tzv. indoktrinace. Sheparda také osloví Rachni královna, kterou oživil Saren v naději, že bude vytvářet armádu. Ve hře je možné ji zabít nebo nechat jít. Shepard si postupně skládá informace o Smrťácích (Reaprech) ze své vize a z informací, které postupně zjišťuje a začíná si uvědomovat jejich hrozbu pro galaxii. Podezřívá, že Sarenova loď Vládce je loď Smrťáků.  Později Rada informuje Sheparda, že salarianí jednotka odhalila Sarenovu hlavní základnu na Virmire. Po příletu Shepard zjistí, že Saren objevil lék na kroganí o genofág, aby tak mohl využít armádu kroganích bojovníků. Wrex se dozví o možnosti vyléčení, zradí tým a Shepard ho musí zabít, nebo ho přesvědčit, aby odstoupil. Po tomto konfliktu Shepard pomáhá salarianům zničit základnu pomocí atomové bomby. Uvnitř základny Shepard najde další maják a doplní mu původní vizi. Shepard se také setká s hologramem Vládce (Sovereign) a zjistí, že to není jen smrťácká loď, ale opravdový Smrťák (Reaper). Vládce vysvětluje, že Reapeři všechny vyspělé organické civilizace, po dosažení určité technické úrovně, hubí. Dále je zjevné, že Saren Vládce neovládá, ale on ovládá jeho. Saren je kompletně indoktrinován a zcela oddaný Vládcovi. Poté, co Saren ustoupí ze základny, Shepard dostane zprávu, že jak Ashley a Kaidan byly zajati. Shepard může zachránit jen jednoho z nich, a tak buď Ashley, nebo Kaidan při jaderném výbuchu zemře.  Shepard dále pronásleduje Sarena na svět Ilos. Saren tam hledá převaděč, o němž posádka Normandie usuzuje, že jde o nějakou Smrťáckou zbraň. Shepard na Ilosu narazí na Protheanskou počítačovou virtuální inteligenci jménem Vigil. Ten mluví o Reaperech. Vigil vysvětluje, že Citadela je vlastně obrovské relé, které používají Reapeři k opakovanému napadání galaxie. Každých 50 000 let Smrťáci opakovaně hubí všechny vyspělé civilizace v galaxii, poté se stahují do prázdnoty vesmíru a čekají dalších 50 000 let. Vládce byl jako jediný svého druhu ponechán v Galaxii, aby monitoroval situaci a poté, co nastane čas, signálem aktivoval Citadelu, která má ostatní Reapry okamžitě přitáhnout do galaxie. Během posledního cyklu zániku však několik Protheanů - vědců přežilo, vytvořili majáky aby varovali ostatní a také vytvořili Vigila. Dále vytvořili malé masové relé - převaděč - které využili jako zadní vrátka pro vstup na citadelu. Poté co Reapři vyhladili skoro všechny Protheany a vrátili se zpět do prázdnoty mimo galaxii, vstoupili přeživší vědci pomocí převaděče znovu do Citadely, kde důmyslně sabotovali systém, pomocí kterého se dostávají Smrťáci skrz citadelu do galaxie. Na udržení populace jich bylo málo a tak Protheané vyhynuli. O 50 000 let později, v současnosti, se Vládce pokusil vyslat signál do Citadely a povolat tak ostatní Smrťáky ze vzdáleného vesmíru. Proces však selhal kvůli protheanské sabotáži. A tak se Vládce snaží Citadelu aktivovat "ručně" pomocí prostředníků, jako je Saren  Saren plánuje sabotáž obejít, a snaží se pomocí převaděče dostat na Citadelu, aby ji mohl předat pod kontrolu Vládce. Vládce mezitím směřuje k Citadele s flotilou Gethů. Shepard pronásleduje Sarena skrz převaděč a snaží se zastavit Sarena. Na citadelu se dostává ve chvíli, kdy ta se ocitá pod útokem Vládce a Gethů.  Flotila citadely a citadela se ocitá pod útokem. Vládce se dostane dovnitř Citadely a přichytí k věži Citadely a čeká až mu Saren předá kontrolu nad stanicí, aby mohl aktivovat relé a přivést smrťáky. Shepard mezitím bojuje se Sarenem, který je kompletně ovládaný Vládcem a navíc má tělo vylepšené Smrťáckou technologií. K Citadele přilétá na pomoc Alianční flotila.  Joker se ptá Sheparda, jestli má Normadie s pomocí flotily lidské Aliance pomoci Radě Citadely (která je evakuována na hlavní lodi citadelské flotily a pod útokem Gethů) - za cenu velkých ztrát -, nebo nechat radu zemřít a zaútočit rovnou na Vládce. Nakonec ale Normandie s alianční flotilou ničí Vládce, stejně jako Shepard poráží Sarena (v podstatě vtěleného Vládce).  Ukončení hry se poněkud liší, podle Shepardových rozhodnutí. Pokud Shepard se rozhodl zachránit Radu, tak Rada poděkuje za lidskost a přijme do Rady prvního lidského člena, pokud bude Rada zničena, tak se ji lidstvo bude snažit obnovit, a tak bez ohledu na výsledek, je Shepard požádán, aby do Rady zvolí buď Davida Andersona, nebo Donnela Udinu. Shepard tak učiní, zaváže se k ukončení Reaperské (Smrťácké) hrozby.  Ve druhém díle pak můžeme vidět Sheparda jak se dále snaží zastavit hrozbu Smrťáků - zničením Vládce totiž invazi nezastavil, jen oddálil. Navíc rada je mu sice zavázána, ale hrozbu Smrťáků nebere vážně a všechny důkazy ohledně vládce byly ututlány.

Stahovatelný obsah.

K Mass Effectu BioWare také vydávalo DLC (downloadable content - DLC), které rozšiřují děj a přidávají hráčům nové úkoly, postavy, nebo předměty. DLC má českou lokalizaci.

Bring Down the Sky - Strhnout oblohu.

DLC vydáno 29. března 2008, obsahuje novou lokaci, s mimozemskou rasou Batarianů. Příběh začíná únosem asteroidní stanice v Asgardském systému batarianskými extrémisty, ti ji navedou na dráhu střetu s kolonií Terra Nova, miliony civilistů tak může zachránit jen velitel Shepard.

Pinnacle Station - Stanice Pinnacle.

DLC vydáno 25. srpna 2009, přináší novou lokaci tajné vesmírné stanice. DLC neobsahuje ucelený příběh, ale nabízí virtuální bojovou arénu, v níž se Shepard může utkat s šampióny a překonávat jejich skóre. Pinnacle Station je druhým a posledním DLC ke hře.

Pokračování.

Mass Effect 2.

Mass Effect 2 byl vydán 26. ledna 2010. Pokračování dějově navazuje na první díl. Hlavní zápletka se zaměřuje na společnost Cerberus a jejího tajemného vůdce, velitel Shepard má za úkol pro Cerberus zjistit, kam se ztrácejí mizející lidé. Pokračování je temnější a akčnější, ale RPG prvků od prvního dílu znatelně ubylo. Do hry je možné importovat uložené pozice z prvního dílu, což má na hru výrazný vliv.

Mass Effect 3.

Mass Effect 3 vyšel 9. března 2012 a přímo navazuje na DLC "Arrival (Příchod)", příběh začíná na Zemi, kde je Shepard souzen za své činy spáchané v DLC "Příchod". Do hry je možné importovat savy z obou dílů. Mass Effect 3 je zakončen několika možnými konci. Třetí díl definitivně uzavírá videoherní trilogii.

Filmová adaptace.

Legendary Pictures chystají filmovou adaptaci hry Mass Effect, příběh má být naprosto nový, ale ve filmu se mají objevit postavy známé ze hry, včetně velitele Sheparda. Na scénář má vliv i studio BioWare.

Mass Effect je akční RPG počítačová hra vyvinutá společností BioWare pro herní konzoli Xbox 360, a potom převedena pro platformu Microsoft Windows společností Demiurge Studios. Edice pro Xbox 360 vyšla celosvětově v listopadu 2007 pod hlavičkou Microsoft Game Studios. Edici pro Windows vydala 28. května 2008 společnost Electronic Arts. Hra se dočkala dvou pokračování, Mass Effect 2 a Mass Effect 3. Ve vývoji je, jehož příběh ale nenavazuje na předchozí trilogii, odehrává se paralelně s Mass Effect 2 a Mass Effect 3 a je situován do galaxie Andromeda.

是一款由BioWare开发,微软游戏工作室和艺电发行的动作角色扮演游戏,最初在2007年发行于Xbox 360平台,为质量效应系列的第一部作品。游戏背景设定于2183年的银河系,银河系文明受到了一个由合成有机星舰组成的高度先进的机械种族的威胁。玩家扮演一名人类精锐士兵薛帕德指挥官,阻止一名叛变特工将机械种族引入银河系。玩家需要完成多个任务任务,通常涉及太空探索、小队和载具战斗以及与非玩家角色互动。


Jak funguje forwardový kontrakt.

Uvažujme, že Bob si chce koupit za rok dům. Zároveň předpokládejme, že Andy v současnosti vlastní dům za $100,000, který chce za rok prodat. Obě strany by spolu mohly uzavřít forward. Dejme tomu, že se domluví na prodejní ceně za rok ve výši $104,000 (proč tolik, bude rozebráno níže). Andy a Bob uzavřou forward. Bob, protože kupuje podkladové aktivum, vstupuje do dlouhé pozice. Andy bude tudíž v pozici krátké.  Předpokládejme, že po roce je tržní cena Andyho domu $110,000. Pak, protože Andy má povinnost prodat Bobovi za $104,000, Bob vydělá $6,000. To proto, že Bob může koupit od Andyho za $104,000 a ihned prodat na trhu za $110,000. Naproti tomu Andy je potenciálně $6,000 ve ztrátě, i když prakticky dostal o $4,000 víc, než byla cena před rokem.  Podobná situace nastává v případě měnových forwardů, kde jedna strana otevře forwardový kontrakt ke koupi nebo prodeji měny (např. Kanadských dolarů) se splatností k určitému budoucímu datu, protože se nechce vystavovat kurzovnímu riziku. Jak se v průběhu kontraktu mění kurz, jedna strana se stává ziskovou a druhá ztrátovou. Takový forward se pořizuje buď pro zajištění (hedging) proti pohybu kurzu, protože v budoucnu má uhradit určitou částku v Kanadských dolarech, nebo za účelem spekulace, např. opět na pohyb měnového kurzu.

Příklad, jak by se měly domlouvat ceny forwardů.

Navážeme na příklad s Andym a Bobem. Na začátku je hodnota Andyho $100,000. Andy ví, že může dům ihned prodat za $100,000 a uložit je do banky. Když vstupuje do forwardu s Bobem, chce odměnu za zpoždění prodeje. Předpokládejme, že bezriziková úroková míra, kterou může Andy získat v bance, je 4% p.a.. Za rok tedy Andy může mít $104,000 a to bez rizika. Minimální hranice pro cenu, kterou bude Andy požadovat za svůj dům, v případě prodeje až za rok, bude $104,000. Tato suma mu víceméně pokryje inflační náklady, ale už ne oportunitní ani žádné další.

Parita Spot – Forward.

Parita Spot – forward představuje spojení mezi spotovým a forwardovým trhem. Popisuje vztah mezi spotovou a forwardovou cenou podkladového aktiva ve forwardovém kontraktu. Zatímco celkový efekt lze popsat jako náklady přenosu, tento efekt lze rozdělit podle toho jestli dané aktivum:

Investiční aktiva.

Pro aktivum nepřinášející žádný příjem je vztah mezi současnou forwardovou (formula_1) a spotovou (formula_2) cenou je:  Kde formula_4 je bezriziková úroková míra a formula_5 je doba do splatnosti. Logika věci je následující. Pokud chcete vlastnit aktivum v čase T, na dokonalém kapitálovém trhu by koupě v současnosti s následným držením aktiva měla vyjít stejně jako koupě forwardu s dodáním v požadovaném čase.  Pro aktivum přinášející předem známý příjem, je vztah:  kde formula_8 je současná hodnota nespojitého příjmu v čase formula_9, a formula_10 je kontinuální dividendový výnos po dobu životnosti kontraktu. Logika věci je následovní. Když aktivum generuje příjem, je lepší držet aktivum než forward. Proto příjem (formula_11 nebo formula_12) musí být odečten k zohlednění tohoto benefitu. Příklad aktiva, které přináší nespojitý příjem je akcie a příklad aktiva generujícího kontinuální výnos je cizí měna.  Pro investiční aktiva, jež jsou komoditami, jako zlato nebo stříbro, musí být zohledněny náklady na skladování. Skladovací náklady můžeme brát jako 'záporný příjem' a jako příjem mohou být nespojité nebo kontinuální. Vztah je pak:  kde formula_15 je současní hodnota nespojitých skladovacích nákladů v čase formula_16, a formula_17 jsou náklady na skladování kde jsou proporcionální k ceně komodity a tudíž představují záporný příjem. Logika věci je taková, že vzhledem k tomu, že skladovací náklady zvyšují konečnou cenu, musíme je připočítat k ceně spotové.

Spotřební aktiva.

Spotřební aktiva jsou obvykle nerostné komodity, které se požívají jako zdroje energie ve výrobním procesu, například ropa nebo železná ruda. Pro uživatele těchto aktiv může být výhodnější držet aktiva na skladě než vlastnit na ně forwardový kontrakt. Tyto výhody jsou možnost profitovat z krátkodobých nedostatků dané suroviny na trhu a schopnost udržet výrobu v chodu. Tyto výhody se nazývají "výnos příležitostí". Pro spotřební aktiva je vztah:  kde formula_20 je výnos příležitostí po dobu životnosti kontraktu. Jelikož výnos příležitostí je benefitem pro držitele aktiva ale nikoliv pro držitele forwardu, lze ho modelovat jako druh ‘dividendového výnosu’. Avšak je důležité poznamenat, že výnos příležitostí je nepeněžitý, spíše reflektuje očekávání trhu ohledně dostupnosti dané komodity v budoucnu. Když drží uživatelé malé zásoby dané komodity na skladě, je větší pravděpodobnost nedostatku na trhu, což znamená vyšší výnos příležitostí a naopak.

Náklady přenosu.

Vztah spotové a forwardové ceny aktiva reflektuje čisté náklady přenosu daného aktiva ve vztahu k držbě forwardu. Tedy celkové náklady a benefity uvedeny výše lze shrnout jako "náklady přenosu", formula_21. Tudíž:

Vztah mezi forwardovou cenou a očekávanou budoucí spotovou cenou.

Názor trhu na to, jaká bude budoucí spotová cena aktiva vyjadřuje "očekávaná budoucí spotová cena". Klíčovou se stává otázka, jestli současná forwardová cena předpovídá budoucí spotovou cenu. Existuje mnoho různých hypotéz, které se snaží vysvětlit vztah současné forwardové ceny formula_1 a očekávané budoucí spotové ceny formula_25.  Ekonomové John Maynard Keynes a John Hicks tvrdili, že obecně platí, že přirozenými uživateli hedgingu jsou ti, kteří chtějí v budoucnu komoditu prodat. Proto hedgeři budou společně držet krátkou pozici na forwardovém trhu. Druhou stranu těchto kontraktů budou držet spekulanti, kteří musí logicky zastávat pozici dlouhou. Hedgerům jde o snížení rizika a proto budou akceptovat určité ztráty z forwardových kontraktů. Spekulantům jde o zisk, takže vstoupí do kontraktu pouze pokud očekávají zisk. Takže pokud spekulanti drží dlouhou pozici, musí očekávat vyšší budoucí spotovou cenu, než je forwardová cena. Jinak řečeno, očekávaný přínos pro spekulanta v den splatnosti je:  Tudíž, pokud spekulanti očekávají zisk,  Vzhledem k tomu,že v dlouhodobém horizontu forwardové ceny konvergují se spotovými cenami v čase splatnosti, situace na trhu kdy formula_30, znamená že forwardové ceny pro určitou dobu splatnosti se postupem času zvyšují. Naopak situace formula_33, naznačuje klesající tendenci forwardových cen s určitým datem splatnosti.

Racionální oceňování.

Pokud formula_34 je spotová cena aktiva v čase formula_35, a formula_4 je úroková míra, pak forwardová cena v budoucím čase formula_5 musí vyhovovat formula_38.  Abychom to dokázali, předpokládejme že to neplatí. Pak máme dvě možnosti.  Možnost 1: Předpokládejme, že formula_39. Pak investor může provést následující obchody v čase formula_35:  1 jít do banky a vzít si úvěr ve výši formula_41 s úrokovou mírou r; 2 za tyto peníze koupit jednu akcii za formula_41; 3 vstoupit do krátkého forwardového kontraktu s náklady 0. Krátký forwardový kontrakt znamená, že investor dluží protistraně akcii v čase formula_5.  Počáteční cena obchodů je nulová.  V čase formula_5 může provést obchody reverzní k těm,které uzavřel v čase formula_35. Konkrétně ( zrcadlově k obchodům 1., 2. a 3. ) investor  1' splatí úvěr bance. Příjem investora je formula_46; 2' uzavře krátký forward prodejem akcie za formula_47. Peněžní příjem investora je teď formula_47 protože kupující dostává formula_49 od investora. Čistý příjem investora je formula_50.  Součet příjmů 1.', 2.' a 3.' je roven formula_51, což je podle hypotézy, je pozitivní. Je to zisk z arbitráže. Následně, za předpokladu, že nearbitrážní podmínky vydrží, dostáváme spor. Jde o arbitráž typu „cash and carry“.  Možnost 2: Předpokládejme, že formula_52. Pak může investor provést opak toho co provedl v předchozím případě. Ale když se podíváme na výnos příležitostí, vidíme, že jestli jde o konečné množství akcií/zásob, reverzní cash and carry arbitráž není vždy možná. Záleželo by na elasticitě poptávky po forwardových kontraktech.

Rozšíření modelu oceňování forwardů.

Předpokládejme,že formula_53 je časová hodnota peněžních toků X v čase splatnosti kontraktu formula_5. Forwardová cena je pak dána vzorcem:  Peněžní toky mohou být ve formě divident z aktiva, nebo nákladů na jeho údržbu.  Pokud tyto vztahy nevydrží, vzniká příležitost na bezrizikový zisk pomocí arbitráže, jak bylo ukázáno výše. Jeden ze závěrů, který z toho vyplývá je, že přítomnost forwardového trhu nutí spotové ceny reflektovat současná očekávání budoucích cen. Následně, forwardové ceny trvanlivých komodit, cenných papírů nebo měn nejsou lepším indikátorem budoucí ceny než spotová cena. Vztah mezi forwardovou a spotovou cenou je řízená úrokovými mírami.  Výše uvedený model oceňování forwardů může být formulován i takto:  Kde formula_57 je hodnota v čase t všech peněžních toků po dobu životnosti kontraktu.

Teorie proč existují forwardové kontrakty.

Allaz a Vila (1993) naznačují, že je i strategický důvod (v prostředí nedokonalé konkurence) pro existenci forwardových obchodů: Jinými slovy, že forwardové obchody mohou být použity i ve světě bez nejistoty. To proto, že firmy jsou vedeny Stackelbergovou pobídkou k předvídání své produkce prostřednictvím forwardových kontraktů.

Forwardový kontrakt nebo jednoduše forward je dohoda mezi dvěma stranami nakoupit nebo prodat aktivum v určitý čas v budoucnosti za určitou cenu stanovenou v současnosti. Je to opak spotového kontraktu, který představuje dohodu o koupi či prodeji aktiva v současnosti. Uzavřít forward nic nestojí. Strana zavazující se ke koupi podkladového aktiva v budoucnu zaujímá tzv. dlouhou pozici a strana zavazující se k prodeji daného aktiva v budoucnu zaujímá krátkou pozici. Dohodnutá cena se nazývá dodací cena a je rovna forwardové ceně v čase uzavření kontraktu.

远期合约(英语:Forward Contract)是买卖双方所签订的在未来指定的时间按照今日商定的价格购入或卖出资产的一种非标准化合约。商定的价格称为交货价格,等于订立合同时的远期价格。


Rozdělení.

Dozery se rozdělují na:

Buldozery.

Radlice je kolmá ke směru jízdy, lze s ní hýbat směrem nahoru a dolu. Hrubě urovnávají terénní nerovnosti, zeminu mohou přemisťovat (hrnout) o krátké vzdálenosti (cca 50 m). Jsou to pásové traktory opatřené vpředu širokou radlicí. Od padesátých let je k nám dodával bývalý Sovětský svaz. DT-54, DT 55, DT-75, STALINEC 80 a 100. Číslo udávalo výkon v KS. Všechny měly benzinový startovací motorek s ručním startováním, ten potom nastartoval dieselmotor. Startovací motorek měl převodovku s I. a II. stupněm a ruční páku spojky. Za velkého mrazu protočil dieselmotor na jedničku, pak přeřadil na dvojku a při vyšších otáčkách motor naskočil. Řízení bylo řešeno tak, že strojník měl mezi nohama dvě páky, (slangově rajčáky) vysoké do výšky očí. Na nich měl položené ruce. Pokud chtěl zabočit např. doprava, přitahoval k sobě pravou páku. Tím vypínal spojku pravého pásu a levý pás začal pravý předbíhat. Když páku dále přitahoval, spojku úplně vypnul a začala působit brzda. Při úplném přitažení páky se pás úplně zabrzdil a stroj se začal točit na místě. Pozdější typy měly v pákách jen spojky a navíc byly nožní brzdy (toto konstrukční řešení nepoužil německý pásový traktor Hanomag, který měl volant). Byly to stroje maximálně jednoduché, prakticky bezporuchové, nezmaři k neutahání. Bohužel neměly ani tlumič výfuku, takže za několik let řidič nedoslýchal. Traktory DT na podzim oraly pole, pak dostaly radlici k zemním pracím. Do konce 60. let bylo ještě hodně silnic dlážděných, okresní bývaly štěrkové a po nich mohl buldozer přejíždět. Jak se rozmáhala pokládka asfaltu, význam pásových strojů klesal, převozy na speciálním přívěsu byly příliš drahé. Postupně je začaly vytlačovat kolové traktory.

Angledozery.

Na rozdíl od buldozerů mohou radlici nejen zvedat, ale mohou ji i „vyklonit“ až o 30°, čehož lze využít, např. při odklízení cest, zahrnování výkopů apod.

Tiltdozery.

Dovedou radlici zvedat, vyklonit až o 30° a navíc i natočit na hranu. To je vhodné pro např. odstranění balvanu, vytvoření rýhy, rozrývání zeminy apod.

Dozery (česky shrnovače) jsou traktorové stroje, sloužící k rozhrnování, hrnutí zeminy, popř. k demolici. Jejich pracovním nástrojem je radlice, někdy bývají opatřeny i rozrývačem. Vesměs se pohybují na pásovém podvozku.

推土机是一种工程车辆,前方装有大型的金属推土刀,使用时放下推土刀,向前铲削并推送泥、沙及石块等,推土刀位置和角度可以调整,以适应铲土、填土等工作,亦可用以清除障碍物。


Redukce.

Úvod.

Transformace organických sloučenin redukcí či oxidací patří mezi běžné a široce rozvinuté operace v organické syntéze. V anorganické chemii je redukce/oxidace definována jako přijímání/ztráta elektronů. To u organické chemie nejde, tudíž se při pozorování oxidačního stavu organické molekuly v organické chemii při redoxních reakcích používají určité účelové úpravy (zde jsou uvedeny jen ty nejvýznamnější):  Tudíž např. v molekulách ethanolu a ethanalu budou oxidační čísla následující:  CH-CH-OH CH-CH=O  Protože redoxní reakce jsou vždy reakcemi komplementárními, v níž se jedna sloučenina redukuje/oxiduje a druhá oxiduje/redukuje, posuzujeme v organické chemii tyto procesy z hlediska změny oxidačního čísla organické látky a sledujeme pouze změny, kterým podléhají konkrétní atomy, skupiny atomů a funkční skupiny.  Redukce: CH-CH=O → CH-CH-OH (+I → -I)  Oxidace: CH-CH-OH → CH-CH=O (-I → +I)

Reakce.

Z mechanického hlediska se uvádí tři hlavní kategorie:  K těmto reakcím řadíme např.: Katalytickou hydrogenaci alkenů, alkynů a funkčních skupin s násobnými vazbami či katalytickou hydrogenolýzu vazeb.  R-CH=CH + H → R-CH-CH  Ar-CH-N(CH) + H → Ar-CH + (CH)NH  2) Adice elektronů, obvykle následována připojením protonu.  3) Adice hydridového iontu, obvykle z komplexního hydridu, na polární násobné vazby např. C=O, COOR, C=N

Oxidace.

Úvod.

Oxidativní přeměny jsou po redukci jednou z nejdůležitějších metod změny oxidačního stavu funkčních skupin substrátu. Za oxidaci je považován každý proces, ve kterém sloučenina nebo skupina odevzdává elektrony. V organické syntéze se však většinou omezujeme na souhrn transformací při kterých dochází k jedné z následujících oxidativních přeměn organického substrátu:  RCHO + O → RCOOH  RCHOH → RCHO + 2H

Reakce.

Oxidativní přeměny probíhají řadou rozdílných mechanismů.  1) Jednoelektronové oxidace činidlem s vhodným redoxním potenciálem schopným jednoelektronové redukce (např. Fe → Fe) probíhají úspěšně tehdy, vzniká-li oxidací relativně stálý radikál. Tímto mechanismem probíhá např. oxidace dvousytných fenolů na chinony.  2) Dvouelektronová oxidace iontem kovu schopným dvouelektronové redukce obvykle probíhá přes stádium intermediátu, např. oxidace alkoholu na karbonylové sloučeniny.  3) Odstraňování atomu vodíku na aktivovaném místě molekuly např. radikálová řetězová autooxidace aldehydů.  Přenos hydridového iontu na jinou molekulu ("Cannizarrova reakce"), připojení kyslíku do organické molekuly ("Bayer-Villigerova oxidace"), aj.

Halogenace.

Úvod.

Halogenací obecně označujeme nejen reakce, kdy halogen přímo působí na organický substrát, ale také všechny reakce, při kterých se vytváří vazba uhlík-halogen. Halogenderiváty hrají hlavní úlohu v alkylacích a arylacích při zavádění uhlíkatých řetězců do organické molekuly, neboť halogenové ionty patří mezi dobře odstupující částice. Z těchto důvodů obvykle halogenderiváty nepředstavují koncové produkty, ale reaktivní intermediáty v dalších transformacích.

Alifatické halogenderiváty.

Pro zavedení halogenu do alifatického řetězce se využívá rozdílných substrátů a reakcí probíhající rozdílnými mechanismy, např. homolytickou substitucí alkenů a alkynů, nukleofilní substitucí kyslíkaté skupiny v alkoholech, etherech a karboxylových kyselinách, aj.

Reakce.

"Adice halogenovodíků" HX (X=F,Cl,Br,I) na alkeny a alkyny byla široce studována jak z mechanického hlediska, tak z praktického hlediska. Její význam je však limitován nežádoucími vedlejšími reakcemi. Snadnost adice halogenovodíků na jednoduché alkeny je v souladu s jejich klesající aciditou HI > HBr > HCl > HF. Adice obvykle probíhají regioselektivně a řídí se polarizací násobné vazby.  Stereoselektivita reakce závisí na mechanismu. Rozlišují se dva případy: via karbokation vznikající protonizací násobné vazby či termonukleární mechanismus spočívající v nukleofilním ataku na komplex alken-HX.  Rozhodujícím faktorem určujícím typ mechanismu je stabilita intermediárního karbokationtu. Alkeny, které snadno vytvářejí stálý karbokation, preferují spíše mechanismus přes iontový pár a tedy "cis"-adici. termonukleární mechanismus preferuje "trans"-připojení na násobnou vazbu.  Dále můžeme zmínit adici halogenů, interhalogenů, hypohalogenkyselin a příbuzných činidel.  "Substituce vodíku halogenem."Alkany podléhají radikálové substituci fluorem, chlorem a bromem. Reakce s fluorem je nekatalyzovaná, substituci ostatních halogenů je nutno iniciovat vhodným způsobem (teplo, UV-záření, aj.)  "Substituce kyslíkatých funkčních skupin". Nejběžnějšími edukty halogenderivátů jsou odpovídající alkoholy. Protože hydroxyskupina je v nukleofilních substitucích skupinou špatně odstupující, musí se nejdříve aktivovat.  "Substituce halogenů". Náhradou halogenu za jiný typ halogenu obvykle sledujeme změnu reaktivity halogenderivátu nebo změnu jeho užitných vlastností.

Aromatické halogenderiváty.

Zavádění halogenů na aromatické jádro elektrofilní substitucí je důležitým syntetickým pochodem. Chlor a brom jsou vůči aromatickým uhlovodíkům aktivní. Fluorace elementárním fluorem je silně exotermická, obtížně kontrolovatelná a zpravidla se volí činidla modifikovaná. Jodace elementárním jódem probíhá jen u reaktivních substrátů a provádí se obvykle aktivnějšími činidly. Mezi nejmírnější činidla pro chloraci a bromaci patří elementární halogeny, obvykle rozpuštěné v kyselině octové nebo v halogenovém rozpouštědle jako tetrachlormethan nebo chloroform.

Nitrace, nitrosace a sulfonace.

Při přípravě nitro- a nitrosolátek, resp. sulfonových kyselin využívá organická syntéza řadu postupů. Zde je zatím uvedena pouze substituce vodíkového atomu za nitro-, nitroso- či sulfoskupinu (za adice na dvojné vazbě).

Nitrace.

Přímá nitrace alkanů kyselinou dusičnou nebo oxidy dusíku (NO,NO) má využití pouze v průmyslové sféře. V laboratoři je význam těchto metod značně omezen na jednoduché alkany a cykloalkany, přesto nitrací vznikají obvykle směsi sloučenin. Alifatické nitrosloučeniny vznikají např. adicí halogenidu nitrilu na dvojnou vazbu.  Elektrofilní aromatická nitrace je důležitá metoda nejen pro tvorbu aromatických dusíkatých sloučenin. Transformací nitroskupiny a následnými přeměnami lze do aromatického jádra zavést řadu funkčních skupin. Aromatické nitraci podléhají i velmi málo reaktivní substráty, neboť dnes je k dispozici široká nabídka nitračních činidel. Nitrací fenolů a fenoletherů (již zředěnou kyselinou dusičnou) lze připravit monoderiváty.  Při nitraci fenolů do vyšších stupňů je třeba eliminovat nežádoucí oxidační působení nitrační směsi. Fenol se proto nejprve sulfonuje koncentrovanou kyselinou sírovou a pak teprve následuje nitrace.

Nitrosace.

Radikálová nitrosace alkanů není preparativně rozšířená, realizuje se v průmyslovém měřítku působením chloridu nitrosylu za iniciace ultrafialovým zářením.  Na rozdíl od nitrace podléhají elektrofilní nitrosaci jen aktivované substráty, tj. aminy a fenoly. Nejběžnějšími nitrosačními činidly jsou kyselina dusitá uvolňovaná obvykle z alkalického dusitanu a minerální kyseliny. Omezeně byl pro nitrosace používán i chlorid nitrosylu a oxid dusitý. Nitrosace fenolů probíhá přednostně do "p"-polohy, pouze v případě, kdy je tato poloha obsazena, vstupuje nitrososkupina do polohy "ortho".

Sulfonace.

Sulfonací se v obvyklém slova smyslu rozumí reakce, při níž se substitucí atomu vodíku v molekule substrátu zavádí sulfoskupina SOH nebo skupiny od ní odvozené, přitom vzniká vazba C-S.  Alifatické sloučeniny podléhají sulfonaci oxidem sírovým nebo činidly od něj odvozenými jen zřídka. Běžně se pro přípravu sulfonových kyselin využívají radikálové reakce s účastí oxidačního činidla (sulfochlorace, sulfooxidace) nebo reakce alkylační.  Sulfonace aromatických sloučenin je mnohostranně využitelná reakce a podléhá jí většina aromatických systémů včetně kondenzovaných. Na reaktivitě substrátu - analogicky jako při nitraci - závisí volba činidla. Sulfonace je z elektrofilních aromatických substitucí výjimečná v tom, že je vratná a sulfoskupinu je možno z molekuly aromatické sloučeniny opět odstranit. Dalším fenoménem sulfonace je možnost ovlivnit distribuci produktů kinetickým nebo termodynamickým řízením reakce. Tuto skutečnost lze dokumentovat na příkladu sulfonace fenolu koncentrovanou kyselinou sírovou.

Alkylace a acylace.

Alkylací a acylací nazýváme reakce, při nichž dochází k připojení alkylu nebo acylu k atomu uhlíku nebo heteroatomu (P,S,O,N,atd..). Za alkylační reakce lze považovat také přípravu halogenderivátu nebo alkylaci kovů.

Alkylace alifatických sloučenin.

V alifatických substrátech probíhají reakce obecně tímto způsobem:  Alkylační činidlo jakožto elektrofil reaguje s nukleofilem, který má k dispozici volný elektronový pár. Mechanismus reakce závisí především na povaze alkylačního činidla, charakteru nukleofilu a reakčních podmínkách. Síla alkylačního činidla se určuje podle síly kyseliny, od které je činidlo odvozeno. Mezi silná alkylační činidla patří např. dialkyl-sulfáty, naopak mezi slabé spadají např. halogenderiváty nebo estery arensulfonových kyselin.  Nukleofilem může být každá částice s nesdíleným elektronovým párem.

Příprava a reakce organokovových sloučenin.

Jako organokovové sloučeniny nazýváme látky, v nichž je atom kovu M vázán na atom uhlíku. Vlastnosti vazby mezi uhlíkem a kovem závisí především na vlastnostech kovu, rozpouštědle a také na struktuře uhlíkatého zbytku.

Příprava organokovových sloučenin.

Náhrada funkční skupiny kovem.

Nejdůležitější metoda přípravy organokovových sloučenin je Reakce halogenderivátů s kovy. Nejpoužívanější k těmto reakcím jsou především skupiny halogenidů.

Náhrada vodíku kovem.

Reakci, při níž dojde k náhradě vodíku za kov, umožňují pouze velmi silné C-kyseliny. Význam reakcí je však pouze omezený. Mezi nejběžnější patří např. tvorba organolithných sloučenin.

Výměna kovu za kov.

Výměna kovu za kov (tzv. transmetalace) je velmi často používanou a univerzální metodou přípravy organokovových sloučenin. Nejjednodušším způsobem, jak dosáhnout transmetalace je přímá substituce organokovové sloučeniny kovem jiným. Toho je možné dosáhnout pouze v případě, že kov, kterým chceme substituovat je elektropozitivnější, než kov vázaný ve sloučenině. Tímto postupem je možno dosáhnout velmi čistých organokovů bez příměsí jakýchkoliv solí.  Druhá metoda zahrnuje výměnu kovu mezi organokovovým činidlem (nejčastěji Grignardovým) a halogenidem kovu.  Velmi ojedinělou metodu představuje výměnná reakce mezi dvěma organokovovými činidly. Tato metoda se využívá především k přípravě organolithných činidel.

Příprava a reakce diazoniových solí.

Tvorba diazoniových solí.

Diazoniové soli vznikají pouze v kyselém prostředí při reakci primárních aminů s kyselinou dusitou. Princip diazotace je v reakci elektrofilního nitrosoniového iontu s nukleofilním dusíkem aminu.  Diazotaci podléhají jak alifatické, tak aromatické aminy. První jmenované jsou však velmi nestabilní a rozpadají se na molekulární dusík a reaktivní karbokation. Aromatické diazoniové ionty jsou za nízkých teplot relativně stabilní. Za určitých podmínek mohou být diazoniové ionty izolovány jako soli (např. BF4-; CF3COO-, atd.)

Eliminace.

Rozlišujeme 2 základní typy eliminace.  1. α-eliminace  Při tomto druhu eliminace se dva atomy nebo skupiny atomů oddělí z jednoho a téhož atomu. Výsledkem je nestálá částice.  2. β-eliminace V tomto případě se atomy nebo skupiny atomů oddělí ze dvou sousedních atomů za vzniku násobné vazby.  a. Monomolekulární reakce  b. Bimolekulární reakce

Dehydratace.

Dehydratace alkoholů.

Dehydratací alkoholů rozumíme eliminaci vody z alkoholů účinkem kyselých katalyzátorů, nejčastěji se provádí pomocí kyseliny sírové nebo fosforečné. Nejčastěji se dehydratují terciární alkoholy, dehydratace sekundárních a primárních alkoholů vyžaduje koncentrovanou kyselinu a vysoké teploty.

Extruze.

Extruze jsou tepelně nebo fotochemicky vyvolané reakce, při nichž atom, nebo skupina atomů Y vázaná k jiným atomům X, Z, se eliminuje z molekuly substrátu za vzniku nového produktu X-Z.  Extruze se využívá především k výrobě alkenů a cyklických sloučenin.

Organická syntéza je specificky zaměřený obor chemické syntézy, který se zabývá stavbou organických sloučenin za pomoci organických reakcí. Organické molekuly jsou mnohdy složitější ve srovnání s čistě anorganickými sloučeninami, takže se syntéza organických sloučenin rozvinula v jedno z nejdůležitějších odvětví organické chemie. Dělení typů organických syntéz je velice ošidné z důvodu neustálého bouřlivého vývoje, a proto jsou zde uvedeny pouze základní reakce používané při organických syntézách.

有机合成是合成化学的一个分支,主要是经由各式各样的有机反应来建构有机分子。和无机分子相比,有机分子通常在结构上复杂许多,包括官能基、立体化学、多环构造等结构性细节。现今有机合成已经发展成为有机化学一个十分重要的分支,也是制药、生医、材料等产业重要的基础。有机合成中有两个主要的领域:全合成与合成方法的研究。