Česká Necyklopedie.

V lednu 2005 byl na anglické verzi (Uncyclopedia) založen první článek v češtině, věnovaný Rossovi Hedvíčkovi.  Od srpna 2005 běží česká Necyklopedie. Česká verze byla založena v lednu 2005, v září 2005 v ní bylo přibližně 14 000 hesel, na začátku září 2006 18 000 hesel, v srpnu 2007 přes 23 000, v roce 2015 měla přes 30 000 článků, což ji činilo druhou největší po verzi portugalské.  V dubnu 2016 má Necyklopedie 3 374 hesel, prakticky bez pahýlů; případné pahýly totiž tamější správci likvidují.  Do 25. května 2018 Necyklopedie měla i obdobný vzhled jako Wikipedie, používala stejný software MediaWiki, běžela na webhostingu pro internetové encyklopedie Wikia, s Wikipedií však organizačně spojena nebyla. Na Necyklopedii je uplatňován podobný systém jako na Wikipedii, fungují tam správci a edituje se tam velmi podobně jako na Wikipedii. Mnoho článků a zmínek je inspirovaných i osobními či věcnými spory na Wikipedii jelikož mnozí editoři Necyklopedie editovali či editují též na Wikipedii.  Ke dni 25. května 2018 hostitelský portál FANDOM (Wikia) s odvoláním na směrnici GDPR zrušil stránkami typu Uncyclopedia dosud užívaný "wikipedický" vzhled ("skin") Monobook, a nahradila jej svým implicitním "skinem" Oasis. Výrazně se tím změnil celkový vzhled všech tímto rozhodnutím postižených ***pedií, tedy i Necyclopedie. Ohlas tímto rozhodnutím postižených byl převážně negativní, viz: Postižena tak byla i na webhostingu FANDOM/wikia provozovaná anglofonní Uncyclopedia, zatímco samostatná, na wikia nezávislá Uncyclopedia si svůj "wikipedický" vzhled zachovala.  Dne 26. 2. 2019 oznámil FANDOM, že k 31. 3. 2019 ukončí provoz projektů z rodiny Uncyclopedia. Těm pak nezbylo, než se přesunout na jiné hostingy, což různé jazykové komunity řešily různým způsobem, přičemž však propojení mezi nimi zůstalo.  31. 3. 2019 byla Necyklopedie přesunuta na adresu http://necyklopedie.org (hosting uncyclomedia.co). Od dubna 2019 tak i česká Necyklopedie běží na novém hostingu.  2. 4. 2019 byla Necyklopedie ze stránek FANDOM odstraněna. Nadále tedy už zůstává dostupná pouze na hostingu uncyclopedia.co.  Česká Necyklopedie se relativně hodně věnuje známým antipatiím mezi Prahou a Brnem či Maďary a Slováky a konspiračním teoriím. Několik desítek českých politiků či evropských států má též své články. Nachází se v ní také mnoho méně kontroverzních pojednání o zajímavých živočiších, vynálezech, otázkách filosofických historických osobnostech, aktuálním dění atd.  Necyklopedie má také své podprojekty, jako např. Výkladový slovník, Necitáty, Necyklokrám nebo Necykloverzitu.  Také názvy odkazů jsou jiné než na Wikipedii, např.: příspěvky = spraseno, editovat = zvandalizuj!, pod lípou = pod parou, diskuze = flamewar, odhlásit se = čus bus.

Kontroverze.

V roce 2011 byla česká Necyklopedie vyloučena ze soutěže Křišťálová Lupa z kategorie "Zájmové weby" kvůli rasismu a homofobii u některých článků, konkrétně "Romové", "Homosexualita", "Gay" a "Stát Izrael". Podle organizátorů soutěže nelze některé formulace obhájit ani vysokou mírou nadsázky a překročily hranici, kterou jsou organizátoři ochotni akceptovat a zaštiťovat.

Necyklopedie, v anglickém originále Uncyclopedia, je satirická „encyklopedie“ parodující Wikipedii (i když sama tvrdí opak). Uncyclopedia vznikla jako anglofonní projekt, postupně však vzniklo několik jejích jazykových mutací.

伪基百科(英语:Uncyclopedia)是一个功能、操作方式与维基百科大致有相似之处,但主要以恶搞为目的而创建的网站群。虽然号称是百科全书,但实际是一个以百科全书形式「恶搞」的网站。图标使用戏仿的维基百科标志。条目数最多的语言版本是葡萄牙语,英语次之。伪基百科于2008年11月有超过50种语言版本。第一个被成立的是英语版,于2005年1月5日由(Jonathan Huang)创立。接口程序为MediaWiki,与维基百科相同,而且同样开放大众自由编辑,许多条目以搞笑,讽刺维基百科和时事为主。伪基百科约半数版本架设于Wikia网站上。2019年2月,Fandom计划移除所有旗下之伪基百科站点。


Struktura materiálů s tvarovou pamětí – austenit, martensit.

Vysvětlení doposud popsaných jevů jako tvarová paměť a superelasticita je martenzitická transformace. Martenzitická transformace je bezdifuzní fázová transformace, tento jev se vyskytuje v pevných látkách a je podobný feromagnetismu. Průběh martenzitické transformace je silně závislý na okolních podmínkách jako teplota, vnější síly a u některých slitin i magnetismus (např. NiMnGa). Při transformaci v látce dochází k posunu atomů na vzdálenost kratší než jsou meziatomární. Přestože posunutí atomů není nijak velké, projeví se tento přesun jako změna celkového tvaru slitiny.  Krystalická struktura, kterou látka zaujímá za nižších teplot, se nazývá martenzit. Struktura, která vznikne zvýšením teploty nad A, se nazývá austenit. Austenit mívá strukturu s vysoce symetrickou kubickou mřížkou. Naopak martensit má symetrii nižší, mřížka je ortorombická, tetragonální, monoklinická a podobně. Přechod z austenitu do martenzitu, vypadá jako když se pokusíte původní krychli složit z kosých kvádrů, různě orientovaných k původní krychli. Pokud na slitinu při transformaci nepůsobí žádné vnější síly, tak si výsledná „krychle“ zachová přibližně tvar i objem který měla austenitu. Jednotlivé vrstvy jsou mezi sebou odděleny zlomy zvanými dvojčatění. Tlakem nebo tahem na takto vzniklý martenzit se všechny vrstvy zorientují jedním směrem. Tímto způsobem může vzniknout z jednoho austenitu až 24 různých variant martenzitu (záleží na symetrii martenzitu), ale při zpětné transformaci martenzitu do austenitu může vzniknout pouze jedna varianta austenitu. Teploty tohoto přechodu se měří různými způsoby jako elektrický odpor, neutronovou difrakcí, kalorimetricky (přechod spotřebuje určitou energii) nebo ultrazvukem (slitina při přechodu vydá charakteristické „zaskřípání“). Značí se takto:  Efekt tvarové paměti má dva základní projevy

Základní experimenty – vlastnosti ovlivněné fázovou transformací..

Změna teploty, vnější síly Jak bylo napsáno v předchozí části textu, se změnou krystalické struktury se mění i fyzikální vlastnosti látek s tvarovou pamětí. Důležitá poznámka k SMA je silné hysterezní chování při přechodu z jedné fáze do druhé. Znamená to, že vlastnosti stejného materiálu během transformace za stejné teploty jsou různé, podle toho jestli materiál přechází z austenitu do martenzitu nebo naopak. Šířka teplotní hystereze se rovná M - A. Šířka může být v rozmezí 1 °C až 60 °C a závisí zejména na složení a typu slitiny. Na obrázku vpravo vidíte relativní podíl martenzitu v celé slitině. Hysterezní chování se projevuje i při působení síly. Důsledkem toho je síla nutná pro stlačení či natažení SMA součástky vyšší než síla, kterou látka působí na své okolí po odtížení. Proto by byly z SMA slitin velmi špatné pružiny, ale na druhou stranu existují spousty využití tohoto efektu hlavně pro tlumení vibrací a podobně.  Superelasticita  Superelasticita se vyskytuje pokud je součástka namáhána při teplotě vyšší než A. V tom případě je už součástka v austenitu a tlakem či tahem se přetransformuje do martenzitu, po odtížení se součástka okamžitě vrací do austenitu. Pružná (vratná) deformace může v tomto případě dosáhnout až zmíněných 15%. Znovu v tomto případě existuje hystereze, proto síla potřebná pro změnu tvaru je vyšší než síla vydávána součástkou při navracení do původní polohy. Množství technických aplikací využívá další zajímavou vlastnost superelasticitkých součástek a tou je téměř konstantní úroveň napětí, kterou působí na své okolí. Síla, jíž součástka působí je stejná ať je prodloužení 1% nebo 10% oproti běžným kovům, kde se síla zvedá lineárně.  Pseudoplasticita  Vlastnost podobná superelasticitě, ale za nižších teplot, je pseudoplasticita. Pokud se, při teplotě nižší než M, působí na SMA součástku silou, martenzit se snadno přetransformuje v rozmezí ±10% a přesune se při daném zatížení do martenzitu, který nejlépe odpovídá podmínkám (nejkratší, nejdelší,...) a to se nazývá pseudoplasticita. Přestože to vypadá hodně podobně jako u běžných kovů, nedochází u SMA k pohybu skluzových dislokací, způsobujících nezvratné změny, ale pouze k pohybu fázových a vnitřních rozhraní typu dvojčat. Po zahřátí se SMA vrátí z jakéhokoli martenzitu zpět do jediné varianty austenitu a tím opět vzniká jev tvarové paměti.  Zjištění fáze SMA  Změnou fáze se mění některé fyzikální veličiny, toho se dá využít pro snadné zjištění, v jaké fázi se slitina právě nachází. Nejčastěji se pro to využívá měření elektrického odporu, který jde změřit velmi přesně a rychle. Na obrázku vpravo vidíte graf odporu v závislosti na teplotě. Křivka odporu je silně nelineární. Po snížení teploty pod M se SMA transformuje a pokud by se cyklus zopakoval, tak by odpor v teplotě R začal klesat. Jako jinde i zde se vyskytuje hystereze v hodnotách odporu podle toho, ze které fáze SMA přechází. Odpor u SMA se mění zároveň se změnou fáze, a protože fáze se dá změnit jak teplotou, tak silou, mění se i odpor v závislosti na napětí. Navíc změny v odporu je řádově vyšší než u běžných kovů, u kterých se odpor s teplotou mění jen slabě a při změně napětí se nemění téměř vůbec. Z toho vyplývá další velké množství aplikací pro SMA součástky, u kterých lze pouhým změřením odporu určit, jaká síla na ně působí.  Feromagnetické SMA  Další zajímavostí u některých SMA je schopnost reagovat na magnetické pole. Citlivost není sice nijak vysoká a fázová transformace vyvolaná tímto efektem má vratnou deformaci pouze pár procent, ale hlavní výhoda oproti běžným SMA je rychlost reakce. Zatímco u běžných SMA je frekvence, se kterou dokážou přecházet z jedné fáze do druhé, omezena rychlostí ohřevu a nedosahuje ani jednoho Hz (snížení reakční doby lze dosáhnou miniaturizací SMA součástek, tímto způsobem lze teoreticky dosáhnout až 100Hz), SMA citlivé na magnetické pole mohou měnit fázi až s frekvencí 1kHz. Jako v jiných odvětvích i zde probíhá intenzivní vývoj a počítá se, že časem bude stačit slabší magnetické pole a také maximální deformace u paměťového efektu se podaří zvýšit. Hlavní využití je u aktuátorů, které mohou pracovat na frekvencích až 1 kHz (finská firma Adaptamat).  Změna barvy  S přechodem z jedné struktury do druhé se může měnit také barva slitiny. Obecně se změnou krystalové mřížky, tedy i optické konstanty se mění barva. Nejpatrnější je to u slitin mědi CuAlNi, kdy austenit je měděně načervenalý, martenzit je nažloutlý (tohle žádné praktické využití zatím nemá).  Korozivzdornost  Další tentokrát spíše chemická vlastnost je dobrá odolnost proti korozi (jako u všech intermetalik). Zejména nejpoužívanější slitina Nitinol je dobře odolná proti kyselinám a zásadám. Z toho důvodu se běžně používá v lékařství, přestože nikl patří mezi karcinogeny a alergeny. Aby se dosáhlo ještě vyšší odolnosti a životnosti, tak se Nitinol pokrývá vrstvou TiO. Že je to bezpečné, se dokazuje tím, že za 20 let používání bylo zaznamenána velmi malá, pokud vůbec nějaká, reakce lidského těla. Další fyzikální vlastnosti Nitinolu:

Příklady použití.

Využití jevu tvarové paměti je velmi široké a aplikace lze najít prakticky ve všech odvětvích. Například v lékařství se využívají superelastické stenty, které se lépe přizpůsobují lidským tkáním než klasické ocelové stenty. V letectví se SMA materiály používají například jako velmi odolné spojky potrubí v F-14. V domácnostech je lze najít například ve směšovačích vodovodních baterií, míchají teplou a studenou vodu tak, aby byla dosažena požadovaná teplota vody. Aplikace jsou i v textilním průmyslu například košile, která se sama vlivem lidského tepla vyžehlí. Existují i klimatizace, které ke své regulaci používají dvoucestnou tvarovou paměť nebo kávovary, které regulují pomocí tvarové paměti teplotu mnohem přesněji než bimetalem a na druhou stranu levněji než elektronikou. Schopnost materiálů působit při různém prodloužení prakticky stejnou silou se využívá například v rovnátkách, která jsou pak mnohonásobně účinnější než klasická. SMA materiály se už dostaly i do vesmíru pro jejich jednoduché a prakticky bezporuchové aplikace.

Tvarová paměť je efekt pozorovatelný především u kovových slitin, ale podobný efekt byl nalezen u některých plastů a keramik. Poprvé byl objeven v roce 1951 u slitiny zlato – kadmium, AuCd. Vědci se o tento obor začali více zajímat teprve v roce 1963, kdy byl tento jev pozorován na slitině NiTi (NiTinol). Paměťový efekt byl později objeven i v dalších slitinách: 3 Cu. Al, 3 Cu. Zn (běžná mosaz, tvarová paměť se objevuje až v nízkých teplotách), Cu-Al-Ni, Cu-Al-Mn, Ni-Ti-Cu, Ni-Ti-Hf a mnoho dalších. Existuje celá řada dalších kovů, u kterých se tento jev vyskytuje, ale ty nejsou moc využívány, protože mají jen slabý efekt nebo jsou nestabilní. Všechny tyto slitiny patří do skupiny intermetalik, což jsou sloučeniny dvou a více kovů, které mají uspořádanou krystalickou strukturu. Zvláštní jevy, jako například tvarová paměť, odolnost proti kyselinám či nízká tepelná vodivost, se u nich většinou vyskytují jen v úzkých hodnotách poměrů kovů a to nejčastěji pokud jsou poměry atomů kovů ve slitině malé celočíselné hodnoty. Proto se také požívá pro značení jednotlivých slitin chemické značení jako CuSn nebo NiMnGa, ale tohle značení je z chemického hlediska špatné. Kovy s tvarovou pamětí se nazývají SMA, tzn..

形状记忆合金(Shape Memory Alloys, SMA),简称记形合金,是一种在加热升温后能完全消除其在较低的温度下发生的变形,恢复其变形前原始形状的合金材料。除上述形状记忆效应外,这种合金的另一个独特性质是在高温(奥氏体状态)下发生的“伪弹性”(又称“超弹性”,英文 pseudoelasticity)行为,表现为这种合金能承载比一般金属大几倍甚至几十倍的可恢复应变。形状记忆合金的这些独特性质源于其内部发生的一种独特的固态相变——热弹性马氏体相变。


Děj.

Epizoda III. – Pomsta Sithů.

Po svém narození byla ukryta na planetě Alderaan, aby ji nebylo ublíženo ze strany Impéria. Adoptoval ji Bail Organa, senátor Republiky a přítel rytířů Jedi, a díky němu získala Leia titul Princezna. Stejně jako její bratr Luke Skywalker má schopnosti ovládat vesmírnou Sílu, ačkoliv ve filmu svou schopnosti příliš nevyužívá. Právě pro tyto schopnosti jsou pro Impérium nebezpečím (ale ani sám císař Palpatine dlouho nevěděl, že má Luke sestru).

Epizoda IV. – Nová naděje.

Protože se přidala k Povstalecké Alianci, v Epizodě IV. se dostala do zajetí na superzbrani jménem Hvězda smrti, od které Aliance předtím ukradla plány a Leia sama je poslala pryč uložené v astromechanickém droidovi R2-D2. Darth Vader ji chtěl přinutit, aby prozradila umístění základny Aliance na Yavinu 4 a plány vrátila. Mučil ji a když i přesto odmítla, zničil pro výstrahu Alderaan výstřelem ze superlaseru Hvězdy smrti.  Nakonec ji zachránil Luke s pomocí Bena (Obi-Wana) Kenobiho a Hana Sola. Princezna z vězení unikla odpadovou šachtou, ale při útěku ztratila skupinu Bena Kenobiho, který se pustil do souboje s Darth Vaderem, aby jim dal čas k útěku. Při souboji se Obi-Wan dobrovolně nechal zabít. Leia, Luke Han a Chewbacca se poté ukryjí na měsíci planety Yavin, odkud Luke vede útok na Hvězdu smrti. Luke s pomocí Hana Sola zničí Hvězdu smrti, což zasadí Impériu silný úder. Po boji Leia Luka a Hana vyznamená řádem.

Epizoda V. – Impérium vrací úder.

Impérium napadlo základnu na Hothu a Leia ji narychlo opustila v lodi Hana Sola a jeho parťáka, wookieho Chewbaccy. Han a Leia se do sebe zamilují, přičemž ji Han políbí. Společně se schovají v pásu asteroidů. Odtud letí na planetu Bespin, kde se setkají s Hanovým dlouholetým přítelem Landem Calrissianem. Vader donutí Landa k nahlášení Hana Sola. Darth Vader zmrazí Hana Sola v karbonitu a utká se s Lukem, usekne mu ruku, prozradí, že je jeho otcem. Vystrašený a šokovaný Luke skočí do šachty a na poslední chvíli se zachytí okraje a pomocí síly zavolá Leiu. Ta mu v lodi přiletí na pomoc, čímž mu zachrámí život. Pak ho odveze na základnu, kde Luke dostane novou robotickou ruku a společně se pak vydají najít a zachránit Hana.

Epizoda VI. – Návrat Jediho.

Luke, Leia, Lando, Chewbacca a droidi se vydali zachránit Hana Sola. V přestrojení proniknou do paláce Jabby Hutta, který Hana vězní. Hana skutečně naleznou a rozmrazí ho, Jabba jim na to ale přijde. Z Leii udělá svou otrokyni, z C-3po udělá svého tlumočníka, z R2d2 udělá číšnika a Luka, Hana a Chewbaccu dá předhodit Sarlaccovi, což je žravá příšera, co žije v dírách v zemi. Luke vytasí svůj světelný meč a pobije Jabbovy vojáky a strážce, čímž sobě a svým přátelům zachrání život. Leia uškrtí Jabbu řetězem, kterým ji držel, a pak společně odlétají na Endor. Luke odletí za mistrem Yodou na planetu Dagobah, aby u něj dokončil výcvik na Jedie. Yoda na Dagobahu umírá stářím, těsně před tím ale Lukovi řekne, že výcvik ukončil a stal se Jediem. Luke se vrátí na Endor, kde společně bojují proti impériu. Prozradí Leie, že jsou sourozenci a že je Vader jejich otec. Tam se jim podaří vypnout štíty Hvězdy smrti. Luke odletí na Hvězdu smrti, kde se utká s Darth Vaderem. Ten zemře, ale těsně před svou smrtí se vrátí na světlou stranu. Luke Hvězdu smrti opustí těsně před tím, než vybuchne. Luke se vrátí na Endor. Po pohřbu Vadera se konají oslavy porážky Impéria. Krátce na to začne žít Leia s Hanem Solem.

Mezi VI. a VII. epizodou.

Leie a Hanovi se narodil syn Ben. Stejně jako jeho matka, strýc i děda byl Ben citlivý na Sílu, a proto ho rodiče přihlásili do Jedijské akademie, kterou založil Leiin bratr Luke pro obnovu Jedijského řádu. Ben se však (stejně jako jeho děda Anakin) obrátí na temnou stranu a povraždí všechny další žáky akademie. Po těchto tragických událostech se Leia s Hanem rozejde a už spolu nežijí.

Epizoda VII. – Síla se probouzí.

Sedmá epizoda se odehrává asi třicet let po té šesté. Leia teď působí jako generálka "Odboje", již dlouho nežije s Hanem Solem, se kterým se rozešli po zdrcující ztrátě syna Bena. Po letech se znovu setkávají a znovu řeší ztrátu syna (který přešel k Temné straně pod jménem Kylo Ren). Následně řídí útok na planetu Hvězdovrah – zbraň Prvního řádu, při kterém Kylo Ren zabije Hana. Leia nese ztrátu těžce.

Epizoda VIII – Posledí z Jediu.

Leia velí evakuaci odboje z planety před tím než jejich základnu zničí první řád. Poté uniknou prvnímu řadu skokem do Hyperprostoru. První řád je ale vystopuje skrz neviditelnou strunu, kterou na ní navážou. Je málem zabita poté, co piloti TIE FIGHTER zničí řídicí centrum hlavního křižníku odboje. Lei se jako jediné podaří přežít díky síle, kterou ovládá stejně jako její bratr Luke Skywalker. Zůstává ale v bezvědomí, (po dobu, co je Leia v bezvědomí, velí odboji Admirálka Holdo). Poté, co se probere, odchází se zbytkem odboje na planetu Crait do bývalé povstalecké základny, aby poslali signál spojencům do galaxie. Tam se shledá se svým bratrem Lukem Skywalkerem (Luke se přišel postavit Kylo Renovi a celému prvnímu řádu, aby je zdržel před tím, než zničí novou základnu odboje). Nakonec se shledá i s Rey poté, co uniknou prvnímu řádu. Skrz sílu vycítí smrt Luka Skywalkera.

Epizoda IX – Vzestup Skywalkera.

Leia pokračuje tam, kde její bratr Luke přestal, a to v tréningu mladé Rey, ale současně velí odboji. Po zjištění informace, že se bývalý císař galaxie Palpatine chystá vrátit, posílá Rey a její přátelé (Finna, Poe, Chewbaccu a droidy: BB - 8 a C3po) na misi. Mají najít cestu k Palpatinovi do neznámých oblastí galaxie. Po několika hodinách Leia vycítí souboj Rey a jejího syna Kylo Rena (Bena Sola), kterého skrz sílu konfrontuje. To jí stojí všechny její síly a nakonec umírá. Její oběť napomohla k tomu, aby se její syn vrátil k světlé straně síly. Po smrti se skrze Ducha síly zjeví Rey na Tatooine společně s Lukem Skywalkerem a Benem Solem.

Leia Organa (po svatbě pak Leia Skywalker Organa Solo) je postava z filmové série Star Wars. Leia je dcerou Padmé Amidaly a Anakina Skywalkera. Je také sestrou – dvojčetem Luka Skywalkera. Leie udělil titul princezna její adoptivní otec Bail Organa. Ve filmu ji ztvárňuje herečka Carrie Fisher. Stejně jako její bratr je citlivá k Síle.

奥德兰的莉亚·欧嘉纳公主(英语:Princess Leia Organa of Alderaan)后称作莉亚·欧嘉纳·索罗(英语:Leia Organa Solo)和莉亚·欧嘉纳将军(英语:General Leia Organa),而出生名为莉亚·艾米达拉·天行者(英语:Leia Amidala Skywalker),是乔治·卢卡斯导演的著名科幻电影《星球大战》主传三部曲中的主要人物,由嘉莉·费雪饰演。该角为本传三部曲中的三大主角之一,与韩·索罗为恋人,同时也是路克·天行者的双胞胎妹妹,达斯·维达(安纳金·天行者)和前纳布女王兼众议员佩咪·艾米达拉的女儿。基于卢卡斯影业被迪士尼公司收购, 2017年,因莉亚公主饰演者嘉莉·费雪于2016年末的逝世,有网友号召连署让莉亚公主成为「迪士尼公主」成员。


Historie.

Oděsa byla založena roku 1794 za vlády carevny Kateřiny II. Veliké. Zpočátku neslo město jméno "Chadžibej", ale v roce 1795 se objevil jeho dnešní název „Oděsa“. Původ tohoto jména není zcela jasný. Předpokládá se, že pochází z názvu řecké kolonie "Odessos", která se kdysi nacházela někde na pobřeží Černého moře (dnešní předpoklad je, že někde poblíž dnešní Varny). Město se hned po svém vzniku začalo dynamicky rozrůstat. Na vzniku města se podílela řada významných architektů a umělců. Obyvatelstvo tvořili především Rusové a Ukrajinci, později však ve městě žily i velké komunity Turků, Řeků, Židů, Bulharů či Albánců.  Na přelomu 18. a 19. století došlo k rozvoji přístavu, který se díky své strategické poloze stal velkým překladištěm nákladů. V roce 1850 mělo město 100 000 obyvatel a bylo tak třetím největším městem Ruska. Oděsa byla jedním z obchodních a průmyslových center země. Roku 1865 v ní byla otevřena "Novoruská univerzita", která od roku 1945 nese název po ruském vědci a nositeli Nobelovy ceny za medicínu Ilji Mečnikovovi. V roce 1899 bylo založeno "Muzeum krásného umění". Během občanské války se ve městě vystřídalo hned několik vlád, až na počátku roku 1920 Oděsu definitivně získala pod svou kontrolu Rudá armáda. Tři roky bojů město poškodily.

Druhá světová válka.

Za 2. světové války byla Oděsa nejprve bombardována a i přes její obranu byla 16. října 1941, po ústupu sovětských vojsk na Krym, obsazena německou armádou. Následně byla do roku 1944 okupována Rumunskem a přičleněna ke gouvernementu Zadněstří; v okolí se nacházely koncentrační tábory, v nichž zahynula velká část rumunských a oděských Židů; další Židé byli zavražděni během Oděských masakrů. Partyzánský odboj se v té době soustředil především do oděských katakomb. Rudá armáda pod vedením oděského rodáka Rodiona Malinovského město získala nazpět plně 10. dubna 1944. Roku 1945 získala Oděsa čestný titul Město-hrdina.  Po válce město zaznamenalo výrazný územní rozvoj.

Ukrajinská krize 2014.

Po protestech na Euromajdanu do února 2014, ke kterým se převážně ruskojazyčná Oděsa jen částečně připojila a následném prudkém zhoršení vzájemných vztahů Ukrajiny s Ruskem, způsobených politickými změnami v zemi, vyhlásili neznámí aktivisté na internetu dne 16. dubna 2014 tzv. Oděskou lidovou republiku nezávislou na Ukrajině. Dne 2. května 2014 vypukly po relativním klidu ve městě nepokoje, při kterých zahynulo nejméně 46 lidí. Nejprve napadla skupina proruských ozbrojenců vyzbrojených střelnými zbraněmi, zápalnými lahvemi a holemi demonstraci za jednotnou Ukrajinu, které se zúčastnili fotbaloví fanoušci týmů Černomorec Oděsa a SK Metalist Charkov, jejichž zápas se toho dne konal. Po tomto střetu byli zjištěni 4 mrtví a desítky zraněných. Policie nezasáhla a podstatně větší proukrajinský dav čítající několik stovek lidí se pustil do odvety. Zapálili stany proruských aktivistů a zahnali je do Domu odborů, jehož okolí ovládali. Při následné střelbě a házení molotovových koktejlů bylo založeno několik požárů v domě a některé skupiny proruských aktivistů byly nešťastně odříznuty ohněm bez možnosti úniku. Nepomohla ani následná pomoc některých proukrajinských demonstrantů a ani několikanásobné volání hasičům, kteří přijeli až po hodině od nahlášení. Jiní proukrainští aktivisté údajně nečinně přihlíželi či dokonce jásali, když se vrhali lidé z oken, aby unikli plamenům. Konečná bilance incidentu byla 4 mrtví a desítky zraněných z prvotního napadení proukrajinské demonstrace proruskými ozbrojenci a 42 mrtvých a asi 130 zraněných proruských aktivistů na následky požáru anebo skoku z hořící budovy. Celková bilance těchto vážných nepokojů je asi 46 mrtvých a více než 200 zraněných na obou stranách. Mezi oběťmi bylo údajně 15 občanů Ruské federace a 5 občanů Podněsterské republiky ale tato lež byla nakonec vyvrácena, tentokrát ovšem média zůstala v tichosti. Jak mramorová fasáda Domu odborů tak jeho vnitřní vybavení byly požárem velmi značně poškozeny.  Po této tragédii město Oděsa vyhlásilo třídenní smutek. Prozatímní ukrajinský prezident Oleksandr Turčynov při této příležitosti znovu odsoudil ruskou agresi, rozdmýchávání situace a usilování o legitimizaci ruské invaze na východ Ukrajiny. Rusko naproti tomu vyzvalo Ukrajinu k přerušení protiteroristických operací vedených podle něho nacionalistickými radikály a prohlásilo ukrajinskou vládu za organizátora teroru.  Koncem května 2015 sesadil ukrajinský prezident Petro Porošenko dosavadního guvernéra Oděské oblasti z jeho funkce a nahradil jej Michailem Saakašvilim, bývalým prezidentem Gruzie, nyní občanem Ukrajiny. Saakašvili měl mít za úkol mj. boj proti korupci. Začátkem listopadu 2016 však z funkce guvernéra odstoupil, přičemž obvinil prezidenta Porošenka z korupce.

Obyvatelstvo.

Národnostní složení.

Podle sčítání lidu v roce 2001 žilo ve městě 1 029 049 obyvatel a bylo tak čtvrtým největším ukrajinským městem po Kyjevě, Charkově a Dnipru. Z desítek různých národností jsou nejvíce zastoupeni Ukrajinci (61,6 %), Rusové (29 %), Bulhaři (1,3 %), Moldavané (0,7 %) a Bělorusové (0,6 %). Dále jsou zde zastoupeni Řekové, Albánci, Němci, Arméni, Gruzíni, Tataři, Gagauzové, Arabové nebo Turci. Celkově je evidováno přes 130 národností. Jako mateřský jazyk uvedlo 65 % obyvatel ruštinu Nezávislé studie uvedly, že ruštinu jako dorozumívací jazyk používá ještě více lidí. Podle údajů kyjevského institutu Analitik z roku 2005 v Oděské oblasti používá v denním životě 85 % obyvatel převážně ruštinu. V samotném městě používá ruštinu v domácím prostředí 93 % obyvatel.  Národnostní složení obyvatel se značně proměnilo v 19. století vlivem migrace do průmyslového centra a proměňovalo se i v souvislosti se stalinským terorem, sovětskou národnostní politikou a okupací během 2. světové války. Rusové a Židé bývali nejpočetnějšími skupinami obyvatel. V roce 1897 ve městě žilo 30,5 % Židů. 4,3 % hovořilo polsky, 2,5 % německy a 1,3 % řecky. Od 2. poloviny 20. století žije ve městě nejvíce Ukrajinců. Za 2. světové války bylo rumunskou správou během oděských masakrů v říjnu 1941 povražděno za městem kolem 25 000 Židů a přes 35 000 jich bylo deportováno. Po roce 1970 se mnoho Židů vystěhovalo do Izraele.  Obyvatelé města sami sebe nazývají "Oděsité". Většina se jich hlásí k pravoslaví. Zastoupena je i Německá evangelická luteránská církev a v roce 2002 se Oděsa stala sídlem římskokatolické oděsko-simferopolské diecéze.  Podle některých zdrojů bylo v roce 2008 asi 10 % obyvatel HIV pozitivních, což by bylo nejvyšší procento v Evropě.

Česká komunita.

Ve městě od roku 2000 působí krajanský spolek "Česká rodina". V Oděse žil 43 let hudební skladatel Josef Přibík a v roce 1874 zde pobýval Svatopluk Čech. Oba zde mají pamětní desky.

Hospodářství.

Doprava.

Město Oděsa má dva významné přístavy. Jeden z nich, zvaný jako "Oděský přístav", je přímo ve městě a slouží kromě přepravy zboží také pro osobní dopravu po Černém moři, mj. jako terminál pro velké výletní lodě. Druhý je přístav "Južne" na okraji města, který má význam pro nákladní dopravu, zvláště také pro dovoz nafty na Ukrajinu. Dalším významným přístavem v blízkosti Oděsy je Čornomorsk (dříve "Illičivsk"), nacházející se na jihozápad od města.  Dějiny železnic v této části Ukrajiny jsou spojeny s podnikatelem a politikem Sergejem Wittem. Hlavní nádraží funguje od roku 1865, v roce 1884 byla postavena výpravní budova, která se stala jednou z dominant města. Jezdí odtud přímé spoje do všech oblastí Ukrajiny, mezinárodní spojení existovalo v roce 2018 s Moskvou, Minskem, Kišiněvem a Přemyšlem.  7 km jihozápadně od centra města funguje od roku 1961 mezinárodní letiště Oděsa. V roce 2009 odbavilo 651 000 cestujících, v roce 2017 už to bylo 1 228 000 pasažérů.

Městská doprava.

Město má letitou a rozsáhlou tramvajovou síť (197 km), na níž vzhledem k neexistenci metra spočívá značná část přepravních výkonů. V provozu jsou dosud hlavně tramvaje Tatra T3. Páteřní tramvajová trať má být postupně přebudována na tramvajovou rychlodráhu.  V roce 1941 byla vybudována první trolejbusová trať v Oděse a zakoupeny vozy, ale vzhledem k vypuknutí 2. světové války byl provoz zahájen až 5. listopadu 1945. Provoz na 15 linkách zajišťuje 220 vozidel, převážně typu ZiU-9.

Cestovní ruch.

Vzhledem k atraktivitě města je Oděsa důležitým střediskem cestovního ruchu na Ukrajině.

Pamětihodnosti.

Potěmkinovy schody.

Schody vystavěl v letech 1837–1841 italský architekt Francesco Boffo. Dříve byly nazývány také Přímořské, Bulvárové nebo Gigantické. Původně se nazývaly Schody vévody de Richelieu a byly pojmenovány po Armandu-Emmanuelovi du Plessis de Richelieu (narozen 25. září 1766, zemřel 17. května 1822), kterého ruský car Alexandr I. Pavlovič jmenoval guvernérem Oděsy a Nového Ruska a který tuto funkci zastával v letech 1803–1814. Poté v letech následujících po restauraci Bourbonů ve Francii až do své smrti byl francouzským státníkem. Jeho pomník je hornímu konci schodiště. Schodiště dlouhé 142 metrů překonává výškový rozdíl 27 metrů, má celkem 192 stupňů (původně 200). Perspektiva schodiště je navržena tak, že vytváří iluzi mnohem delší stavby. První spodní schod je široký 21,7 metrů a poslední horní 12,5 metrů. Další optická iluze spočívá v tom, že pokud se pozorovatel dívá shora, vidí pouze podesty, pozorovatel stojící pod schodištěm vidí pouze stupně. Podél schodiště vede pozemní lanová dráha. Poblíž je osobní přístav s hotelem Oděsa z 90. let 20. století. Schodiště vede k náměstí, v jehož středu je socha věnovaná francouzskému státníkovi Richelieuovi.  Schody jsou známé především z Ejzenštejnova filmu "Křižník Potěmkin". Klíčová scéna filmu (ujíždějící kočárek po schodech během masakru) byla točena v roce 1925 na těchto schodech. Film popisoval zdejší události revoluce z roku 1905, ovšem skutečný masakr se odehrál v ulicích opodál. V roce 1955 při 50. výročí vzpoury byly schody přejmenovány na Potěmkinovy.

Katakomby.

V bývalých vápencových dolech vznikl třípatrový, několikakilometrový labyrint katakomb. Zpočátku byly používán například ke skladování vína nebo jako skrýš pašeráků. Za druhé světové války sloužily jako tajný úkryt odbojových protiněmeckých skupin. Část katakomb je nyní součástí Muzea partyzánské slávy.

Preobraženská katedrála.

Preobraženská katedrála ("Chrám Proměnění Páně") je největší pravoslavný chrám v Oděse. Pojme několik tisíc věřících. Stavba původního chrámu v klasicistním stylu byla zahájena v roce 1794 a dostavěna včetně zvonice až v roce 1837. V roce 1919 byla katedrála vypleněna, 1932 uzavřena a 1936 na příkaz Stalina přes noc zničena. Během rumunské okupace za 2. světové války bylo uvažováno o její obnově, ale ta byla zahájena až v roce 1999 a 21. července 2010 moskevským patriarchou Kirillem vysvěcena. Elektronicky ovládané zvony hrají 99 melodií. Katedrála sloužila také jako vzor pro stavbu několika kostelů v regionu, např. Katedrály Kristova narození v Kišiněvě (1830).

Národní divadlo opery a baletu.

Původní budova divadla byla otevřena v roce 1809, ta ovšem 2. ledna 1873 vyhořela. V letech 1883–1887 byla na jejím místě postavena druhá budova ve stylu vídeňského baroka. Navrhli ji rakouští architekti Ferdinand Fellner a Hermann Helmer, mimo jiné autoři městského divadla v Karlových Varech a dnešního Mahenova divadla v Brně. Inspirací pro vznik nové budovy byla Semperova opera ("Semperoper") v Drážďanech. Nad vchodem je sousoší múzy tragédie Melpomené. Vpravo dole je socha múzy tance Terpsichoré, vlevo dole Orfeus a Kentaur. Přímo po stranách vchodu jsou sochy komedie a tragédie. Uvnitř je strop s bohatým dvoutunovým lustrem a čtyřmi malbami na motivy děl Williama Shakespeara (Hamlet, Sen noci svatojánské, Jak se vám líbí a Zimní pohádka). Budova opery byla první stavba v Oděse, která dostala osvětlení elektrický světlem. Je známá také vynikající akustikou.  V roce 1925 došlo v budově k požáru, ale poškozené části byly brzy opraveny. V roce 1960 proběhla rekonstrukce divadla. Kvůli narušené statice bylo divadlo několik let uzavřeno a zprovozněno opět v roce 2007.

Oděsa (; [aděssa]) je město na jižní Ukrajině, hlavní město Oděské oblasti se dvěma největšími ukrajinskými přístavy na pobřeží Černého moře, 440 km jižně od Kyjeva a 45 km východně od moldavských hranic. V roce 2017 zde žilo 1 010 000 obyvatel. Oděsa byla založená imperátorským dekretem carevny Kateřiny Veliké v roce 1784.

敖德萨(;),位于黑海西北岸的港湾都市,是乌克兰重要的各种物资集散地及重要贸易港口,被誉为“黑海明珠”,也是敖德萨州首府,人口超过100万,大多以俄语为母语。


Prezidentské období.

Salvador Allende se roku 1970 rozhodl počtvrté kandidovat na prezidenta a byl podporován většinou levicových stran v Chile. Do volební kampaně se zapojily i ostatní státy USA i SSSR. Spojené státy podporovaly pravicového kandidáta Allesandriho, ale CIA přecenila jeho naději na vítězství. Prezident Richard Nixon mimo jiné prohlásil, že „"v případě vítězství Allendeho zastaví veškerou hospodářskou pomoc"“. Allende těsně vyhrál, hlavně díky podpoře chudých vrstev.  Po svém zvolení zahájil sociální politiku. Znárodnil zahraniční koncerny (doly, banky), započal reformu zdravotnictví a školství. Těmito kroky si za krátkou chvíli naklonil chudé vrstvy, ale znepřátelil nejprve velké vlastníky půdy a církev (měla výhrady k sekularizaci školství) a později i střední třídu. Politicky směřoval ke spolupráci s Kubou (diplomatické vztahy navázány v roce 1971) a Sovětským svazem, který skrze kontakty KGB financoval chilskou levici, jeho prezidentskou kampaň a následně finančně podporoval i jeho vládu. Allende mimo to spolupráci s KGB potvrdil (trvala od roku 1961 pod přezdívkou "Leader)" a podle archivu člena KGB Vasilije Mitrochina byl veden jako spolupracovník a byl na jejich výplatní listině. Podle přepisu mailu profesora historie a politických věd z univerzity v Arizoně a jeho kolegů by však měly být informace uvedené Vasilijem Mitrochinem přijaty s určitou skepsí.  Důsledkem socialistické politiky byl kolaps ekonomiky, vzrůst nezaměstnanosti, nedostatek zboží i potravin, zavedení přídělového systému, občanské nepokoje a růst násilí v zemi. V roce 1973 Allende vyhlásil výjimečný stav. Inflace v roce 1972 dosáhla 140 %, situace se rychle zhoršovala, meziroční inflace v srpnu 1973 přesáhla 300 %, v říjnu dosahovala 1000 %. V zemi se schylovalo k občanské válce.  V bezvýchodné situaci, která nastala při obléhaní prezidentského paláce „La Moneda“ vojenskou juntou a leteckém útoku armády 11. září 1973, spáchal sebevraždu. Po skončení Pinochetovy diktatury mu byl uspořádán státní pohřeb.

Přehled Allendeho výsledků v prezidentských volbách.

podrobnější přehled

Zajímavosti.

Spisovatelka Isabel Allende (*1942) je Allendeho neteř.

Salvador Guillermo Allende Gossens, (26. června 1908 Santiago de Chile – 11. září 1973 Santiago de Chile) byl chilský lékař, marxistický politik a prezident Chile mezi lety 1970 a 1973. Roku 1933 spoluzaložil Socialistickou stranu Chile. Roku 1937 byl zvolen do kongresu, od roku 1945 do roku 1970 působil v senátu.

萨尔瓦多·吉列尔莫·阿连德·戈森斯(;1908年-6月26日-1973年-9月11日)是智利政治人物、医师,作为拉美第一位通过直接选举上任总统的马克思主义者和社会主义者而闻名。阿连德于1970年就任,于1973年军事政变中被杀,此后智利陷入长达17年的军事强人统治。


Mládí.

Narodil se v únoru roku 1559 na zámku Tilly ve vallonském Brabantsku (v té době součást Španělského Nizozemí, nyní na území Belgie). V patnácti letech, poté, co získal vzdělání v jezuitské škole v Kolíně nad Rýnem, vstoupil do španělské armády a ve vojsku parmského vévody Alessandra Farnese se účastnil tažení proti nizozemským protestantským povstalcům za osmdesátileté války. V roce 1585 se podílel na úspěšném obléhání Antverp. O patnáct let později bojoval jako žoldnéř a později polní maršál na straně Svaté říše římské proti Otomanským Turkům v Uhrách a Transylvánii.

České tažení.

V roce 1610 se stal vojevůdcem Katolické ligy ve službách bavorského kurfiřta Maxmiliána I. Své vojáky cvičil ve španělském tercio-systému (též nazývaném „španělský čtverec“ – jednalo se o tři smíšené kompanie pikenýrů a mušketýrů, seřazených do čtverhranného útvaru). O deset let později vedl v rámci třicetileté války tažení proti českým protestantským povstalcům. Spolu s Karlem Bonaventurou Buquoyem porazil 8. listopadu 1620 české stavovské vojsko (vedené Kristiánem I. Anhaltským) v bitvě na Bílé hoře.

Německé tažení.

27. dubna 1622 byl poražen v bitvě u Mingolsheimu, ale poté, co se spojil se španělským vévodou Gonzalem de Cordoba, zvítězil v bitvě u Wimpfenu (6. května 1622) nad Georgem Friedrichem, markrabětem baden-durlašským. K vítězství v této bitvě přispěl fakt, že nepřátelské zásoby munice byly zničeny dělostřeleckou palbou. Mezi 20. a 22. červnem téhož roku dosáhl úspěchu v bitvě u Höchstu, vedené proti brunšvickému vévodovi Kristiánovi mladšímu, a byl jmenován hrabětem. Po jedenáctitýdenním obléhání dobyl 19. září město Heidelberg. Kristian Brunšvický se mu 6. srpna 1623 znovu postavil v bitvě u Stadtlohnu, avšak byl drtivě poražen. V roce 1625 se do třicetileté války zapojil dánský král Kristián IV., ale po prohrané bitvě s hrabětem Tillym u Lutteru (26.-27. srpna 1626) a po několika dalších porážkách od Albrechta z Valdštejna byli Dánové nuceni podepsat Lübeckou mírovou smlouvu. O pět let později, v roce 1630, se v Mecklenburgu vylodila vojska švédského krále Gustava II. Adolfa. Tento severský panovník, který proslul jako zakladatel moderního válečnictví, založil svou taktiku na pohyblivé artilerii a kvalitní pěchotě. 20. března 1631 obklíčil hrabě Tilly Magdeburg a svěřil jeho obléhání pappenheimskému hraběti Gottfriedu Heinrichovi. Po dvou měsících (20. května 1631) bylo město dobyto, avšak velitelé ztratili kontrolu nad svými vojáky a došlo k rabování, během něhož byla většina obyvatel Magdeburgu povražděna. Tato událost bývá považována za nejkontroverznější akci Tillyho vojenské kariéry. 17. září téhož roku byl hrabě Tilly poražen Gustavem Adolfem v bitvě u Breitenfeldu poblíž Lipska. Při ústupu se snažil zabránit Švédům v proniknutí do Bavorska, a tak svedl bitvu u Rainu nad Lechem (15. dubna 1632), v níž byl poražen a smrtelně raněn. O patnáct dní později zemřel Jan Tserclaes Tilly v Ingolstadtu na tetanus.

Jan Tserclaes Tilly nebo Johann t'Serclaes von Tilly (únor 1559, Tilly – 30. duben 1632, Ingolstadt) byl původem vlámský generál a polní maršál. Jako vojevůdce Katolické ligy bojoval za třicetileté války proti českým, německým, dánským a švédským protestantům. V roce 1623 získal titul hraběte. Spolu s Albrechtem z Valdštejna patřil k vrchním velitelům armád Svaté říše římské národa německého.

约翰·塞尔克拉斯,蒂利伯爵(,;1559年-2月15日-1632年-4月30日),三十年战争中天主教联军的重要指挥官,在1620年至1631年间为帝国方面赢得多场重要胜利,先后将波希米亚的新教贵族、普法尔茨、丹麦等势力击退,但在1631年的第一次布莱腾菲尔德战役中败给瑞典的古斯塔夫二世。蒂利与华伦斯坦被视为三十年战争前期,天主教联军中最优秀的指挥官。


Příklady.

Například u novějších procesorů Intel běží uvnitř neznámý firmware Management Engine (OS MINIX), který může taková vrátka obsahovat. Součástí procesorů AMD je zase tajný Secure Processor. UEFI také může obsahovat zadní vrátka (univerzální klíč). Obcházení hesel vkládá i Apple do Mac OS. Zadní vrátka mohou obsahovat i mobilní telefony např. systém Android v telefonech Samsung. Stačí například pouze otevřít obrázek. Údajně jej obsahují i zařízení Huawei a ZTE.

Důvěra v software.

Charakteristika.

Zadní vrátka obchází standardní autentizační mechanismy, takže poskytují (typicky skrytou) metodu vstupu do programu nebo počítačového systému.  Pro svůj vnik do operačního systému mohou backdoors obejít firewall například tím, že se vydávají za webový prohlížeč.  Tento kód může mít formu samostatně instalovaného programu nebo se jedná o modifikaci stávajícího systému. Samotný vstup do systému pak mívá formu zadání fiktivního uživatelského jména a hesla, které napadený systém bez kontroly přijme a přidělí uživateli administrátorská práva.  Některé druhy malware, např. červi Sobig nebo Mydoom instalují zadní vrátka na nechráněné systémy. Napadené počítače poté mohou sloužit útočníkům k další činnosti např. k rozesílání spamu nebo k útoku DoS.  Zadní vrátka mohou být také v programu úmyslně zanechané programátorem nebo se může jednat o pomůcku pro ladění programu, která byla omylem ponechána i v ostré verzi.  Většinu cheatů lze považovat za druh zadních vrátek relativně neškodného druhu.  Základní požadavky na backdoor:

Důvěra v kompilátory.

Úvahy o důvěře kompilátoru.

Ken Thompson byl první, kdo v tištěné formě popsal otázky problémů se zadními vrátky. Zdůrazňuje, že důvěra je pojem pouze „relativní“. Zjistil, že lidé jsou důvěřiví (nebo spíše neznalí zkompilovaných kódů). Běžní uživatelé vidí pouze texty, které přečtou na různých webových stránkách či programovací kódy, nikoliv však dále již zkompilované kódy, které kompiluje kompilátor, Uživatelé musí věřit, že se kompilátor chová tak, jak chtějí a že to není žádný škodlivý program, který se za kompilátor jen vydává. V případě nakažení jednoduše přeloží požadovaný kód, který si modifikuje, aby obstaral např. heslo.  Takto provedený útok byl naposledy objeven (srpen 2009) Sophos Labs: Virus W32/Induc-A, nakažený kompilátor pro vývojové prostředí Delphi, konkrétně jazyk Pascal. Jakmile je systém napaden tímto škodlivým kódem či trojanem, špatně se získává kontrola nad systémem. Jedinou možnou obranou je použití vlastního kompilátoru, což je pro většinu uživatelů (neprogramátorů) naprosto nesmyslné.

Reflections on Trusting Trust.

Bylo vytvořeno schéma „důvěřivé důvěry“ (Trusting Trust), které má za cíl motivovat uživatelé, aby kontrolovali kompilátory, které používají. Schéma pojednává i o používání vlastních disassemblerů, které dokáží převést strojový kód do symbolického kódu v jazyce assembler, což umožňuje zkoumat kód tak, aby nedošlo k napadání systému. Zde je ovšem problém, že běžní uživatelé tomuto kódu nerozumí a i jazyk assembler se jim může zdát jako škodlivý. Dalším způsobem jak se takovýmto útokům bránit je studování HEX souborů, které vytvoří kompilátor, kde je detailně napsané, jak se program bude chovat, kam se jaké adresy kopírují a co se odkud maže. Existují i programy, které z tohoto HEX souboru dokáží vytvořit zpětně soubor v programovacím jazyce, ovšem je zde opět problém, že kompilátor na takovýto převod musí být opět neinfikovaný.

Rozdílné dvojité kompilace.

Princip dvojí kompilací podle David A. Wheeler spočívá v tom, že se zkompiluje zdrojový kód do strojového kódu a poté vlastním kompilátorem nazpět. Výsledný soubor a soubor původní musí být shodné.

Důvěra v hardware.

Důvěru v hardware může částečně řešit open-source hardware.

Zadní vrátka () je v informatice název metody, která umožňuje obejít běžnou autentizaci, která za běžných okolností brání uživateli v neoprávněném využívání počítačového systému. Pokud jsou zadní vrátka v softwaru či hardwaru zabudována, mohou být využívána k seriózním účelům (např. pro univerzální heslo pro servisní přístup), avšak často jsou zneužívána (crackerem jako exploit) či vládními organizacemi (např. NSA například přes RSA BSAFE či do produktů Cisco Systems), takže jsou klasifikována jako bezpečnostní riziko, resp. zranitelnost. Nemohou totiž být bezpečná, ale vlády přesto o jejich implementaci usilují. Stejné riziko představují i univerzální klíče pro zámky (jako například TSA zámky).

软件后门指绕过软件的安全性控制,从比较隐秘的通道获取对程序或系统访问权的黑客方法。在软件开发时,设置后门可以方便修改和测试程序中的缺陷。但如果后门被其他人知道(可以是泄密或者被探测到后门),或是在发布软件之前没有去除后门,那么它就对计算机系统安全造成了威胁。


Faktografie.

Michail Bulgakov začal na knize pracovat v roce 1928. První verze nesly názvy "Černý mág" ("Черный маг"), "Inženýrovo kopyto" ("Копыто инженера"), "Žonglér s kopytem" ("Жонглер с копытом") či "Veliarův syn" ("Сын Велиара"). Rukopis byl připravován pro vydavatelství "Nědra" a jeho první verze byla (po zákazu hry "Kabala pobožnůstkářů" – "Кабала святош") autorem spálena 18. března 1930. Dochoval se autorův dopis, datovaný 28. dubna 1930 a adresovaný vládě, v němž autor doslovně píše "“... osobně, vlastníma rukama jsem v kamnech spálil všechny koncepty románu o ďáblovi.“" (Motiv pálení díla se objevuje i v knize samotné.)  Práci nad románem autor obnovil již v roce 1931. Ve druhé verzi se objevují postavy "Markéty" a "Mistra" a román získává definitivní název "Mistr a Markétka" ("Мастер и Маргарита"). V pořadí druhá verze byla dokončena v roce 1936. Dílo v této podobě již obsahovalo větší část zápletky i všechny důležité pasáže. V roce 1937 Bulgakov román ještě jednou zredigoval a do názvu doplnil podtitul "Fantastický román". Začišťováním a slohovým pilováním textu (za pomoci své ženy) se zabýval téměř až do své smrti – poslední úpravy rukopisu jsou datovány 13. února 1940 (necelý měsíc před Bulgakovovou smrtí). Román je tak fabulačně završen. Bulgakovova žena však pokračovala v redakci románu až do roku 1941. Některé ze zbývajících a Bulgakovem i jeho ženou nepostřehnutých rozporů jsou přesto předmětem kvízových otázek znalců autorova díla ("Mistr" je např. v "Kapitole třinácté" hladce oholen, zato v "Kapitole čtyřiadvacáté" – dějově následující za několik hodin – má dlouhou bradku).  Cenzurovaná verze (12 % textu vynecháno, ještě větší část pozměněna) byla poprvé publikována až v roce 1966 v časopise "Moskva" ("ročník 1966, č. 11" a "ročník 1967, č. 1"). Text odstraněných a upravených částí vyšel samizdatově a byl doplněn o údaje nezbytné ke kompletnímu nahrazení originální verze. V roce 1967 nakladatelství Posev (ve Frankfurtu) vydalo kompletní verzi (právě díky samizdatovým doplňkům). Rusko se prvního necenzurovaného znění dočkalo až v roce 1973, kdy v nakladatelství "Chudožestvenaja Litěratura" ("Художественая Литература") vyšla verze opírající se o rukopisy sepsané do začátku roku 1940. Toto znění bylo považováno za kanonické až do roku 1989, kdy byla za pomoci redaktorky "Lydie Janovské" vydána verze respektující veškeré existující rukopisy.

Překlady do češtiny.

V češtině existují dva profesionální překlady tohoto díla, první a dosud patrně nejrozšířenější pořídila Alena Morávková (překlad vydal poprvé Odeon, 1969), která také přeložila mnoho dalších Bulgakovových děl. Překlad Morávkové byl vůbec prvním překladem, využívajícím necenzurované znění, a stal se podkladem několika rozhlasových i divadelních inscenací. Autorem druhého překladu je Libor Dvořák, poprvé byl vydán v roce 2005 v Odeonu. Dvořák přeložil rovněž podklady pro dabing ruského seriálu. Oba překlady se v podstatných detailech, např. ve jménech postav, výrazně odlišují (básník Bezdomnij, rusky Бездомный - u Morávkové Bezprizorný, u Dvořáka Bezdomovec).

Dějiště románu.

Román se odehrává v Moskvě v období NEPu. Některé scény se odehrávají v bytu č. 50 v domě 302b v Sadové ulici. Bulgakov bydlel v letech 1921-1924 v bytu č. 50 na Velké sadové ulici 10 (ул. Большая Садовая, дом 10,6-й подъезд, 4-й этаж, квартира 50) a dům a jeho obyvatelé se stali předobrazem románu. Dnes je v bytu č. 50 muzeum Michaila Bulgakova.

Děj.

Jednající osoby.

Mnoho postav má symbolická jména – některá vychází z významu příslušných jmen v ruštině (Lichodějov, Bezprizorný, Korovjev), jiná mají dávný mytologický původ (Azazelius). Mnoho vedlejších postav je také pojmenováno podle hudebních skladatelů.

Zjednodušený děj.

Kniha je vyprávěna v er-formě, i když si vypravěč neodpouští subjektivní poznámky. Vše je psáno čtivým stylem, který je vyprávěn ne úplně striktně dodržovanou spisovnou řečí, takže vše působí přirozeně. Kniha je též proložena zábavnými dialogy a postavami, což také přidává na čitelnosti. Velice často se zde také vyskytuje vyprávění jiného příběhu. Za všechno lze uvést příběh o Pilátovi Pontském, který provází čtenáře celou knihou. V něm autor vypráví příběh biblické postavy dle své fantazie, čímž vlastně vytváří jakýsi apokryf. Většina popisů v knize je vedena tak, že čtenář má mnoho příležitostí zapojit svou fantazii a představit si tak popisované jevy podle svého gusta. Podání ďáblových pomocníků je tu taktéž velice zajímavé. Vyprávěním o Ďáblu jako o postavě, která nepáchá pouze zlo, ale chová se docela lidsky, vytváří Bulgakov parafrázi na Fausta. Vložený příběh o Pilátovi, čtivost, popisy poskytující dobrý prostor pro fantazii a humor činí z románu knihu pro velmi široký okruh čtenářů.

Adaptace.

V ČR vyšla též komiksová adaptace Andrzeje Klimowského (2009, BB art), jejíž textové části přeložil podle anglické verze a s použitím Dvořákova překladu Viktor Janiš.  V roce 1972 vznikl italsko-jugoslávský film Mistr a Markétka, režíroval ho Aleksandar Petrović a měl délku 95 minut.  Polská verze Mistrz i Małgorzata pochází z roku 1988 a byla natočena jako televizní miniseriál.  Úspěšná ruská adaptace z roku 2005 byl desetidílný seriál natočený s rozpočtem 5 milionů dolarů, Českou televizí byl v premiéře uveden v březnu–dubnu 2010 na programu ČT2.  V letech 2005–2007 uvádělo jevištní adaptaci Dodo Gombára, s použitím překladu Aleny Morávkové, Městské divadlo Zlín.

Mistr a Markétka je román ruského spisovatele Michaila Bulgakova. Byl napsán v letech 1928 až 1940. Obsahuje dvě části, třicet dvě kapitoly a epilog.

《大师与玛格丽特》(),又译作《大师与玛加丽塔》 、《撒旦起舞》、《莫斯科鬼影》。是苏联作家米哈伊尔·布尔加科夫的一部著名小说。很多人认为《大师与玛格丽特》是二十世纪最好的俄语小说。有些说法认为《大师与玛格丽特》是魔幻现实主义的开山之作。布尔加科夫从1928年开始写这部小说,但在1930年三月,当他得知自己的作品被禁时,将《大师与玛格丽特》的手稿销毁(据布尔加科夫本人回忆,是在火炉中烧毁)。1931年,他又重新开始写《大师与玛格丽特》,至1936年基本写完。三稿完成于1937年。在他的妻子的帮助下,他继续修改作品,直到死前四周。他的妻子在1940到1941年间完成了修改。


Popis stavby.

Viadukt Millau je zavěšený most se sedmi betonovými pilíři a osmi mostními poli; vlastní mostovka je ocelová a váží 36 000 tun. Délka mostu činí 2 460 m. Mostní pole nemají všechna stejnou délku; šest centrálních měří 342 m a dvě okrajová pak 204 m. Mostovka samotná pak také od severu k jihu klesá o tři procenta. Celá stavba se navíc nachází v oblouku s poloměrem 20 km. V každém směru se nacházejí dva jízdní pruhy.  Pilíře mají velmi rozdílnou výšku; ta se pohybuje od 77 m až k 246 m (měřeno až k výšce vozovky). Nejvyšší pilíř převyšuje spolu s věží nad vozovkou svojí výškou i Eiffelovu věž. Jsou betonové a mají specifický tvar; směrem nahoru se zužují a dělí na dva menší.

Výstavba.

Nutnost vybudovat most přes údolí a tím i přes řeku Tarn u města Millau, a dokončit tak dálnici A 75 spojující metropoli Paříž s jižní částí Francie donutila vládu už roku 1989 ke schválení projektu výstavby mostu. Během 90. let se postupně upřesňovaly plány do dnešní podoby mostu zavěšeného. Nakonec bylo rozhodnuto, že jej postaví soukromá společnost a jeho výstavba bude splacena ve formě mýtného.  16. října 2001 se začalo stavět. Nejprve vznikly pilíře a jakmile byly dokončeny do výšky vozovky, začala být vysouvána ocelová mostovka. Kromě sedmi definitivních pilířů však také vznikly další podpůrné provizorní ocelové. Mostovka se musela rozdělit na dvě části, každá z nich byla vysouvána rychlostí 600 mm za 4 minuty samostatně. Po několika měsících práce se podařilo obě části spojit, odchylka mezi nimi činila jen 1 cm. Poté byly zdviženy pylony a zavěšena lana, následně byla položena asfaltová vozovka. Po zatěžovacích zkouškách, které most bez obtíží vydržel (prohnutí činilo 26 cm a bylo v normě) mohl být v prosinci roku 2004 a po 38 měsících stavby slavnostně otevřen.

Viadukt Millau ( Viaduc de Millau) je dálniční most v jižní Francii, k roku 2014 nejvyšší v Evropě a druhý nejvyšší na světě (v roce 2012 první pozice obsazena mostem Puente Baluarte v Mexiku). Tvůrci stavby jsou francouzský projektant Michel Virlogeux a britský architekt Norman Foster. Slavnostně byl za přítomnosti francouzského prezidenta Jacquesa Chiraca otevřen 14. prosince 2004, o dva dny později již začal sloužit i veřejnosti.

米约高架桥(,)是一座位于法国南部米约(Millau)附近的公路桥,最高桥塔顶点高于基座,是全世界结构高度最高的桥梁。其桥面高度,排世界第十二。米约高架桥是巴黎到蒙彼利埃(Montpellier)的A75-A71路轴的一部分,其建造共花去了约4亿欧元,用时3年多,2004年12月14日正式揭幕,同月16日通车。该桥梁也在2006年时,获国际桥梁与结构工程协会(IABSE)颁发「杰出结构奖」(Outstanding Structure Award)奖项。


Druhy žaluzií.

Venkovní žaluzie.

Předokenní neboli venkovní žaluzie je typ stínění (sunblock) jedná se o účinnou ochranu domu před sluncem a hlavně teplem, který se využívá u nízkoenergetických a pasivních domů. Na rozdíl od interiérových žaluzií i když je lamela vyrobena ze stejného materiálu (hliník) nedochází k při zahřátí lamel k průniku tepla do místnosti. Při zavřeném okně v létě můžete naklopením lamel venkovní žaluzie odrazit sluneční paprsky a přitom vpustíte denní světlo do interiéru. Naopak v zimě se využívá slunečních paprsků na jižních fasádách k prohřátí místností. Standardem dnešní doby je napojení venkovních žaluzií na elektrické pohony, kde lze naprogramovat jejich funkce v jednotlivých měsících s ohledem na solární čidla.

Plissé žaluzie.

Plissé žaluzie je v podstatě interiérová žaluzie, která má místo hliníkových lamel plisovanou látku. Toto řešení umožňuje velkou variabilitu tvarů a pozic, které dokáže plisse tvořit, množství látek a pestrost barev navíc dotváří vzhled interiéru místnosti. Plissé je moderní alternativa k zastínění především okenních otvorů a k dekoraci interiérů obytných místností.  Každá plissé žaluzie se skládá minimálně ze dvou hliníkových profilů, mezi kterými je natažena plisovaná látka. Největší rozdíl oproti klasickým žaluziím s hliníkovými lamelami je v použití plissované látky, kterou lze natahovat a také stáhnutím krajních profilů seskládat do minimálního balíčku. Krajní hliníkové profily mají na svých koncích vodící šňůry, které vymezují pohyb profilů, zároveň je šňůra v boku profilu provlečena speciálním mechanismem, v podstatě brzdou, která se aktivuje, jakmile dojde po montáži plissé k napnutí šňůr v okenním otvoru. Toto je základní princip fungování plisse, hliníkové profily se mohou libovolně přesouvat posunutím do jakékoliv polohy a tvořit stínící pásy na oknu.  Existují látky plissé, které propouští jen rozptýlené světlo a jiné, které zatemní dokonale paprsky světla – takzvané zatemňující látky. Funkce fyzikálních vlastností takto umístěné plissé látky je patrná na obrázku fyzikální vlastnosti. A dále existují látky s venkovní pokovenou stranou – napařená vrstva hliníku – která odráží až 80 % slunečního záření, a tím snižuje tepelné zatížení prostor.

Fasádní žaluzie.

Fasádní žaluzie jsou nejrozšířenější skupinou rolet, které lze využít na zastínění oken proti ostrému slunci i nepříznivým povětrnostním podmínkám. Instalují se na plastová okna nových staveb nebo po dokončení revitalizace objektů. Montáž se provádí na rám okna nebo také na přední stranu rámu. Rám by měl ideálně splňovat klasické provedení tedy 45 stupňů.

Žaluzie je jedna ze soustavy horizontálních nebo vertikálních lamel, stínících nějaký otvor. Žaluzie jsou vyráběny z mnoha materiálů, například z látky — nejčastěji vertikální žaluzie, kovu — obvykle z lakovaného hliníku, dřeva — větší váha žaluzie, bambusu atd.

百叶帘是窗帘的一种,由一条一条貌似叶片的细长条状素材所构成。


Dějiny.

Kinshasa byla, pod jménem Léopoldville (podle belgického krále Leopolda II.), založena v roce 1898, když byla dostavěna železnice z Matadi k Malebo - rozsáhlé vodní ploše na řece Kongo. Na místě dnešní Kinshasy byla již od roku 1881 belgická osada. Do role hlavního města Belgického Konga byla povýšena až v roce 1923. Na rozdíl od mnoha dalších koloniálních hlavních měst nebyla položena na pobřeží ale 350 km ve vnitrozemí – je tomu tak kvůli nesplavnosti Konga mezi ústím a výše zmíněným Malebem. Léopoldville byl tedy zbudován jako říční přístav umožňující plavbu dále do vnitrozemí.  V roce 1940 mělo město pouze 50 000 obyvatel. Koloniální správa původně uplatňovala zákaz trvalého pobytu domorodých obyvatel. Toto pravidlo bylo postupně zrušeno a do města přišla řada žen (ještě v roce 1933 byl poměr počtu žen a mužů ve městě 1:2), které se zasloužily o výrazný nárůst porodnosti. V roce 1960 mělo město již 400 000 obyvatel. V polovině 90. let se počet obyvatel pohyboval kolem 4,5 milionu.  K nárůstu plochy města došlo ihned po osamostatnění země. Následovala však pětiletá občanská válka, která zničila i plánovací kapacity místní samosprávy. Kinshasa tudíž dále rostla bez náležitého plánování. Přes rozlehlost města nedosahuje hustota zalidnění hodnot známých ze západní Afriky.  Klíčovými pro rozvoj Kinshasy bylo období po druhé světové válce, kdy do země přišly vysoké investice, dále pak občanská válka letech 1960 až 1965, kvůli které přišlo do hlavního města mnoho obyvatel z venkova (kteří byli válkou nejvíce postiženi) a konečně "Zairianizace" prezidenta Mobutua (převedení podniků se zahraničními vlastníky do rukou občanů Zairu), která vedla k zániku mnoha podniků, zejména na venkově. Zároveň se však zvýšily reinvestice zisků v hlavním městě (noví vlastníci podniků pocházeli hlavně z Kinshasy).  Kinshasa byla za Mobutuova režimu značně protežována. Mezi léty 1969 a 1976 bylo 36 % národních investic schválených tzv. "Investiční komisí" umístěno v Kinshase a jejím okolí (World Trade Centre, Cité de la Voix du Zaïre, mimoúrovňová křižovatka Limete, vodní elektrárny na Kongu, slévárny v Maluku, cementárna, průmyslová zóna Inga) zatímco provincie Shaba jich získala jen 14 %.  Díky vodním elektrárnám na řece Kongu (Inga I a Inga II) má Kinshasa dostatečné dodávky elektřiny.

Současnost.

Velkou potíží města i celého státu je rozvrácená státní správa. To se promítá například na trhu s pozemky v hlavním městě. Ten je mimořádně nepřehledný – důležitou roli v něm již od osamostatnění země hrají oblastní náčelníci. Zaměstnanci katastrálních úřadů často zcizili katastrální mapy a nabízejí služby zprostředkování všem, kteří chtějí koupit pozemek nebo zamezit jeho odebrání někým jiným.  Kinshasa je jedním z příkladů dopadů městského způsobu života na šíření AIDS. Čtvrť Matonge, kde je soustředěna místní prostituce, prosperovala i v obdobích hospodářského poklesu. Existenci AIDS navíc sami místní občané dlouho popírali. Z francouzské zkratky AIDS - "SIDA" si ironicky vytvořili sousloví "Syndrome Imaginaire pour Décourager les Amoureux" ("Smyšlený syndrom k zastrašení milenců")

Doprava.

Město má nedostatečný systém veřejné dopravy.  Významné je mezinárodní letiště N'Djili, říční přístav a železniční spojení do Matadi.

Kinshasa je hlavním městem Demokratické republiky Kongo a je po Káhiře a Lagosu třetím největším městem Afriky. Leží na břehu řeky Kongo. Aktuální počet obyvatel za rok 2008 - 9,5 mil. S městem Brazzaville na druhém břehu řeky tvoří konurbaci čítající 12 mil. obyvatel.

金沙萨(),也译金沙萨,原名利奥波德维尔或利奥波德城(,),是刚果民主共和国的首都和最大城市,位于刚果河畔。曾为渔村的金沙萨现为一个人口超过9百万人的大都市,在漠南非洲的城市排名里,它与南非的约翰内斯堡一直在抢夺亚军的排行,仅次于居冠的拉各斯。但庞大的人口数量再加上运作效率不佳的政府管理也衍生严重的社会问题,金沙萨治安极差,是非洲最不安全的城市之一。其抢劫、强奸、绑架率常年居高不下。


Život.

Původ.

Desetiletí občanských válek v 1. století př. n. l. značně přispěla k zániku starobylé římské aristokracie, v úvodu 1. století postupně nahrazené vzmáhající se italskou nobilitou. Mezi ni patřil rovněž rod Flaviovců, jehož členové shromáždili v období julsko-klaudijské dynastie bohatství a obdrželi patřičné společenské postavení, díky čemuž se za pouhé tři generace pozvedli z relativní nedůležitosti až k nejvyšším pozicím. Titus Flavius Petro, Vespasianův děd z otcovy strany, se účastnil občanských válek jako centurio v Pompeiově vojsku. Ačkoli na bitevním poli Petro nedosáhl slávy, podařilo se mu zlepšit svůj sociální status svatbou s mimořádně bohatou Tertullou, jejíž jmění zaručilo jejich synovi Titu Flaviu Sabinovi, Vespasianovu otci, vstup do vyšších vrstev. Sabinus dále zvětšil zděděný majetek a domohl se zařazení mezi jezdce, když působil ve funkci výběrčího daní v provincii Asii a později půjčoval peníze na úrok ve městě Aventicum, v němž Vespasianus strávil část svého mládí. Sňatkem s Vespasií Pollou, jejíž bratr byl senátorem, se Sabinus spojil s prestižnějším rodem Vespasiů, což jejich potomkům umožnilo pokračovat ve společenském postupu. Z manželství vzešli synové Titus Flavius Sabinus a Vespasianus, jenž se narodil 17. listopadu roku 9 ve Falacrinae v sabinském kraji poblíž města Reate (dnešní Rieti). Jelikož jeho otec i matka příslušeli k jezdeckému stavu, byl Vespasianus prvním císařem nepocházejícím z řad senátorské aristokracie. Teprve v průběhu svého života se Vespasianus, stejně jako jeho starší bratr Sabinus, domohl vřazení mezi senátory.

Politická kariéra, invaze do Británie.

Podle Suetonia se Vespasianus na naléhání své matky rozhodl následovat svého bratra a zapojit se do veřejné činnosti. Za Tiberia sloužil v roce 36 jako vojenský tribun v Thrákii. V dalším roce byl ustaven quaestorem v provincii "Creta et Cyrene". V roce 39 byl na druhý pokus zvolen aedilem a nedlouho nato získal praeturu, čehož využil k vlichocení se do přízně Caliguly. Patrně v roce 38 se Vespasianus oženil s Flavií Domitillou, dcerou písaře, jež byla dříve metresou jistého jezdce. Vespasianova volba manželky byla o to více překvapivá, že Domitilla původně postrádala plnoprávné občanství a obzvláště sociální postavení a příbuzenské styky, bývající důvodem k uzavírání sňatků u politicky ambiciózních Římanů. Z tohoto svazku vzešly celkem tři děti: synové Titus a Domitianus a dcera Domitilla mladší. Vespasianova choť zemřela ještě před tím, než se její manžel chopil vlády. Po Domitillině brzké smrti žil Vespasianus v konkubinátu se svou někdejší milenkou Antonií Caenis, propuštěnkyní Antonie mladší. Caenis požívala jako důvěrnice Claudiovy matky určitého vlivu na císařském dvoře, umožňující jí příznivým způsobem usměrňovat politický vzestup svého partnera. Když se Vespasianus stal císařem, vystupovala na veřejnosti jako jeho zákonitá manželka.  Poté, co byl Caligula v roce 41 zavražděn a vláda přešla na Claudia, byl Vespasianus ustaven legátem "legio II Augusta", dislokované v Germánii, čemuž vděčil přímluvě císařova mocného propuštěnce Narcissa. V roce 43 se Římané pod velením Aula Plautia vylodili v Británii. Vespasianus se podílel na této výpravě a v čele své legie se účastnil úvodních a zároveň rozhodujících bitev u řek Medway a Temže. Nato byl vyslán zpacifikovat jihozápadní část ostrova, přičemž pronikl z nynějšího Hampshiru do Cornwallu. Tímto tažením zabezpečil Římanům kontrolu nad jižním pobřežím a zmocnil se místních cínových a stříbrných dolů. Podmanil si nepřátelské kmeny Durotrigů ("Durotriges") a Dumnoniů ("Dumnonii"), s nimiž se utkal ve třiceti střetnutích, dobyl dvacet oppid, obsadil ostrov Vectis (Wight) a nakonec vztyčil vojenský tábor v Isca Dumnoniorum (Exeter). Za tyto své zásluhy při potlačování Britanů byl po návratu do Říma odměněn triumfálními odznaky ("ornamenta triumphalia") a dvěma kněžskými úřady.  V posledních dvou měsících roku 51 vykonával Vespasianus konzulát ("consul suffectus") a pak se z blíže neznámých důvodů vytratil do ústraní. Do veřejného života se opět zapojil až v roce 63, kdy byl vybrán za prokonzul Afriky. Při správě této provincie vystupoval velice přísně a šetrně, čímž si sice zjednal pověst pečlivého úředníka, avšak byl značně nepopulární. Řízení určité provincie bylo někdejšími konzuly považováno za příležitost k nabytí velkého majetku, jímž si kompenzovali výdaje vynaložené na svoji předchozí politickou kariéru. Korupce byla naprosto běžná a považovalo se za naprosto obvyklé, že si místodržitel přišel ve své funkci na slušné jmění. Nicméně Vespasianus se zachoval moudře a svého pobytu v Africe nevyužil k obohacení, nýbrž k získávání přátel, což se v pozdějších letech mělo ukázat jako velmi prozíravý krok. Vzniklé osobní finanční problémy ho přiměly k odevzdání vlastních statků do zástavy svému bratrovi. Vespasianus si následně musel po nějakou dobu opatřovat prostředky obchodováním s mezky, takže si vysloužil přezdívku "mulio" („mezkař“).

Židovské povstání.

V roce 66 učinil Nero Vespasiana oficiálním členem družiny, doprovázející ho na jeho cestě po Řecku. Vespasianus se ocitl ve velkém nebezpečí, neboť upadl v nemilost potom, co usnul při vystoupení Nerona hrajícího na lyru. Záhy byl ale znovu zahrnut přízní, protože Nero potřeboval schopného a loajálního vojevůdce, jemuž by mohl svěřit velení armády na Východě a který by odvrátil hrozbu vojenské vzpoury proti Neronově stále neoblíbenější vládě. Vespasianus byl proto vyslán do Judeje s cílem potlačit tamější, nedávno vypuklé židovské povstání. Na počátku roku 67 se vypravil s vojskem, sestávajícím ze tří legií doplněných o silné pomocné sbory, celkově čítajícím kolem 60 000 mužů, do Galileje. Ve Vespasianově štábu sloužil i jeho starší syn Titus.  Postup Římanů byl rychlý a rozhodný a již v říjnu byla celá Galilea zpacifikována, načež byly zahájeny přípravy k odříznutí Jeruzaléma. Dříve, než však mohl Vespasianus válku vítězně završit, došlo na západě ke vzpourám Gaia Julia Vindika, místodržitele Gallie Lugdunensis, a Servia Sulpicia Galby, správce Hispanie Tarraconensis, jež přispěly ke zhroucení Neronovy moci. Vzhledem ke vzrůstající opozici v senátu a armádě spáchal Nero v červnu 68 sebevraždu a vzápětí se říše ponořila do osmnáct měsíců trvajícího chaosu občanských válek. Konflikt se Židy se protáhl na několik dalších let a až v době, kdy Vespasianus pevně třímal vládu nad Římem, dokázal Titus povstání definitivně rozdrtit. Průběh bojů popsal ve svém díle "Bellum Iudaicum" židovský dějepisec Flavius Josephus.

Rok čtyř císařů.

Zvěsti o Neronově smrti se k Vespasianovi donesly během chystaného obléhání Jeruzaléma. V témže čase prohlásil senát Galbu římským císařem. Vespasianus se za této neklidné situace rozhodl přerušit tažení a vyčkat možného vývoje. Titus byl vyslán do Říma pozdravit nového císaře, ovšem předtím, než stanul na italské půdě, seznal, že Galba byl zavražděn a nahrazen Markem Salviem Othonem, místodržitelem Lusitánie. Takřka ve stejném momentě se vzbouřily armády na hranicích Germánie, jejichž velitel Aulus Vitellius se v jejich čele vypravil na Řím s úmyslem Othona svrhnout. Titus proto upustil od cesty do Říma a připojil se ke svému otci v Judeji. Otho i Vitellius si uvědomovali potenciální hrozbu představovanou Vespasianem, jemuž byly podřízeny početné vojenské síly. Jelikož se nacházel v Judeji, měl snadný přístup k životně důležitému Egyptu, hlavnímu zdroji zásobování Říma obilím. Jeho bratr Titus Flavius Sabinus navíc velel jako městský prefekt vojenské posádce hlavního města. Třebaže Vespasianus lpěl na disciplíně a ukázněnosti, těšil se značné oddanosti svých vojáků, mezi nimiž neustále stoupala nervozita z probíhajících událostí. Dokud však byli Galba a Otho u moci, odmítal se Vespasianus jakkoli chápat iniciativy. Teprve po Vitelliově převzetí vlády na jaře 69 se Vespasianus setkal na hranicích Judeje a Sýrie s Gaiem Liciniem Mucianem, syrským místodržitelem, aby se s ním poradil o případném postupu. Mucianus byl společně se svými legiemi ochoten podporovat Vespasiana, pokud by se ten rozhodl ucházet o trůn. Podle Suetonia se východními provinciemi šířilo proroctví, podle něhož budoucí vládce světa vzejde z Judeje. Vespasianus posléze uvěřil, že tato předpověď se vztahuje k němu, a údajně seznal řadu znamení, věšteb a předzvěstí, které v něm tuto víru utvrdily. Zatímco prodléval v Caesareji, prohlásilo ho vojsko v egyptské Alexandrii, vedené prefektem Tiberiem Juliem Alexandrem, 1. července 69 císařem. O několik dní později učinily totéž Vespasianovy legie v Judeji. Do konce srpna se na jeho stranu postavily také vojenské sbory rozložené v podunajských provinciích.  Vitellius, tehdejší pán Říma, disponoval vojskem tvořeným zkušenými galskými a germánskými legiemi. Vespasianus tudíž odeslal Muciana s 20 000 muži do Itálie, přičemž sám se vypravil do Egypta a získal tak kontrolu nad zásobováním Říma. Nicméně dunajské legie, neochotné vyčkávat Mucianova příchodu, zřejmě z iniciativy Marka Antonia Prima vpadly ze severovýchodu do Itálie. Vitelliovo vojsko, trpící nedostatkem kázně a nezvyklé místnímu podnebí, bylo pak těmito silami koncem října 69 poraženo ve druhé bitvě u Bedriaka. Vespasianovi vojáci následně vydrancovali Cremonu a v polovině prosince dosáhli města Carsulae, asi sto kilometrů severně od Říma, kde se vzdaly zbytky Vitelliovců, pozbývající veškerou naději na přísun posil. 20. prosince vstoupily vítězné Primovy legie do Říma, v němž proběhl lítý boj mezi stoupenci Vespasiana a Vitellia. Vespasianův bratr Sabinus byl při tomto běsnění zabit na Kapitolu rozvášněným davem. Samotný Vitellius vyhledal po kapitulaci svého vojska úkryt, byl ovšem vypátrán a nakonec usmrcen. Dva dny nato přiznal senát Vespasianovi, pobývajícímu tehdy v Egyptě, všechny pocty a pravomoci obvykle udělované císařům.

Císařem.

Počátek vlády.

Po obdržení zpráv o porážce a smrti svého rivala Vespasianus neprodleně odeslal dosud zadržované dodávky obilí do Itálie. Zatímco se nový vládce říše zdržoval v Alexandrii, přicestoval do Říma Mucianus, jenž obvinil Prima ze svévolného jednání a z páchání ukrutností. Primus se poté vypravil za Vespasianem na Východ, aby se očistil. Císař si sice vysoce vážil jeho rozhodnosti, za níž ho dekoroval, přesto Prima propustil z vojenské služby. Kontrolu nad Římem vykonával za něho Mucianus, snažící se daňovou reformou napravit Neronovou nestřídmostí rozkolísané státní finance. Vládu s ním sdílel Vespasianův mladší syn Domitianus, který se před příchodem dunajských legií skrýval ve městě a jen stěží ušel smrti, když byl zabit jeho strýc. Mucianus a Domitianus společně jmenovali na základě svého uvážení konzuly, úředníky a správce provincií. Nechali také popravit Vitelliova syna a jeho kdysi mocného propuštěnce Asiatica. I po Vespasianově návratu do Říma si Mucianus zachoval jako císařův spojenec velkou vážnost a vliv na chod státu. Vespasianus v téže době konsolidoval poměry v Egyptě, odkud současně dohlížel na průběh konfliktu se Židy. Kvůli nově zavedené daňové politice vypukly na počátku roku 70 v Alexandrii nepokoje, znemožňující zásobování Říma, s nimiž se však Vespasianus rychle vypořádal.  Vedle povstání v Egyptě byla neklidem a občanskou válkou zasažena i leckterá jiná území impéria. V Judeji pokračoval Titus ve zdolávání místního odboje a v září 70 byl Jeruzalém po dlouhém a namáhavém obléhání dobyt, přičemž byl zničen jeruzalémský Chrám. Pád Jeruzaléma byl oslaven vyražením mincí s nápisem "Iudaea Capta". Židovská válka tím byla fakticky završena, přestože Římanům nadále kladla odpor některá drobná ohniska, včetně horské pevnosti Masada, bránící se až do roku 73. Mezi četnými lokálními rebeliemi, jež se přidružily k občanské válce, se jevilo zvláště nebezpečným povstání Batavů v Dolní Germánii, ohrožující rýnskou hranici. Místní batavské pomocné sbory, vedené Gaiem Juliem Civilem, se v létě 69 vzbouřily a obdržely podporu části kmene Treverů. Povstalci byli potřeni ve druhé polovině roku 70, poté, co velení v boji s nimi převzal zkušený Quintus Petillius Cerialis. Tentýž vojevůdce se podílel taktéž na urovnání situace v Británii, když tam proti Římanům pozvedly zbraně kmeny Brigantů, Silurů a Ordoviků. Po odstranění těchto hrozeb stabilitě říše se zbývající léta Vespasianovy vlády nesla převážně v mírovém duchu. V říjnu 70 Vespasianus konečně dorazil do Říma, načež zde v červnu dalšího roku oslavil společně s Titem pompézní triumf za vítězství na Východě.

Armáda.

Po skončení občanské války se Vespasianus potýkal s obdobným problémem, jemuž musel čelit už Augustus, protože disponoval vyšším počtem legií, než kolik jich bylo třeba k ochraně státu. Tudíž se stejně jako Augustus rozhodl přebytečné síly a ty, které nemohl považovat za spolehlivé, pozvolna rozpustit. To mu ale nebránilo v sestavení tří nových legií, takže mu v závěru jeho panování podléhalo celkem 29 legií. Při tom prokázal značnou obratnost a cit, neboť se vůči vojákům zachoval velkoryse, na druhou stranu nepřipustil, aby nadměrné náklady na armádu zbytečně zatěžovaly hospodářské zdroje říše. Veteráni byli usazeni v koloniích, především na Balkáně a v Africe, čímž byl usnadněn proces romanizace těchto zemí.  Vespasianus obnovil disciplínu potrestáním nebo propuštěním mužů bojujících v předchozím konfliktu za Vitellia. Kromě snížení stavu vojska došlo dále k reorganizaci rozložení armády. Rýnské legie byly zbaveny svého dosavadního výsadního postavení zrušením velkých vojenských táborů. Vojáci byli následně rozmístěni do menších pevností při hranicích, kvůli čemuž byly obnoveny tábory v Mogontiacu (Mohuč), Bonnu a Neussu. Tímto opatřením si císař zajistil loajalitu legií, jelikož zmenšil riziko přílišné koncentrace moci v rukou jejich velitelů. Vespasianus usiloval také o to, aby složení vojenských jednotek bylo co nejméně homogenní a z tohoto důvodu do nich začleňoval příslušníky různých národů a kmenů. Pomocné sbory byly navíc odesílány z míst svého původu do cizích zemí. Na rozdíl od Vitellia pokládal Vespasianus za okamžik počátku své vlády ("dies imperii") den, kdy byl pozdraven jako císař vojskem, a snižoval tak důležitost svého uznání senátem.  V zájmu zkrácení severní hranice bylo podrobeno území mezi Rýnem a Dunajem, nazývané „desátková pole“ ("Agri Decumates"). Hranice říše byly zaokrouhleny rovněž v Orientu. Po porážce židovského povstání bylo v roce 72 anektováno království Kommagene, rozkládající se na horním toku Eufratu. Poté bylo přeskupeno římské vojsko v Malé Asii: dvě legie byly umístěny posádkou ve městech Samosata a Melitene (Malatya). Vespasianus byl z vlastní zkušenosti dobře obeznámen s poměry na Východě a proto pravděpodobně předpokládal vznik konfliktu s parthskou říší, východním sousedem Římanů, pročež učinil odpovídající přípravy pro případné střetnutí. Zabezpečení východního okraje říše se v budoucnu ukázalo Římanům ku prospěchu, za což náležely zásluhy zvláště Flaviovcům, kteří nechali zdokonalit tamní infrastrukturu budováním a zkvalitňováním silnic.  Aktivně si Vespasianus počínal také v Británii. V roce 78 byl do této provincie vyslán Gnaeus Julius Agricola, jenž měl za úkol upevnit a rozšířit římskou moc na ostrově. Během svých tažení pronikl tento římský velitel až na území dnešního Skotska. Historik Tacitus podává podrobný popis Agricolových výbojů a římské politiky vůči Britanům ve svém díle "Život Iulia Agricoly".

Finance.

Mucianus neztratil po Vespasianově návratu v roce 70 svoji privilegovanou pozici, jíž využíval především k prosazení co nejvyššího možného výběru daní. Císař tedy obnovil dřívější daně a zavedl nové, čímž zvýšil příjmy z provincií. Protože stát tížily z doby Neronova panování vysoké dluhy, ocitl se na počátku Vespasianova období takřka na pokraji bankrotu. Vespasianus tudíž bedlivě sledoval záležitosti státní pokladny, přičemž proslul svojí vynalézavostí ve snaze o zvyšování jejích výnosů. Za účelem ozdravení veřejných financí zbavil řecká města osvobození od daní, poskytnutá jim Neronem. Dal zřídit tři speciální pokladny nazvané "fiscus Iudaicus", "fiscus Alexandrinus" a "fiscus Asiaticus". K uhrazení dluhů použil i kořist nabytou v židovské válce, přesto byl nucen nalézt nové zdroje příjmů v Itálii. Nejprve se snažil vymoci všechny daňové nedoplatky, posléze byl však nucen přistoupit ke zvýšení daňové zátěže. Ze stejného důvodu přikročil k prodeji veřejných úřadů těm zájemcům, kteří za ně nabídli nejvyšší cenu.  Na některé doposud nezdaňované komodity a služby byla uvalena daň, takže císař byl obviňován z lakomství. Vespasianus neváhal zdanit dokonce i využívání veřejných záchodků. Když s tím Titus projevil nesouhlas, podal mu Vespasianus jednu minci, jež představovala součást výtěžku této daně. Titus musel přisvědčit, že nevydává žádný nelibý zápach, ačkoli Vespasianus namítl: "„a přece je z moči.“" Na základě této příhody vzniklo přísloví "„Pecunia non olet“" („peníze nesmrdí“). V moderní italštině se zřejmě v odkazu na císařovu daňovou reformu termínem "vespasiano" označuje veřejný záchodek. Navzdory tomu se Vespasianovo úsilí setkalo s přesvědčivým úspěchem, neboť po sobě zanechal státní pokladnu zcela očištěnou od dluhů. O jeho finanční politice se pochvalně vyslovovali i Suetonius a Tacitus.

Politické reformy.

Vespasianus vystupoval na veřejnosti jako pokračovatel Augustovy politiky vlády císaře v souladu se senátem, ve skutečnosti ale navazoval na centralistické tendence Claudia a prohluboval autokratický charakter řízení státu. Jelikož se svojí urozeností a původem nevyrovnal mnohým ze senátorů, zastával téměř každoročně konzulát. Podobně jako Claudius se nechal ustavit do úřadu cenzora, jehož prostřednictvím ovlivňoval složení senátu. Zároveň si chtěl jeho členy naklonit pravidelnou účastí na jeho zasedáních, aniž by ovšem této instituci přiznal vyšší podíl na rozhodování. Své protivníky nechával vzdalovat ze senátu, do jehož řad byl povyšován větší počet příslušníků italské nobility a zástupců provinciálů. Vědom si pochybné legitimity své vlády provozoval Vespasianus obratnou propagandu, v rámci níž stavěl do kontrastu neuspokojivý stav impéria za Nerona s novým počátkem spadajícím do období po Vespasianově uchopení moci. Velké množství mincí, vyražených za Vespasiana, obsahuje tematiku vojenského vítězství a oslavy míru. Vespasianus byl rovněž líčen jako ochránce svobody římského lidu.  Proces prohlubující se romanizace říše, jak už bylo naznačeno výše, zaznamenal za Vespasiana znatelné pokroky. Obyvatelé Hispánie byli obdařeni latinským právem ("ius Latii"), jakýmsi předstupněm římského občanství. Ve správě říše přenechával Vespasianus postupem let stále více povinností na bedrech Tita, jehož systematicky připravoval k nástupnictví. Vyvolal tím jistou nelibost mezi senátory nepřivyklými dědičnému principu předávání císařské hodnosti. Titus byl jmenován pretoriánským prefektem a spolu se svým otcem působil jako cenzor. Vespasianus si tak využitím rodinných vazeb zajistil svoji mocenskou pozici a nemusel se obávat, že bude svržen nějakým ambiciózním pretoriánským prefektem. Titus setrval loajálně při svém otci a po jeho smrti se sám stal císařem. Pouze Domitianus, Titův mladší bratr, se zdál být poněkud upozaděn, třebaže i on byl svému otci bezvýhradně oddán.  Vespasianus postupoval velice svědomitě a pilně ve vládních záležitostech, díky čemuž dosáhl určité popularity u lidu. Na kritiku nereagoval s obvyklou paranoiou patrnou u jeho předchůdců, nýbrž ji v zásadě toleroval. Opozice byla reprezentována hlavně filozoficko-intelektuální kruhy, v jejichž řadách existoval poměrně silný odpor především proti císařovým zřetelným centralizujícím snahám. Na tyto filozofy pohlížel Vespasianus s nedůvěrou, pramenící z jejich ustavičného glorifikování ideálu zaniklé republiky. Vespasiana jejich počínání natolik popuzovalo, že znovu zavedl kdysi zrušené trestní předpisy sankcionující činnost filozofů, z nichž mnozí byli pak vypovězeni z Říma. Občasné politické obtíže mu působil Helvidius Priscus, obhájce nezávislosti senátu, který svého času otevřeně napadal Vitellia a původně byl dokonce Vespasianovým příznivcem. Nicméně postupem doby změnil své smýšlení a svým vystupováním v senátu císaře opětovně velmi důmyslným způsobem potupoval. Vespasianus se jeho výpady pokoušel ignorovat, později ale poslal Prisca do vyhnanství a nakonec ho nechal popravit. Závažnějšími se však jevily konspirace, s nimiž se podle Suetonia musel Vespasianus neustále vypořádávat, přestože bližší údaje jsou známy pouze o jediné. Nejspíše v roce 79 bylo odhaleno spiknutí senátorů Epria Marcella a Caeciny Aliena, kteří příslušeli k okruhu Vespasianových nejbližších přátel a poradců.

Stavební činnost.

Velkou část úsporným programem utržených finančních prostředků Vespasianus vynaložil na rekonstrukci Říma, poničeného velkým požárem a nedávnými konflikty. Enormními stavebními investicemi zároveň povzbudil otřesené hospodářství státu. Projevil se tak jako vládce starostlivě se věnující soustavné obnově hlavního města i celé rozlehlé říše. V samotném Římě podnítil rozsáhlou přestavbu, zahrnující vyplnění uprázdněných prostor, rekonstrukci Kapitolu, vypáleného v závěru občanské války, a zahájení prací na četných nových budovách. Vespasianus dal nejprve dokončit chrám božského Claudia na pahorku Caeliu, jehož základy byly položeny za Nerona. Vespasianus se chtěl tímto projektem pro sebe domoci legitimity jako Claudiův nástupce, současně se jím distancoval od Nerona. Jako doklad počátku nové éry byl zřízen chrám Míru, jenž Plinius starší řadil pro jeho velkolepost k divům světa. V roce 75 bylo završeno budování obrovské Apollónovy sochy, mající původně zpodobňovat Nerona. Dále byla započato budování mohutného Flaviovského amfiteátru, známého spíše jako Koloseum. Tato na svoji dobu nebývale rozměrná a dodnes obdivovaná stavba byla symbolicky umístěna do soukromých zahrad Neronova Zlatého domu. Čilá stavební činnost se rozvíjela také v provinciích, v nichž byly postaveny nové silnice a mosty.

Smrt.

Vespasianus se dočkal klidného konce svého života, čímž se odlišoval od svých bezprostředních předchůdců. V roce 79 během cesty po Kampánii vážně onemocněl, načež se dal dopravit do lázní ve městě Aquae Cutiliae, nacházejícím se nedaleko jeho rodiště. Když na sobě zpozoroval první příznaky choroby, měl prý zvolat "„Vae, puto deus fio“" („běda, zdá se mi, že se stávám bohem“). Tím si tropil posměch z představ Římanů o posmrtném zbožštění zemřelých císařů. Navzdory nemoci se Vespasianus do poslední chvíle věnoval státním záležitostem a přijímal poselstva. 23. června 79 po jednom těžkém záchvatu průjmu skonal. Ještě předtím se pokusil napřímit, neboť jak tvrdil: "„císař by měl zemřít vstoje.“" Poté, co ho senát bez otálení prohlásil bohem, byly jeho ostatky uloženy do Augustova mauzolea, v němž byli pohřbeni císařové julsko-klaudijské dynastie. Vespasianův syn Titus byl okamžitě uznán novým císařem, aniž by musel překonávat jakékoli překážky.

Osobnost a hodnocení.

Vespasianus byl mužem strohé vojenské disciplíny a prostých způsobů, známý svým důvtipem a přátelským chováním, třebaže jeho žertování někdy přecházelo až v cynismus. Vedle toho však požíval respekt jako zdatný a zkušený vojevůdce. Se svými politickými oponenty zacházel s mírností. Podle Suetonia snášel všechny projevy svých přátel, výtky protivníků a nestoudnost filozofů s největší trpělivostí. Mucianus, člověk všeobecně známý svou arogancí a nepoctivostí, se vzhledem ke svým zásluhám odvažoval s Vespasianem jednat méně uctivě, než jak by bylo vhodné, přesto ho císař nikdy nekritizoval veřejně, nýbrž pouze v soukromí. Velkoryse obdarovával ty senátory, jejichž majetek neodpovídal jejich postavení. Obdobně se zachoval k městům poškozeným přírodními pohromami. Štědrost projevoval i vůči učitelům řecké a latinské rétoriky, z nichž mnohým udělil vysoké finanční příspěvky. Vespasianus dále poskytl značné prostředky na podporu soudobých spisovatelů. Antičtí historikové, žijící přibližně v tomto období, jako byl Plinius starší, Flavius Josephus, Tacitus či Suetonius vyjadřovali o Vespasianovi podezřele příznivá mínění, zatímco pro dřívější císaře nacházeli veskrze slova odsouzení.  Vespasianus se každopádně osvědčil jako jeden z nejschopnějších římských císařů, jenž v sobě spojoval smysl pro povinnost s tolerancí. Ačkoli nepocházel z tradičních patricijských rodů a Říma se zmocnil vojenskou silou, dokázal přesvědčit senátory, aby byli nápomocni při realizaci jeho politiky, takže vládl víceméně ve shodě s nimi. Jelikož se na počátku své kariéry osobně obeznámil s leckterými částmi římské říše, disponoval přehledem o poměrech v jednotlivých provinciích. Díky těmto zkušenostem, později zúročeným ve svých politických rozhodnutích, mohl svým nástupcům zanechat stabilní říši s uspořádanými státními financemi a fungujícím hospodářstvím.

Titus Flavius Vespasianus (17. listopadu 9, Falacrinae – 23. června 79, Aquae Cutiliae) běžně známý jako Vespasianus (česky Vespasián), byl římský císař od roku 69 až do své smrti. Stal se zakladatelem flaviovské dynastie, která vládla římské říši od okamžiku jeho nástupu na trůn až do roku 96. Po jeho úmrtí převzal moc ve státě jeho syn Titus a po něm Vespasianův druhorozený syn Domitianus.

提图斯·弗拉维乌斯·维斯帕西亚努斯(,9年-11月17日-79年-6月23日),英语化作维斯帕先(英语:Vespasian),罗马帝国弗拉维王朝的第一位皇帝。他是四帝之年(69年)的最后一位皇帝,结束了自尼禄皇帝死后,帝国18个月以来的战乱纷争情势。在他10年的统治期间,积极与罗马元老院合作,改革内政,重建经济秩序。后世普遍对这位皇帝有正面评价。


Vláda.

Je považován za jednoho z nejvýznamnějších faraonů 18. dynastie. Jeho 39letá vláda byla pro Egyptsou říši obdobím míru, i když se uskutečnilo několik menších vojenských výprav, většinou do okrajových oblastí říše, k upevnění bezpečnosti na hranicích ale také zabezpečení odvádění tributů od vazalských území. Od upevnění sjednoceného Egypta a expanze, zejména za vlády jeho děda Thutmose III., uplynulo přibližně 180 let stability říše a došlo také k značnému růstu ekonomického bohatství. Bylo to také období, kdy se podstatně rozšířily votivní stavby uznávaným bohů Amona jeho manželky nebeské Mut, Ptaha a dalších. Stabilitu říše udržovala i politická spojenecká dohoda s královstvím Mitanni, utvrzená vícečetnými sňatky s Amenhotepem III.(který byl synem Mutenwia dcery krále Atartama I.) s mitanskými princeznami, jeho pozdějšími dalšími manželkami byly, dcera krále Šuttarny "Giluchepa" a "Taduchepa" dcera krále Tušraty.
 Za vlády Amenhotepa dosáhli moci a vlivu na vládu kněží Amonova kultu díky velkému pozemkovému vlastnictví tak, že to až ohrožovalo suverenitu faraona. Odezvou bylo posilování vlivu slunečního boha Aton a monoteistické pojetí státního náboženství. V tomto trendu pokračoval i jeho následník Amenhotep IV., který přijal jména "Achn-aton" a v duchu "Slunečního kultu" vybudoval nové hlavní město Achetaton v údolí Tel el-Amarna.
 Amenhotep sám se ještě za svého života jmenoval bohem, patrně právem, protože době jeho panování se říkalo "„vláda Slunce“". Byl jedním z nejbohatších faraonů starého Egypta..

Monumenty.

Faraon Amenhotep III. byl především velký stavitel. Jeho jedinečný a nikdy nepřekonaný zádušní chrám v západních Thébách byl mistrovským dílem své doby. Dnes z něho ale zbyly už jen dvě sochy sedícího Amenhotepa, tzv. Memnonovy kolosy, které podle pověsti ve starověku „zpívaly“ (při silném pouštním větru). Rozsáhlou stavební činnost vyvíjel hlavně v Karnaku, kde založil posvátné jezero. Nechal vybudovat velkolepé chrámy nejen v Egyptě, ale i v Núbii. Jako příklad můžeme uvést Elefantinu, Wádí es-Sebúu, Aníbu, Kavu nebo Sesebi. Na severu zkrášlil města Tell el-Bastu a Tell Atríb. V egyptské Héliopoli nechal postavit chrám zasvěcený Horovi, v Sakkáře zahájil práce na Serapeu, v Thébách nechal vystavět Amon-Reův "„jižní harém“" (takto se ve starověku nazýval chrámový komplex v Luxoru), kde umístil 600 soch bohyně Sachmety. Na druhém břehu Nilu si nechal postavit nádherný rezidenční palác a obrovský zádušní chrám.Významnou soukromou osobou jeho doby byl vezír Amenhotep, syn Hapuův, dohlížitel všech královských prací, který pro Amenhotepa III. vybudoval řadu monumentů.

Amenhotepovy nemoci.

Amenhotep se celý život potýkal s nemocí, jejíž příznaky jsou vidět i na obrazech z konce jeho života. Měl bolavé zuby, hnisající vředy a trpěl dnou. Amenhotep věnoval zvláštní úctu bohyni Sachmetě, lví bohyni války, která také vládla nemocem když se jí prokazovala zvláštní úcta, před nemocemi i chránila. Mitannský král Tušratta mu z Babylonu poslal sochu bohyně zdraví Ishtar, aby demonstroval přátelské vztahy.. <br> V rámci komplexního výzkumu dědičných znaků analýzou DNA, antropologických a endkrinálních charakteristik mumíí členů 18. dynastie, byla prozkoumána i mumie Amenhotepa III. otce Achnatona a děda Tutanchámona. Dědičné posloupnosti rodu byly potvrzeny. Endokrinologická analýzy prokázala dědičný defekt patologického přebytku a manifestace syndromu "nadbytku aromatázy" s průvodními znaky gynekomastie a androgénního těla (podobné jak při terapii anabolickými steroidy).Zmíněný syndrom se projevil jak u Amenhotepa III. a zejména pak jeho syna Achnatona. Patrné to je v jeho zobrazování a zachovalých sochách, včetně doložených synergických projevů náboženských vizí.

Hrobka.

Prvotně byla hrobka, označená KV22 objevena v 1799 při Napoleonově tažení do Egypta (1798–1801). Vyčištěna byla až Theodorem Davisem V roce 1915 se věnoval výzkumu KV 22 H.Carter. Poslední výzkumy realizovala japonská expedice vykopávkami v jižním křídle paláce. Objevila zde několik předmětů. Předpokládané původní bohaté pohřební poklady byly již ve starověky vykradeny. Mumie faraona byla v 21.dynastii přemístěny do hrobky KV35.

Amenhotep III. (jméno znamená "Amon je spokojen") byl egyptský faraon 18. dynastie vládnoucí v letech 1390–1353 př.Kr. Jeho otcem byl faraon Thutmose IV., matkou Mutenwiya, dcera krále Artatama I.. Amenhotepovo trůnní jméno znělo N"eb-maat-re" ("Pán pravdy je Re").

阿蒙霍特普三世(Amenhotep III),也被称为“华丽的阿蒙霍特普”,为古埃及第十八王朝的第九任法老。在他父亲图特摩斯四世死后,他继承了王位。根据不同的著作,他的统治期是在公元前1386年6月-公元前1349年或公元前1388年6月-公元前1351/1350年12月。阿蒙霍特普三世是图特摩斯四世与其小妾姆特姆维亚所生。


Dějinné okolnosti.

Z filosofických škol, které vznikly či působily v době helénistické, má tato škola nejdelší životnost. Její zvláštní ráz je dán právě dobou, v níž působí. Působí totiž v době, kdy Řekové už ztratili svou samostatnost, kdy na místo drobných městských států (polis) nastoupily větší státní celky, monarchie. Tehdy se občan už nemohl účastnit veřejného života jako dříve. Nemožnost uplatnit se v politickém životě vedla k tomu, že člověk se zaměřoval více na sebe samého, a v důsledku toho se místo etiky sociální stále více hlásila ke slovu etika individuální.  Dalším význačným znakem stoicismu je jeho systematičnost. Stoičtí myslitelé usilují o vytvoření jednotlivé myšlenkové soustavy, kde by vše do sebe navzájem zapadalo. Tento rys se uplatnil také v pevné organizovanosti školy, která kladla velký důraz i na udržování své filosofické tradice. Šíře mohla stoa ve světě působit rovněž proto, že zmizela uzavřenost malých městských obcí. Člověk se začíná cítit součástí větších celků, ba celého lidstva. Na místo polis nastupuje představa jakési kosmopolis. I šíří se sklon ke kosmopolitismu. Světoobčan se cítí příslušníkem celého lidstva, jež vlastně tvoří jednotu. Rodí se tak i humanismus, neboť všichni lidé jsou tu spřízněni. Proto se ke stoi mohou brzy hlásit i cizinci. Hlavní myšlenkou, jíž ve stoickém systému všechno slouží, je samo pojetí filosofie jako návodu k dosažení blaženého života. Ideálem je mudrc. Jen moudrostí lze dosáhnout blaženosti.

Původ slova a základní postuláty.

Název vychází ze zdobeného sloupořadí - stoa poikilé (stoa-sloup, poikilos-barevný) - znamená zdobené sloupořadí lemující antická náměstí, na těchto místech debatovali antičtí učenci a filosofové. Těžiště stoické filosofie je v její etice. Stoici srovnávali vzájemný poměr jednotlivých částí filosofie takto: Logika je skořápka, fyzika je bílek a morálka žloutek, nejdůležitější část vajíčka. Mravnost chápali v žití v souladu s přírodou. Tak je chápána i blaženost. Nejdůležitější ctností je žít v souladu s rozumem a přírodou. To je označováno jako blaženost.

Vývojové etapy a představitelé.

Stoa prošla třemi vývojovými etapami. Mluvíme proto o stoi starší, střední a mladší. (tato poslední se projevuje v době tzv. císařské, již počítáme od vlády císaře Augusta). Založení původní stoy, jejíž působení spadá do 3. a 2. století př.n.l., můžeme datovat přibližně rokem 300 př.n.l. Své jméno dostala tato škola podle místa, kde působila. Byla to athénská stoá poikilé, sloupová síň vyzdobená obrazy Polygnótovými. Zakladatelem stoické školy byl Zénon z Kitia na Kypru (asi 335-263), ale systematikem jejího učení se stal Chrýsippos ze Soloi v Kilikii (280-207). Už ve starověku se pro jeho velký význam říkalo, že nebýt Chrýsippa, nebylo by ani stoy. Starší a střední stoa položily všechny důležité základy stoicismu. Přínos mladší stoy ke stoickému učení je méně výrazný, zasloužila se však o jeho další popularizaci. Z děl starších a středních stoiků se dochovaly pouze zlomky, nejstarší známé celistvé stoické texty pocházejí od autorů mladší stoy.  Představitelé:

Myšlenková východiska.

V logice navazují stoikové na aristotelskou elementární logiku a na kynický senzualismus. Soudy v zásadě rozdělují na kladné, záporné a nerozhodné (zdržení soudu, tzv. "epoché"). Namísto 10 Aristotelových kategorií mluví stoici o čtyřech - podstata (či substrát), podstatná vlastnost či jakost (jaké, nějaké), stav (spíše nahodilý) a vztah (poměr jedné věci k druhé). Přitom každá další kategorie je zároveň bližším určením předešlé (např. jakost podstaty, stav jakosti podstaty).  Co se týče velmi propracované stoické etiky, vše se „točí“ kolem jediného imperativu - žij ctnostně! To považují stoici za jediné dobro. A jaké jsou hlavní atributy tak zvaného ctnostného života? Je to rozumnost, uměřenost, spravedlnost a statečnost. Žít ctnostně znamená žít v souladu s přírodou a rozumem (či přírodním rozumem). Vše ostatní je lhostejné ("adiaforon"), čímž je myšleno např. bohatství, postavení, sláva, ale také zdraví. Tyto skutečnosti nemůže člověk ovlivnit, musí se nad ně povznést, smířit se s nimi. Cílem života člověka je tedy podle stoiků vyrovnání se se skutečností, dosáhnutí duševního klidu a neochvějnosti ("ataraxia"), zbavení se všech životních vášní a tím dosažení "apatheia" (nenáruživosti). Tento stav je podle stoického učení ideální pro mudrce, jenž stojí na vrcholu dosažitelné dokonalosti pro běžného smrtelníka. Ač dokonalý stoik jest přísně morální (zásadní vliv na formování křesťanství), stává se též nejsvobodnějším, jelikož se řídí pouze rozumem a je nezávislý na věcech vnějších.  Stoici byli pantheisté. Bůh byl u nich cosi jako světová substance, světlo, pneuma pronikající vším; je to jakýsi tvůrčí oheň, původce všeho dění. Proto život v souladu s přírodou a rozumem je život v souladu s Bohem. Žít takto je povinnost uložená moudrým. Život v souladu s rozumem a přírodou byl chápán jako jediná cesta ke svobodě. Stoici byli deterministé - vše je spojeno s nejvyšším; všechno vnější se děje nutně, příčinně. Srovnávali člověka se psem, který je zapřažen k vozíku a připadá si svobodný, dokud běží jak má, ale je nucen jít proti své vůli nebo je dokonce vlečen, když se nechce přizpůsobit pohybu svého vozu. Seneca toto zachytil ve svém citátu: "„Volentem fata ducunt, nolentem trahunt“ - „Chtějícího osud vede, nechtějícího vleče.“"  Blaženost rozhodně není blaženost vášnivá, například sexuální. Od vášní se má člověk naopak odpoutat. Podle stoiků nezávisí hodnota života na věcech, jako jsou např. bohatství a chudoba, zdraví a nemoc, úspěch a neúspěch v životě, svoboda a otroctví nebo život a smrt. Stoikové hlásají, že existují dva druhy lidí - stoici a blázni. Stoik je podle nich blažený za všech okolností právě proto, že stoická ctnost je totožná s blažeností. Čili je svoboden i člověk, který je otrokem, bohatý je i žebrák, vladař je i ten, jehož nikdo neposlouchá, atp. Všichni ostatní jsou chudáci, žebráci a šílenci, a jsou to právě ti, kdo hledají blaženost ve vnějškovostech - tj. ve věcech požitkových jako vášeň apod.  Specifickým znakem celého řeckého stoicismu, tedy staré i střední stoy, je - a to proti všem ostatním směrům řecké filosofie - daleko větší míra jeho přizpůsobivosti v otázce poměru k helénistické státní formě. Tito stoikové, řecky sice píšící a učící, nebyli původem většinou Řeky a ani nebyli nijak úzce spjati s Athénami a ostatním Řeckem. Tím si lze vysvětlit, že proto tedy nebyli tolik ovlivněni již přežilou ideologií řeckého městského státu. Stoicismus a sami stoikové se lépe než kterýkoliv jiný tehdejší filosofický směr a jeho představitelé dokázali přizpůsobit nejen širším světovým podmínkám helénistických říší, ale zejména podmínkám Římského impéria.  Po pravdě řečeno je římský stoicismus jediným římským filosofickým směrem, který můžeme v jistém smyslu nazývat „školou“, aniž tím nazýváme neoprávněně prostě tu skutečnost, že i v Římě najdeme různé typy světonázorového myšlení.  Z této školy vzešly nauky, jež měly veliký vliv na socialismus. Stoici byli první, kdo hlásali, že všichni lidé jsou děti společného boha, podléhají stejným zákonům, a jsou proto rovní občané. Z lidského společenství podle nich nelze vylučovat ani barbary či nepřátele.

Významné výroky a citáty stoiků.

Epiktétos Seneca Marcus Aurelius

Stoicismus je filosofický směr, založený oficiálně Zénonem z Kitia počátkem 3. st. př. n. l. Šlo o nejdůležitější a nejvlivnější směr helénistické filosofie, hlásilo se k němu velké množství vzdělaných mužů z Řecka i Říma. Období stoicismu trvalo až do roku 529 n. l., kdy císař Justinián I. nechal zavřít všechny filosofické školy.

斯多葛主义(英语:Stoicism),斯多葛又译斯多噶或斯多亚,古希腊和罗马帝国思想流派,哲学家芝诺于公元前3世纪早期创立,在雅典时他常「在门廊」(希腊语发音为斯多噶)讲学,传人有克雷安德与克吕西普;在罗马帝国,代表思想家有塞内卡、爱比克泰德与马尔库斯·奥列里乌斯。斯多噶派学说以伦理学为重心,秉持泛神物质一元论,强调神、自然与人为一体,「神」是宇宙灵魂和智慧,其理性渗透整个宇宙。个体小「我」必须依照自然而生活,爱人如己,融合于与整个大自然。斯多葛学派认为每个人与宇宙一样,只不过人是宇宙缩影。


Popis.

Mamografické vyšetření prsu je doporučováno ženám ve věku od 45 let věku, ačkoliv se údaje o tom, kdy je nejlepší se vyšetření nejdříve podrobit, velice různí. Tato metoda je úspěšná, protože zvyšuje pravděpodobnost nalezení a úplného vyléčení nádoru. U mladých žen pod 40 let však má výrazně menší rozlišovací schopnost a ozáření naopak zvýší celoživotní riziko rakoviny.  Vyšetření mamografem avšak nedokáže zcela spolehlivě lékaři říci, zdali se jedná v jeho daném případě „o zhoubný nádor, tukovou bulku nebo benigní zhuštění tkáně, a také selhává u mladších žen s pevnými prsy a těch, které mají pro rentgenové záření hůře prostupnou tkáň.“

Výskyt nádoru prsu v České republice.

Dle iDnes.cz je „v České republice ročně odhaleno 7 000 až 7 500 nových nádorů prsu, drtivá většina se díky screeningu zjistí v počátečních dvou stadiích, kdy je lze zcela vyléčit. Pokročilých nádorů rozšířených do těla je 400 až 500 ročně.“

Přínosy a rizika.

Přínosy.

Mezinárodní agentura pro výzkum rakoviny (IARC) červnu 2015 zveřejnila ve vědeckém časopise New England Journal of Medicine názor odborného panelu, podle kterého existují dostatečné důkazy pro efektivnost mamografického vyšetření u žen mezi 50 a 69 lety, u žen ve věku 40 až 49 let existují pouze omezené důkazy a za nedostačující označil důkazy u žen mladších 40 let a starších 69 let.

Rizika.

Radiace.

Tzv. kumulativní riziko úmrtí na rakovinu prsu vyvolané radiací z mamografického vyšetření pohybuje mezi 1 až 10 případy na 100 tisíc vyšetřených žen, podle věku ženy, frekvence a trvání vyšetření.

Falešná diagnóza.

Několik studií upozorňuje na riziko falešné diagnózy nebo přediagnostikování („overdiagnosis“), kdy je ženám diagnostikován nádor prsu, ačkoli nejde o zhoubný tumor.

Mamografie (či mamografické vyšetření) je rentgenové vyšetření prsu za účelem odhalení počátku rakovinného bujení u žen, provádějící se vestoje na speciálním přístroji, zvaném mamograf.

乳房摄影术(英语:Mammography)是利用低剂量(约为 0.7毫西弗)的X光检查人类(主要是女性)的乳房,它能侦测各种乳房肿瘤、囊肿等病灶,有助于早期发现乳癌,并降低其死亡率。除了影像检查之外,自我检查和医师触诊都是日常乳房保养的重要一环。有一些国家提倡年长(一般为45周岁以上)的女性定期(间隔从一年到五年不等)乳房摄影,以筛检出早期的乳癌。因为这种检查的X射线辐射致癌的可能性是很多年以后才出现,如果45-50岁以后再筛查,因接受这种辐射而致癌对人的期望寿命影响极为有限。但对于有BRCA1/BRCA2突变的人,则要格外注意,因为低剂量辐射对基因突变者影响仍然很大。