弗蕾德里克·路易絲 (黑森-達姆施塔特)

Původ.

Frederika Luisa se narodila v Prenzlau jako dcera Ludvíka IX. Hesensko-Darmstadtského a Karolíny Zweibrückenské. Byla sestrou sasko-výmarsko-eisenašské velkovévodkyně Luisy a velkovévody Ludvíka I. Hesenského.

Manželství.

Frederika se za Fridricha Viléma provdala v zámku Charlottenburg 14. července 1769, ihned po jeho rozvodu s Alžbětou Kristýnou Ulrikou Brunšvicko-Wolfenbüttelskou. Fridrich Vilém jí říkal "„Hessische Lieschen“" nebo "„Hessian Lizzie“".  Královnou Pruska se Frederika stala po manželově nástupu na trůn v roce 1786 a byla jí po dobu jedenácti let. Manželství nebylo šťastné, Fridrich Vilém měl spoustu milenek, zejména Wilhelmine von Lichtenau, se kterou měl vztah od téhož roku, kdy se oženil s Frederikou Luisou až do své smrti. V roce 1787 se Frederičin manžel dopustil bigamie, když se oženil s její dvorní dámou Julie von Voß, a v roce 1790 znovu svým sňatkem s další dvorní dámou Sophie von Dönhoff. Frederika Luisa byla známa svou velkorysostí, a to zejména vůči těm, kteří ji potřebují.  Od roku 1788 trávila léta v Bad Freienwalde, kde byla často navštěvována svými dětmi a vnoučaty. Tím výrazně přispěla k hospodářském a kulturnímu rozvoji města. V roce 1799 jí tam postavil letní palác David Gilly.  V roce 1797 ovdověla. Frederika Luisa byla popisována jako výstřední, a to zejména v průběhu vdovství. Tvrdilo se, že vídá přízraky a duchy, a z toho důvodu spala ve dne a probouzela se v noci.  Švédská princezna Hedvika Šlesvicko-Holštýnsko-Gottorpská ji při své návštěvě v roce 1798 popsala taktoː  Frederika Luisa zemřela 25. února 1805 v Berlíně po prodělání mrtvice.

Frederika Luisa Hesensko-Darmstadtská (16. října 1751 Prenzlau – 25. února 1805 Montbijou, Berlín) byla sňatkem s Fridrichem Vilémem II. pruskou královnou.

弗蕾德里克·路易丝(,1751年-10月16日-1805年-2月25日),普鲁士王后,丈夫是腓特烈·威廉二世。


Charakteristika.

Asi nejnápadnějším znakem těchto kytovců je jejich často obří velikost, přičemž některé druhy zřejmě představují největší známé živočichy, kteří kdy na Zemi existovali. Přinejmenším dva druhy plejtváka (obrovský a myšok) dosahují hmotnosti přes 100 metrických tun, čímž nejspíš právě hmotností (nikoliv ale délkou) překonávají i všechny dosud známé druhohorní sauropodní dinosaury (jako byl rod "Argentinosaurus" a někteří další). Hmotnost největších známých sauropodů je zatím odhadována "pouze" asi na 70 až 100 metrických tun, ačkoliv nejspíš mohli existovat i hmotnější jedinci.  Všichni členové této čeledi mají ve spodní části těla kůži složenou z podlouhlých rýh, táhnoucích se od úst až k pupíku (s výjimkou plejtváka sejvala a plejtváka malého, jejichž rýhy jsou kratší). Jejich účelem je umožnit plejtvákům mohutně otevřít ústa při krmení, což jim dovolí pohltit obrovská sousta potravy na jedno jediné polknutí. Tyto rýhy jsou jasně viditelné na krku a na břiše a odlišují je od ostatních kytovců.  Plejtvákovití jsou oproti svým příbuzným, čeledi velrybovitých, charakterističtí svým štíhlým a aerodynamickým tvarem těla. Většina má také úzké a podlouhlé ploutve a můžeme u nich nalézt též hřbetní ploutev, umístěnou zhruba ve dvou třetinách zad. Plejtvákovití filtrují potravu přes kostice. Žerou korýše, jako je kril, ale také různé druhy ryb, například sledě nebo sardinky.  Březost trvá 11 až 12 měsíců, aby se páření a porod odehrávaly ve stejnou roční dobu. Samice porodí pouze jedno mládě, které bývá v závislosti na druhu odstaveno po 6 až 12 měsících. U některých druhů žijí dospělí jedinci v malých skupinách, jež čítají dva až pět členů. Například u keporkaků si můžeme povšimnout proměnlivé sociální struktury - někdy žijí ve skupinách, jindy preferují samotu.

Výskyt.

Plejtvákovití se vyskytují po celém světě: plejtvák obrovský, myšok a sejval obývají všech pět oceánů (Atlantský, Tichý, Indický, Jižní a Severní ledový); plejtvák jižní, jak napovídá druhové jméno, celou jižní polokouli a plejtvák malý celou severní polokouli. Plejtvák Brydeův se vyskytuje ve všech oceánech vyjma chladných vod v okolí Arktidy a Antarktidy.  Většina druhů obývá pouze oceány. Výjimkou je plejtvák Brydeův, který je po celý rok pozorován v blízkosti břehů, tedy většinou v mořích. Nejmenší a největší druhy, respektive plejtvák malý a plejtvák obrovský, se vyskytují v nejstudenějších vodách úplně na jihu, jimž se kupříkladu plejtvák myšok vyhýbá.  Plejtvákovití se rozmnožují povětšinou v tropických vodách během zimy, odkud poté migrují do polárních vod, bohatých během krátkého polárního léta na plankton a kril.

Potrava.

Plejtvákovití získávají potravu většinou tak, že zrychlí a poté otevřou ústa v největším možném úhlu. Tento pohyb vyvolá ve vodě tlak, který jim umožní nasát, poté filtrovat a spolknout obrovské množství vody obsahující korýše a ryby.  Získávat potravu výše popsaným způsobem jim umožňuje jejich specifická anatomie. Jedná se o rýhy na krku a břiše, jež se mohou výrazně roztáhnout, a dále unikátní smyslový orgán sestávající z mechanoreceptorů, jež pomáhají s koordinací při pohlcení potravy. Mimoto jsou nervy plejtvákovitých tak pružné, že by těmto tvorům umožnily pojmout větší objem vody, než je jejich velikost. Tyto nervy jsou obaleny vlákny elastinu. Otevření úst způsobí jejich rozvinutí a po zavření se znovu sbalí do původní polohy.

Taxonomie.

Dříve byla čeleď plejtvákovitých (Balaneopteridae) rozdělena do dvou podčeledí: Balaenopterinae a Megapterinae, z nichž každá obsahovala jeden rod: "Balaenoptera" a "Megaptera". Studie fylogeneze různých druhů plejtvákovitých nicméně ukázaly, že tehdejší rozdělení bylo parafyletické, a roztřídění do podčeledí bylo posléze zavrženo.  V listopadu roku 2003 bylo oznámeno objevení nového druhu plejtváka, nazvaného "Balaenoptera omurai". Tento nový druh se podobá plejtváku myšokovi, je ale menší a byl pozorován v indopacifických vodách.

Plejtvákovití (Balaenopteridae) jsou nejpočetnější čeledí z podřádu kosticovců (Mysticeti). Do této čeledi zařazujeme devět různých druhů, mimo jiné plejtváka obrovského, kytovce vážícího až přes 180 tun, jenž je považován za největšího živočicha, který kdy žil. Dokonce i nejmenší člen této čeledi, plejtvák malý, váží okolo 9 tun.

须鲸科(学名:)是须鲸小目下最大的一个科,包含了两个属共计九种须鲸。其中包括目前世界上体型最大的动物:蓝鲸,最大体重达150公吨以上,体型次大的两种须鲸体重也常突破50公吨,就连本科中体型最小的小须鲸,体重也可达到九公吨以上。


玛丽·阿德莱德郡主 (剑桥)

Dětství.

Narodila se 27. listopadu 1833 v Hannoveru v Německu. Její otec byl Adolf z Cambridge, nejmladší syn Jiřího III. a Šarloty Meklenbursko-Střelické. Její matkou byla Augusta Hesensko-Kaselská, dcera Fridricha Hesensko-Kasselského.  Malá princezna byla pokřtěna 9. ledna 1834 v hannoverském Cambridge House, reverendem Johnem Rylem Woodem, kaplanem vévody z Cambridge. Její kmotra a teta z otcovy strany, princezna Alžběta, byla jedinou kmotrou, která byla u křtu přítomna. Zbylými kmotry, kteří nebyli přítomni, ale byli zastoupeni, byli král Vilém IV. a královna Adelaida (její strýc a teta otcovy strany), princezna Marie (teta z otcovy strany), princezna Marie Hesensko-Kasselská (teta z matčiny strany) a princezna Marie Luisa Šarlota Hesensko-Kasselská (sestřenice). Po svých tetách a strýci tedy dostala jména Marie Adelaida Vilemína Alžběta.  Raná léta svého života trávila v Hannoveru, kde její otec sloužil jako místokrál, místo jejích strýců Jiřího IV. a později Viléma IV.  Po smrti Viléma IV. v roce 1837 se sestřenice Marie Adelaidy, Viktorie stala královnou. Nicméně, Salické právo nedovolovalo Viktorii vládnout v Hannoveru, a tak se stal hannoverským králem její strýc Arnošt August, vévoda z Cumberlandu. To znamenalo konec personální unie mezi Británií a Hannoverem. Cumberland se přestěhoval do Hannoveru a Adolf z Cambridge, který už tam jako místokrál nebyl potřeba, odjel se svou rodinou do Londýna, kde se usídlil v Kensingtonském paláci.

Manželství.

Ještě ve 30 letech byla Marie Adelaida stále svobodná. Její postava, kvůli které byla nazývána „Fat Mary“ – tlustá Mary, a nedostatek příjmů, stejně jako pokročilý věk toho byly příčinou. K tomu její královský původ jí zakazoval vzít si někoho bez královské krve. Pomoc při hledání partnera se pokoušela i její sestřenice, královna Viktorie.  Nakonec byl vhodný kandidát nalezen ve Württembersku, František z Tecku. Princ byl nižšího postavení, než Marie Adelaida, narodil se z morganatického manželství a neměl žádná práva na württemberské dědictví, ale byl alespoň knížecího titulu a královské krve. Bez žádných jiných možností, se Marie Adelaida rozhodla za něj provdat. Svatba se konala 12. června 1866 v kapli svaté Anny v Kew, Surrey.  Vévoda a vévodkyně z Tecku si vybrali sídlo v Londýně radši než v zahraničí, především proto, že Marie Adelaida získala od parlamentu roční rentu ve výši £5,000. Její matka, vévodkyně z Cambridge jí také poskytla další příjem. Žádosti královny Viktorie pro dodatečné prostředky byly odmítnuty, přesto královna poskytla Teckům apartmány v Kensingtonském paláci a White Lodge v Richmond Parku jako venkovský dům.  Marie Adelaida žádala pro svého manžela titul Královská Výsost, to však královna Viktorie odmítla. Nakonec však Františka povýšila do hodnosti Výsost v roce 1887 při příležitosti svého zlatého jubilea.

Potomci.

Marie Adelaida měla s Františkem čtyři dětiː

Život v zahraničí.

Navzdory svým skromným příjmům, měla Marie Adelaida nákladné záliby a žila extravagantním životem, utrácela za drahé jídlo, oblečení a dovolené v zahraničí. Teckovi měli brzy dluhy a v roce 1883 museli prchnout ze země, aby se zachránili před svými věřiteli. Odcestovali do Florencie a také zůstávali u příbuzných v Německu a Rakousku. Zpočátku cestovali pod jmény hrabě a hraběnka z Hohensteinu. Nicméně, Marie Adelaida si přála cestovat v královském stylu, a to vyžadovalo mnohem více pozornosti a lepších služeb.

Pozdější život a smrt.

Teckové se vrátili ze svého dobrovolného exilu v roce 1885 a pokračovali v životě v Kensingtonském paláci a White Lodge v richmondském parku. Marie Adelaida se začala věnovat charitě, stala se patronkou Bernardovy a dalších dětských charit.  V roce 1891 si přála, aby se její dcera Viktorie Marie, známá jako May, provdala za jednoho ze synů prince z Walesu. Tou dobou hledala královna Viktorie britskou nevěstu pro vnuka, který se měl jednou stát králem. Chtěla, aby dívka měla královské postavení i předky. Dcera Marie Adelaidy tato kritéria splňovala. Po schválení královny Viktorie se May zasnoubila s Albertem Viktorem, vévodou z Clarence a Avondale, druhým v pořadí následnictví na britský trůn. O šest týdnů později však náhle zemřel. Královna Viktorie poté přesvědčila nového následníka, bratra zesnulého Alberta Viktora, Jiřího, vévodu z Yorku, aby se s ní oženil. Svatba se konala 6. července 1893 v královské kapli svatojakubského paláce.  Marie Adelaida už nespatřila dceřinu korunovaci, 27. listopadu 1897 ve White Lodge, po naléhavé operaci zemřela. Pohřbena byla v kapli svatého Jiří ve Windsoru.

Marie Adelaida z Cambridge (27. listopadu 1833 – 27. října 1897) byla členkou britské královské rodiny, vnučkou Jiřího III. a prababičkou Alžběty II. Sňatkem se stala nositelkou titulu vévodkyně z Tecku. Byla matkou Marie z Tecku, manželky Jiřího V. a jedním z prvních členů královské rodiny, kteří sponzorovali širokou škálu charit.

剑桥的玛丽·阿德莱德·威廉敏娜·伊丽莎白郡主(英语:Princess Mary Adelaide Wilhelmina Elizabeth of Cambridge,1833年-11月27日-1897年-10月27日),英国王室成员,是剑桥公爵阿道弗斯亲王的幼女,英国国王乔治三世的孙女。她还是现任英国女王伊丽莎白二世的外曾祖母。


赫蓮娜·巴甫洛夫娜女大公

Život.

Velkokněžna Jelena Pavlovna se narodila v Petrohradě, hlavním městě Ruského impéria. Příchod druhé dcery byla pro jejího otce, careviče Pavla Petroviče, který ztratil svou první ženu Vilemínu před osmi lety při porodu, dobrá zpráva. Říkalo se, že byla tak krásná, že ji její babička, carevna Kateřina, pojmenovala po Heleně Trojské.  Protože byla dívka, probíhalo její vzdělávání soukromě doma, nejdříve pod dohledem babičky, impozantní Kateřiny II. Byla vzdělávána v oblasti umění, literatury a hudby. Jejím životním cílem bylo dobře se vdát a zajistit svému manželovi potomky. Ze všech jejích sourozenců jí byla nejbližší sestra Alexandra.

Manželství.

Jelenina matka Žofie Dorota Württemberská (v Rusku Marie Fjodorovna) se ukázala jako vynikající dohazovačka. Přesto, že jedna z jejích dcer zemřela jako nemluvně, ostatní dcery se provdaly do významných královských rodin Evropy.  V roce 1798 byla situace taková, že se Rusko rozhodlo pro užší vojenskou spolupráci s Rakouskem, a tak byla velkokněžna Alexandra provdána za Josefa Habsbursko-Lotrinského. Zároveň byla zahájena jednání o sňatku velkokněžny Jeleny s dědicem malého, ale politicky významného meklenbursko-zvěřínského vévodství. Jednání proběhlo bez komplikací a bylo úspěšně dokončeno.  Dědičný princ Fridrich Ludvík Meklenbursko-Zvěřínský (1778–1819) byl nejstarším synem Fridricha Františka I. a Luisy Sasko-Gothajsko-Altenburské. Hrabě Rostopchin napsalː "v pondělí 25. února jede dvůr do Pavlosku, po 24. bude rozhodnuto o zasnoubení velkokněžny Jeleny s meklenburským princem, pohledným mužem, ale v podstatě prostým a nevzdělaným, přestože je to dobrý člověk."  Oficiální zásnuby velkokněžny Jeleny s dědičným meklenbursko-zvěřínským princem se slavily 5. května 1799. Pro evropské princezny bylo obvyklé, že odjedou do vlasti svého manžela, kde se má poté konat svatba; ruské velkokněžny byly vždy výjimkou, protože se podle tradic své země vdávaly ve své domovině. Svatba Jeleny Pavlovny a Fridricha Ludvíka se konala 23. října 1799 v paláci Gatčina. Její sestra Alexandra následovala jejího příkladu a provdala se za svého snoubence na tomtéž místě o týden později.

Potomci.

Jelena měla s Fridrichem Ludvíkem dvě dětiː

Život ve Schwerinu a smrt.

Velkokněžna Jelena (nyní dědičná velkovévodkyně Jelena) odjela se svým manželem do Zvěřína ( Schwerin). Tam se seznámila se zcela novým dvorem, docela odlišným od bohatého Petrohradu. Se svým manželstvím byla však spokojená a brzy po svatbě otěhotněla. V září 1800 porodila syna Pavla Fridricha, který byl pojmenován po obou svých dědečcích, carovi Pavlovi i po vévodovi Fridrichovi. Rok 1801 byl pro Jelenu obzvlášť těžký, během několika dní ztratila blízké členy své rodiny: 16. března zemřela v Budíně její sestra Alexandra při porodu dcery Alexandriny, která zemřela o několik dní později. O pouhých osm dní později byl její otec, ruský car, zavražděn. Následující rok Jelena opět otěhotněla a v březnu 1803 porodila dceru Marii Luisu, která byla pojmenována po obou svých babičkách, po carevně vdově i po meklenbursko-zvěřínské vévodkyni Luise.  V září 1803 Jelena vážně onemocněla a 24. září náhle zemřela. S velkým smutkem byla pohřbena v Ludwigslustu v mauzoleu Heleny Pavlovny, které bylo pojmenováno na její počest. Několik členů meklenbursko-zvěřínské dynastie, včetně druhé a třetí ženy jejího manžela, je pochováno tamtéž.

Potomstvo.

Její pravnučka, princezna Alžběta Sasko-Altenburská, se v roce 1884 provdala za velkoknížete Konstantina Konstantinoviče Ruského; další pravnučka, princezna Marie Meklenbursko-Zvěřínská (známá jako Miechen), se provdala za Vladimíra Alexandroviče Romanova; její bratr Fridrich František III. Meklenbursko-Zvěřínský se oženil s Anastázií Michailovnou Ruskou, dcerou Michaila Nikolajeviče Ruského. Jeich dcera, Cecílie Meklenbursko-Zvěřínská se sňatkem stala německou korunní princeznou a její starší sestra Alexandrina Meklenbursko-Zvěřínská se sňatkem s Kristiánem X. stala dánskou a islandskou královnou.  Jelenin vdovec Fridrich Ludvík se znovu oženil v roce 1810 s Karolínou Luisou Sasko-Výmarskou. Měli spolu dceru Helenu, která se provdala za Ferdinanda Filipa Orleánského. Fridrich v roce 1816 znovu ovdověl a v roce 1818 se oženil s Augustou Hesensko-Homburskou, následujícího roku však zemřel. Fridrich Ludvík se nikdy velkovévodou nestal, nástupcem vévody Fridricha Františka se v roce 1837 stal až Jelenin syn Pavel Fridrich.

Jelena Pavlovna Romanovová (24. prosince 1784 – 24. září 1803) byla dcerou velkoknížete, později cara Pavla I. Ruského a jeho druhé manželky Žofie Doroty Württemberské. Po sňatku se synem a dědicem meklenbursko-zvěřínského velkovévody přestala užívat svůj ruský titul.

赫莲娜·巴甫洛夫娜女大公(俄语:"Великая Княжна Елена Павловна",1784年12月24日—1803年9月24日),俄罗斯女大公,梅克伦堡-施威林大公储妃。


Život.

„Beth Ditto“ se narodila jako Mary Beth Patterson do chudé americké rodiny. Její matka často střídala partnery a Beth tak vyrůstala nejen s ní a šesti sourozenci, ale i s různými nevlastními otci. Jako třináctiletá od matky odešla a začala žít s tetou. Jako osmnáctiletá, roku 1999, se nejdříve přestěhovala do Olympia ve státě Washington a od roku 2003 žila v Portlandu v Oregonu.  V čele skupiny Gossip byla již od jejího vzniku v roce 1999 až do skončení v roce 2016. Krom toho ale byla zapojena i do jiných hudebních projektech. V roce 2011 vydala s pomocí Jamese Forda a Jase Shawa své vlastní EP "Beth Ditto EP".  Beth Ditto se otevřeně hlásí k homosexualitě a podporuje LGBT komunitu ve Spojených státech. Sama sebe považuje za feministku. Zastává se především obézních žen a často sama pózuje pro různé magazíny a časopisy. Roku 2007 pózovala polonahá pro magazín "NME". Germaine Greerová řekla, že časopis „měl dostatek odvahy na to, aby dal nejúžasnější ženu planety na obálku“. O dva roky později, v únoru 2009, byla focena polonahá na hlavní obálku britského magazínu "Love", určeného pro LGBT komunitu.  První vlastní kolekci pustila do světa 9. července 2009 a to ve spolupráci s designérkou Lisou Marie Peacockoou. V roce 2010 pak vytvořila i druhou kolekci, obě dvě pro Evans. Marianne Kirby z "The Guardian" uvedla, že její kolekce bude jistě slavit mezinárodní úspěch. V červnu 2012 Beth Ditto spolupracovala s MAC Cosmetics a vytvořila vlastní sadu make-upu.  V červenci 2013 si Beth Ditto na Havaji vzala svoji přítelkyni a nejlepší kamarádku Kristinu Ogata. Obě ženy byly oděné v bílém saku a košili a šly naboso. V prosinci 2014 pár legalizoval svůj sňatek druhou svatbou, tentokrát v Oregonu.

Mary Beth Pattersonová, známá pod uměleckým jménem Beth Ditto (* 19. února 1981, Searcy, Arkansas) je americká písničkářka, známá svou spoluprací s indie rockovou kapelou Gossip. Její hlas bývá přirovnáván k Ettě Jamesové, Janis Joplinové či Tině Turnerové.

玛丽·贝丝·帕特森(英语:Mary Beth Patterson,艺名贝丝·迪托,1981年-2月19日)出生于阿肯色州瑟西,是一位美国创作歌手,独立摇滚乐队流言蜚语的主唱。


Historie.

Sídlo existuje od 2. století př. n. l., což je doloženo archeologickými nálezy, a v té době profitovalo z blízké silnice Via Egnatia, která vznikla v téže době. Na zdejších zříceninách z byzantské doby se nachází nápis ze 4. století. V té době byla daleko významnější blízká pevnost Mosynopolis. Podle všeho město založili uprchlíci z této pevnosti poté, co ji v roce 1207 dobyl bulharský car Kalojan. Od té doby se plynule rozrůstalo a v roce 1331 ho ve své knize "Historie" zmiňuje císař Jan VI. pod jménem Koumoutzina v souvislosti s byzantskou občanskou válkou. Pod svým současným jménem je město zaznamenáno historikem "Nikephorem Phokasem" v roce 1343.  Město padlo do osmanského panství mezi lety 1361 až 1363 a Turci se záhy stali dominantním obyvatelstvem zdejšího okolí. Turecký název města je doložen již v roce 1361. Osmanský census z roku 1519 uvádí 2 500 obyvatel, z čehož bylo asi jen 10 % křesťanů a 4 % židů. Naproti tomu francouzský cestovatel Pierre Belon, který město navštívil v roce 1548, tvrdí, že je obýváno Řeky a jen málo Turky. V polovině 17. století napočítal Evlija Čelebi 4 000 prosperujících kamenných domů a 400 obchodů. Město bylo několikrát postiženo morem, což vedlo k úbytku obyvatelstva, a ten byl vyrovnán až v 19. století. V té době se Komotiní začalo finančně dařit díky rozvíjejícímu se obchodu, založenému především na pěstování tabáku v okolí města. To dokládá tehdejší vysoká stavební aktivita, během které byly mimo jiné rozšířeny i zdejší mešity. Zároveň byla postavena železnice spojující Soluň a Cařihrad.  Po rusko-turecké válce přibyli do města a okolí muslimští uprchlíci z Bulharska a převážili tak stávající poměr mezi jednotlivými náboženstvími. Během první balkánské války obsadila město bulharská armáda, která v bezprostředně následující druhé balkánské válce ustoupila před tureckými vojsky. Po Bukurešťském míru ustanovili zdejší muslimové provizorní vládu Západní Thrákie ve snaze zabránit Bulharsku, aby území znovu zabralo, a Komotiní se stalo hlavním městem tohoto útvaru. Po Cařihradském míru se město stalo, stejně jako západní Thrákie, součástí Bulharska až do roku 1919, kdy připadlo podle smlouvy z Neuilly Řecku. Muslimské obyvatelstvo západní Thrákie bylo smlouvou z Lausanne vyňato z výměny obyvatelstva mezi Řeckem a Tureckem, ta ovšem změnila zdejší demografické složení, protože se do města přistěhovali řečtí utečenci především z Malé Asie a východní Thrákie. Za druhé světové války Bulharsko město znovu obsadilo a transportem do Treblinky dalo vyhubit místní židovskou minoritu. Od roku 1944 je město trvale součástí Řecka.

Současnost.

Město je významným hospodářským centrem západní Thrákie. Nachází se tu 20 základních škol, 7 nižších a 4 vyšší střední školy a 2 průmyslové školy. Od roku 1974 tu sídlí Thrácká Démokritova univerzita.

Komotiní ( "Κομοτηνή", "Gümülcine", "Гюмюрджина" – "Gjumjurdžina") je město ležící v severovýchodním Řecku, v Dolnothrácké nížině mezi Egejským mořem a jižním úpatím Rodopů.

科莫蒂尼(,)是希腊东马其顿和色雷斯大区首府及罗多彼州首府。西距塞萨洛尼基282公里,北距保加利亚边境23公里,东距土耳其100千米。科莫蒂尼位于历史上的色雷斯地区,1363年被奥斯曼帝国占领,1913年在第一次巴尔干战争中改城被保加利亚占领。第一次世界大战结束后,作为同盟国的保加利亚王国战败,同协约国签订《纳伊条约》,将科莫蒂尼以及西色雷斯地区割让给希腊王国。科莫蒂尼目前是希腊主要的土耳其穆斯林聚居区,城市人口中土耳其穆斯林占到50%。


叶罗费·帕夫洛维奇·哈巴罗夫

Život.

Původ, přesídlení na Sibiř.

Jerofej Chabarov se narodil kolem roku 1603, pocházel z rolnické rodiny z okolí města Velikij Usťug, na severu evropské části Ruska. Jeho otcem byl Pavel Ivanovič Chabarov, který měl tři syny – Nikitu, Jerofeje a Nikifora. Rodina žila ve vesnici Svjatica na řece Dvině, u vesnice Dmitrijevo, ve Velikousťužském újezdu. Svjaticu smyla povodeň, načež roku 1626 Pavel Chabarov koupil statek ve vsi Vystavok Lenivcev v sousedním Solvyčegodském újezdu (dnes region leží v Kotlasském rajónu Archangelské oblasti), kde byli ještě ve 40. letech 17. století jako majitelé statku a související půdy zapsáni bratři Jerofej a Nikifor Chabarovové. Třetí bratr, Nikita, je k roku 1626 doložen v Dmitrijevu.  Roku 1625 se Jerofej Chabarov účastnil své první sibiřské cesty, když se plavil z Tobolska na poloostrov Tajmyr a do Mangazeje. Roku 1628 vedl výpravu na řeku Chetu. V Mangazeji a na Tajmyru je Jerofej Chabarov připomínán s příjmením Svjatickij, podle rodné vesnice. Působil tam s ním i bratr Nikifor. Roku 1630 se vrátil z Mangazeje do Tobolska.  Od roku 1632 obchodoval s kožešinami na horním toku Leny. Roku 1639 u Usť-Kutského ostrohu na Leně u ústí Kuty objevil zdroje soli a postavil zde solivar. Roku 1641 postavil mlýn u Usť-Kirenského ostrohu, vlastnil a obdělával pozemky, postavil další mlýn v Čečujsku. Podnikání mu nevydrželo dlouho, vojevoda Pjotr Golovin po něm nejdříve požadoval vyšší odvody a pak mu zabavil jmění a uvěznil ho v Jakutském ostrohu. V Jakutsku Chabarov zůstával do roku 1645..

Amurská výprava.

Roku 1648 přišel do Jakutska nový vojevoda, Dmitrij Francbekov. Chabarov ho požádal o vypravení oddílu na Amur, do „daurské země“, kterému se chtěl postavit do čela. Francbekov souhlasil.  Roku 1649 se Chabarov s oddílem 70 lidí vypravil na z Jakutského ostrohu po Leně a Oljokše a pak na jih k Amuru, ke kterému se dostal u ústí řeky Urky, kde leželo městečko daurského náčelníka Lavkaje. Chabarov a jeho lidé však našli osadu prázdnou, neboť domorodci ze strachu před Rusy uprchli. Prázdných bylo i několik dalších sídel. Na jaře 1650 se vrátil do Jakutska se zprávami a pro posily. Také toho roku požádal úřady v Moskvě o souhlas s přesídlením své ženy Vasilisy s dcerou, vnukem a příbuznou za ním, protože dosud žili na Usťugu. Moskevské úřady souhlasily.  Na podzim 1650 se silnějším oddílem dobyl městečko náčelníka Albazy, pozdější Albazino, a po přezimování v něm se na jaře vydal dále po proudu Amuru. Daurská a ďučerská městečka a osady podél řeky si podroboval silou, pobral mnoho zajatců a skotu. V průběhu pochodu sestavil mapu řeky Amur, první evropskou mapu Poamuří. Zimu 1651/52 Chabarovovi kozáci strávili na Ačanském ostrožku. Dne 24. března tam na ně zaútočila armáda mandžuské říše Čching o 2000 mužích s 6 kanóny. Rusové bitvu u Ačanského ostrohu vyhráli, podle pozdější zprávy Chabarova v bitvě padlo téměř 700 útočníků, ale pouze 10 Rusů. Nicméně přes vítězství se cítili nejistě a stáhli se na střední Amur.  Nad ústím Sungari Chabarov v červnu 1652 potkal posilový oddíl, ale pod dojmem zpráv o šestitisícové mandžuské armádě táhnoucí proti němu, ustoupil na severozápad výše po Amuru.  V dubnu 1652 narazil na oddíl kozáků pod velením Treťjaka Čečigina vracející se z Jakutska se střelným prachem, olovem a posilami. Ukázalo se, že Čečigin poslal napřed předvoj, který se s Chabarovem minul. Kozáci chtěli plout dolů po Amuru hledat své druhy, ale Chabarov odmítl a rozkázal vydat se naopak proti proudu. To vyvolalo odpor mezi kozáky a začátkem srpna i rozkol – 136 kozáků pod velením Stěpana Poljakova se odtrhlo a vydali se po proudu Amuru. Dostali až na jeho dolní tok do země Giljaků, kde se usadili. Chabarov se vydal za nimi a 30. září se objevil u stěn jejich ostrohu, nechal postavit zimoviště v jejich blízkosti a pak na ně nechal střílet z děl a zbít na smrt dvanáct z nich, chycených mimo ostroh. Ostatní rebelové se pak vzdali, ale přes písemné záruky opaku je Chabarov nechal zbít, až několik z nich zemřelo. Jejich ostroh 7. února 1653 spálil.  V srpnu 1653 na Amur doputoval moskevský šlechtic Dmitrij Zinovjev pověřený uspořádáním záležitostí v Poamuří. Ze žalob Chabarovových kozáků zjistil, že Jerofej Chabarov posílal do Jakutska nepravdivé přikrášlené zprávy o své činnosti, v rozporu s instrukcemi se choval násilně a krutě jak ke kozákům, tak k místnímu obyvatelstvu, které proto od Rusů utíkalo a země pustly. Zinovjev proto Chabrova zatkl, velením na Amuru pověřil Onufrije Stěpanova a s vězněným Chabarovem se vrátil do Moskvy.

Život po Amuru.

Do Moskvy Zinovjev s Chabarovem dorazil v prosinci 1654. Vyšetřování Chabarovovy činnosti na Amuru skončilo osvobozením Poljakova a ostatních vůdců protichabarovské vzpoury. Chabarov také žaloval Zinovjeva z toho, že si přisvojil jeho majetek, a na podzim 1655 spor vyhrál.  Roku 1655 Chabarov sepsal podání carovi Alexeji Michajloviči, ve kterém podrobně vyčíslil své zásluhy při osvojování sibiřských a daurských území. Car rozhodl, že Chabarov sice nedostane peněžní odměnu, nicméně byl povýšen na syna bojarského a poslán na Sibiř do Usť-Kutského ostrohu spravovat tamní volosť. Současně mu vláda uložila zaplacení nákladů za vybavení jeho amurských expedic, v závratné výši 4 850 rublů.  Z Moskvy Chabarov odjel v červenci 1656, na Lenu dorazil v srpnu 1657 a do května 1659 byl "prikazčikom" v Kirensku. Potom odjel do Tugirského ostrožku a v srpnu 1659 do Jakutska. V červenci 1660 ho jakutský vojevoda poslal pod stráží do Čečujsku, aby tam hospodařil na své půdě. Zůstal tam do roku 1665, přičemž dvakrát, v letech 1663 a 1664, navštívil Jakutsk. Stále dlužil státu za amurskou výpravu 4 382 rublů, 22 altynů a 2 děngy. Jako splátku dluhu mu jakutský vojevoda I. F. Goleniščov-Kutuzov zabavil mlýn u Čečujska. Chabarov se placení dluhu vyhýbal a roku 1665 z Čečujska odjel do Kirensku v ilimském újezdu. Aby uchránil svůj tamní majetek před zabavením, daroval mlýn (ohodnocený na tisíc rublů) a související pozemky u Kirenska tamnímu klášteru.  Roku 1667 ho ilimský vojevoda pověřil odvezením jasaku a hlášením do Moskvy. Vyjel koncem července 1667, zastavil se v Tobolsku u tamního vojevody a podal žádost o vypravení na Amur v čele oddílu o sto mužích, s nímž chtěl „stavět města a ostrožky a zavést pěstování obilí, aby panovník měl zisk z výběru jasaku a ze zemědělství“. Do Moskvy dorazil v únoru 1668, několik týdnů po své žádosti a opět žádal o vyslání na Amur s tím, že na svůj účet vypraví a zásobí na cestu 100 lidí. Po návratu do Kirensku v něm opět do podzimu 1669 zastával funkci "prikazčika".  Jak vyplývá z analýzy ruského historika Georgije Krasnoštanova z roku 2004, založené na žádosti kirenského kláštera z února 1671 o převzetí Chabarovových pozemků v souladu s jeho závětí, zemřel Chabarov v srpnu 1670.  Měl dva syny, Andreje a Maxima.

Památka.

Po Chabarovovi jsou pojmenovány:  Roku 2016 byl ve Velikom Usťugu odhalen pomník Jerofeje Chabarova.

Jerofej Pavlovič Chabarov (, kolem 1603, Svjatica, Velikousťužský újezd – srpen 1670, Usť-kirenský ostroh) byl ruský průkopník a podnikatel, který se podílel na připojení Poamuří k Rusku.

叶罗费·帕夫洛维奇·哈巴罗夫(俄语:,1603年-1671年),俄国人,原为暴发富商,后因服刑破产,乃向雅库次克总督弗兰茨别科夫请自筹队伍远征黑龙江。


Popis.

Zástupci rodu bambus jsou stromovité, někdy keřovité nebo i šplhavé dřevnaté trávy, dorůstající výšky od 1 do 20 metrů. Stonek nese několik až mnoho postranních větví, z nichž často 1 až 3 dominují. Uzliny stonku nejsou vystouplé. Větévky spodních větví jsou někdy přeměněné v tuhé nebo měkké trny. Listové pochvy jsou u většiny druhů opadavé. Listy jsou různé velikosti, s nezřetelnými postranními žilkami. Květenství je podepřeno 2 kýlovitými listeny a je složené z pseudoklasů, které jsou většinou nahloučené do hlávek roztroušených po větvích květenství nebo výjimečně jednotlivé. Tyčinek je 6 a mají volné nitky. Semeník je obvykle stopkatý, s krátkou čnělkou zakončenou 3 bliznami. Plodem je obilka.

Rozšíření.

Rod bambus zahrnuje asi 100 druhů. Je rozšířen v tropické a subtropické Asii od Indie po Japonsko a přes ostrovy jihovýchodní Asie po Novou Guineu a severní Austrálii. Největší počet druhů se vyskytuje v Číně, kde roste asi 80 druhů, z toho 67 endemických.

Taxonomie.

V minulosti byly do rodu "Bambusa" řazeny i některé americké druhy, které byly přeřazeny do rodu "Guadua".

Význam.

Mnoho druhů tohoto rodu je v tropech a subtropech pěstováno jako okrasné bambusy. Některé druhy dokonce ani nejsou známy z divoké přírody. Mezi zvláště ceněné náleží "B. multiplex", "B. ventricosa" a "B. vulgaris". Stébla řady druhů se používají ke stavbě lešení a různých konstrukcí. Štípaná stébla "B. albolineata", "B. lenta" a "B. textilis" slouží k pletení různých výrobků. Výhonky "Bambusa tulda", "B. varirostrata", "B. gibboides" a "B. pallida" jsou jedlé a v tropické Asii používané po úpravě jako zelenina. V některých indických státech jsou semena bambusů tohoto rodu ve směsi s medem konzumovány místo rýže, v Číně se ze semen připravuje mouka.

Bambus ("Bambusa") je rod trav z čeledi lipnicovité. Jsou to stromovité nebo keřovité bambusy dorůstající výšky až 20 metrů. Vyskytují se v počtu asi 100 druhů v tropech a subtropech od Indie po Austrálii. Největší počet druhů roste v Číně. Některé druhy jsou pěstovány jako okrasné bambusy nebo mají jedlé výhonky či semena, stébla slouží na různé stavby nebo se štípou a používají na pletené výrobky.

<unk>竹属(学名:'),又称刺竹属,禾本目禾本科的一属,是竹亚科竹族中的一个大属,有约137种和多数培育变种,原产于亚洲的热带和亚热带的季风湿热地区,多数品种植株矮小丛生,也有几种高大品种,有多种园艺观赏品种。在中国,主要生长在长江以南各地,但目前许多观赏品种已经被引种到北方,以及欧洲、美洲各地。


Okolnosti vzniku.

SSD disky dlouho využívaly ke komunikaci s počítačem rozhraní SATA, které se stalo běžným způsobem připojení. Avšak vzhledem k neustálému vývoji a dalšímu potenciálu flash paměti bylo SATA rozhraní, původně vyvinuté primárně pro mechanické typy úložišť, již zastaralé. SSD disky proto začaly být omezovány maximální možnou rychlostí SATA rozhraní nebo omezenými možnostmi paralelnosti přenosu dat.  Výrobci SSD disků proto přišli s alternativou připojení SSD disku k počítači pomocí sběrnice PCI-express x4, jejímiž hlavními výhodami jsou vyšší prostupnost dat a také větší využití paralelní komunikace pomocí linek PCIe. Problém však byl v počtu rozhraní, která by musela být podporována, protože každý výrobce si začal vyrábět své vlastní. Přišlo se proto s nápadem vytvořit unifikované rozhraní, pro které by každý z výrobců nemusel vyvíjet vlastní ovladače, a zároveň by také ulehčilo práci vývojářům operačních systémů, kteří by nemuseli optimalizovat systém pro každé rozhraní.

Historie.

Poprvé se NVMHCI objevilo v roce 2007 na konferenci Intel Developer Forum, avšak pouze v teoretické rovině. V roce 2008 skupina pracující na vývoji NVMHCI zveřejnila na svých internetových stránkách revizi 1.0.  Technická fáze vývoje začala v roce 2009. Na vývoji se podílelo velké množství firem pod taktovkou Intelu. První verze specifikace NVM express byla vydána v roce 2011, následována revizí o rok později. Hlavními rozdíly mezi těmito verzemi jsou v přidání tzv. „multipath I/O“ a také vektorového I/O. Dále následovalo několik dalších revizí, až v srpnu roku 2012 byly uvolněny na trh první chipsety nového standardu NVM express. V červenci roku 2013 pak Samsung oznámil první SSD disk se jménem Enterprise, založený na standardu NVMe. Disk dle Samsungu dosahoval rychlostí 3 GB/s při čtení, což je několikrát víc než jejich předešlé produkty. V roce 2013 SandForce oznámil chipset s podporou x4 PCIe a rychlostmi 1 800 MB/s čtení/zápis v sekvenčním použití. V roce 2014 byly ohlášeny první produkty od Intelu postavené na standardu NVMe, které rovněž využívají sběrnici PCIe.  V březnu roku 2014 byla založena společnost NVM Express Inc., která sdružuje výrobce. Společnost má za úkol spravovat specifikace NVMe, dále je inovovat a také tuto technologii propagovat. Společnost je složena se zástupců různých firem pohybujících se v odvětví výroby a vývoje SSD disků.

NVM express vs AHCI/SATA.

Předností rozhraní AHCI/SATA je hlavně široká softwarová podpora, rozhraní však bylo vyvinuto primárně pro magnetické úložiště a proto neumožňuje paralelní přenos dat. To znamená, že je AHCI rozhraní schopno zvládat pouze jednu řadu o 32 příkazech. Na druhou stranu NVMe rozhraní je schopno zvládat 65535 řad o 65535 příkazech v každé řadě. Díky tomu může procesor při čtení/zápisu dat využívat více procesorových jader s vyšší účinností, čímž se zvýší jak objem zpracovaných dat v jeden okamžik, tak rychlost jejich zpracování. Rozhraní NVMe dokáže navíc využívat více PCIe linek najednou. U PCIe 3.0 prostupnost dat na jedné lince dosahuje 1 GB/s jednosměrně. Například u zapojení přes sběrnici PCIe x8 tedy prostupnost dosahuje 8 GB/s, kdežto AHCI dosahuje rychlostí blížících se 500 MB/s.  NVMe rovněž operuje při nižší latenci, protože na rozdíl od AHCI nepotřebuje číst z registrů pro zadání příkazu pro rozhraní. Každý příkaz pro AHCI znamená 4 čtení registrů, což přidává přibližně 2,5 mikrosekund latence.

Hardwarová podpora NVMe.

SATA Express a SFF-8639.

SATA Express je nová iterace staršího rozhraní SATA určená pro koncového zákazníka. Na druhé straně rozhraní SFF-8639 je určeno pro korporátní hlavně serverové využití.  SATAe rozhraní bylo vytvořeno v roce 2013. V květnu roku 2014 byly vydány chipsety H97 a Z97 od Intelu s podporou M.2 a SATAe rozhraní. AMD plánuje přidat podporu SATAe a M.2 v roce 2017 s příchodem nového socketu AM4 (Zen). Ale SSD disků se SATAe podporou není zatím mnoho.

M.2.

M.2 je rozhraní používající několik typů sběrnic pro připojení k počítači. PCIe 3.0, SATA 3.0 a USB 3.0. M.2 v případě připojení přes PCIe může využívat až 4 PCIe linky s teoretickou prostupností 4 GB/s jednosměrně. M.2 je schopno interagovat s NVMe ovladačem a tím pádem dokáže využívat velkého potenciálu pro paralelní prostupnost dat.  M.2 je možno použít také pro připojení externích karet, které například umožňují připojení Bluetooth či WiFi. M.2 rozhraní se dnes používá hlavně v přenosných zařízeních jako jsou notebooky.  Socket 2 je konfigurace používána hlavně pro sběrnici SATA či PCIe x2 s nižšími rychlosti a větší konečnou velikostí úložného zařízení a nižší cenou.  Socket 3 je konfigurace používána hlavně pro sběrnici PCIe s menší konečnou velikostí úložného zařízení, s vyšší rychlostí a zároveň také cenou.

Podpora NVM express.

Windows.

Prvním systémem s nativní podporou NVMe je Windows 8.1 a Windows Server 2012 R2. Microsoft také zpětně přidal podporu pro NVMe pro Windows 7 a Windows Server 2008 R2.

OS X.

Apple přidal podporu pro NVMe svému desktopovému systému v updatu 10.10.3 pro OS X Yosemite. MacBook Retina a MacBook Pro 2016 rovněž používají rozhraní NVMe.

iOS.

Apple poprvé použil rychlou flash paměť s rozhraním NVMe přes sběrnici PCIe v modelech iPhone 6s a 6s Plus.

Chrome OS.

V únoru 2015 byla přidána podpora NVMe rozhraní pro Chrome OS.

Linux.

Ovladač pro linux byl vytvořen jako open-source projekt. První ovladač byl implementován v Linux kernelu v. 3.13.

Solaris.

Systém od vývojáře Oracle obdržel první ovladače ve verzi 11.2.

VMware.

Intel vydal první ovladače pro verzi VMware vSphere 5.5. Nativně je NVMe podporováno od verze 6.0 dále.

FreeBSD.

Podpora vývoje nativní podpory byla sponzorována Intelem. Kernel systému ovladač obsahuje poprvé ve verzi 10.2.

UEFI.

UEFI ovladač.

NVM express, NVMe nebo dříve NVMHCI ("Non-Volatile Memory Host Controller Interface Specification") je specifikace rozhraní pro komunikaci mezi flash pamětí a jejím řadičem. Rozhraní využívá hlavních výhod flash pamětí oproti starším mechanickým diskům. Rozhraní je optimalizováno pro maximální využití nízké latence a vysoké propustnosti dat při připojení flash paměti přes PCIe nebo například SATA Express U.2 sběrnice. NVMe operuje na hardwarovém ovladači, definuje sady příkazů a zařizuje komunikaci mezi externím hardwarem (SSD disk) a interními komponenty (procesor).

NVM Express(NVMe),或称非易失性内存主机控制器接口规范(英语:Non-Volatile Memory Host Controller Interface Specification,缩写:英语:NVMHCIS),是一个逻辑设备接口规范。它是与AHCI类似的、基于装置逻辑接口的总线传输协定规范(相当于通讯协议中的应用层),用于访问通过PCI Express(PCIe)总线附加的非挥发性内存介质(例如采用闪存的固态硬盘机),虽然理论上不一定要求PCIe总线协定。


Historie.

Roku 1503 získal moskevský velkokníže Ivan III. třetinu rjazaňských měst, včetně Tuly. Od té doby byla Tula majetkem Moskevského knížectví. To tehdy trpělo nájezdy Krymských Tatarů, proto přikázal Vasilij III. roku 1507 založit v Tule, na levém břehu řeky Upy, dubovou pevnost. Tato stavba ve tvaru protáhlého půlkruhu byla dokončena roku 1509. O 5 let později dal kníže Vasilij po vzoru vystavět novou kamennou pevnost, na níž pracovali italští architekti, kteří nedlouho před tím pracovali na Moskevském kremlu. Jejich rukopis je patrný například na cimbuří ve tvaru vlaštovčích ocasů, které do Ruska přinesli z Itálie právě tito, kteří prováděli přestavbu sídla ruských carů.  Nový kreml byl dokončen roku 1520, starší dubové opevnění však zůstalo na místě až do roku 1740. Cihlové hradby byly dlouhé 1066 m a hlavní palebná síla byla soustředěna v jeho 9 věžích. Mezi Ivanovskou věží a řekou byla vyhloubena tajná chodba, která umožňovala obráncům zásobovat se vodou v případě obležení. Půdorys kremlu je obdélníkový.  V roce 1552, tedy v době kdy byl car Ivan IV. na výpravě na Kazaň, oblehl Tulský kreml krymský chán Devlet I. Geraj. Obránci se nicméně udrželi až do příchodu carského vojska z Kolomny. Tyto události připomíná kámen u Ivanovské brány.  Dřevěné opevnění bylo ve 2. polovině 16. století rozšířeno natolik, že desetinásobně převyšovalo rozlohu kremlu, a chránilo tak celé město.  V roce 1605 se Tula na chvíli stala hlavní městem Ruska, když se ve zdejším kremlu usadil Lžidimitrij I. Právě sem přijížděli tomuto samozvanci přísahat věrnost bojaři a dvořané.  Roku 1607 po čtyři měsíce drželi kreml povstalci v čele s Ivanem Bolotnikovem. Vojsko pod vedením cara Vasilije Šujského marně podniklo několik útoků na pevnost. Pomohl mu nakonec až chytrý bojarský synek, kterého napadlo přehradit řeku Upu pytli se zeminou a vytvořit tak jezero, které by kreml zatopilo. Voda skutečně donutila povstalce kapitulovat. Tuto událost připomíná obelisk, vztyčený v roce 1953.  Po připojení levobřežní Ukrajiny k Rusku v polovině 17. století kreml zcela ztratil svůj vojenský význam. Hradby nicméně na rozdíl od jiných kremlů nebyly zbořeny a dočkaly se dokonce oprav na konci 18. a v 19. století.  Ve 30. letech 20. století byly odstraněny některé objekty, údajně kvůli špatnému technickému stavu. V 50. a 60. letech potom probíhaly restaurátorské a výzkumné práce, jejichž cílem bylo vrátit kremlu původní vzhled.  Po roce 2013 opět proběhly velké opravy, vedené z velké části za prostředky vybrané dobročinným fondem "Tulský kreml". V roce 2015 bylo ve zrekonstruovaném historickém objektu otevřeno Muzeum samovarů a tulského perníku, Muzeum historie Tulského kremlu a výstavní sál.  Na rok 2020 se plánují oslavy výročí 500 let Tulského kremlu.

Areál kremlu.

Věže.

Kremelské hradby jsou posíleny 9 věžemi, z nichž 4 slouží zároveň jako brána:

Tulský kreml () je starobylý kreml na břehu řeky Upy v centru ruské Tuly. V letech 1514-1520 jej nechal vystavět moskevský velkokníže Vasilij III. na posílení obrany před nájezdy Krymských Tatarů na Moskvu. Jedná se o nejstarší objekt ve městě.

图拉克里姆林()是俄罗斯城市图拉的一座要塞建筑,修建于16世纪。图拉克里姆林内有两座大教堂。图拉克里姆林于1507年开始修建,不过在17世纪时,图拉克里姆林已经没有了军事意义。1930年代,图拉克里姆林内的教堂被毁。2012年至2014年,教堂得到了重建。现在图拉克里姆林作为博物馆对外开放。


Výskyt.

Domovinou devětsilu japonského je Japonsko (mimo ostrova Hokkaidó) a dále Korejský poloostrov, severovýchodní oblasti Číny a Přímořském a Chabarovský kraj na ruském Dálném východě. Odtud byl coby nenáročná okrasná rostlina rozšířen do Střední i Severní Evropy a jako rostlina vhodná i k jídlu též do Vietnamu a na Havaj.  Rostlina se koncem 19. století začala jako exotická bylina vysazovat do evropských zámeckých zahrad a parků, kde upoutávala hlavně svou velikostí. Odtud začala pouť mimo vyhrazená území, obvykle byly vyvezeny úlomky oddenků, které ve vlhkém prostředí zakořenily a daly vzniknout novým rostlinám.

Ekologie.

Vlhkomilná rostlina vyskytující se ve světlých lesích, na březích rybníků, potoků nebo i v bažinách. Roste v široké škále vlhkých půd, v závislosti na jejích výživnosti se odvíjí velikost rostliny. Z vytrvalého, plazivého, silně se rozrůstajícího oddenku vyrůstá z jara nejdříve květní lodyha s listeny a květenstvím tvořeným mnoha úbory a teprve po odkvětu raší přízemní listy. Bylina se rychle rozrůstá podzemními oddenky a v nevelkých zahradách zarůstá okolní rostliny. Evropskou zimu spolehlivě přežívá, vykvétá brzy z jara a na místech s pozdními mrazíky někdy namrzají rozkvetlá květenství.

Popis.

Vytrvalá, dvoudomá bylina, která na jaře nejdříve vypouští z oddenku lodyhu hrubou 5 až 10 mm, která bývá vysoká 20 až 40 cm a po opylení se prodlužuje až na délku 70 cm. Na lodyze vyrůstá květenství se žlutozelenými listeny, které bývají až 8 cm dlouhé, mají rovnoběžnou žilnatinu a na vrcholu jsou tupé. Květenství je tvořeno 20 až 30 do hlávky staženými úbory obsahující četné, vonné, trubkovité květy s bílými či nažloutlými korunami. Květy jsou na celé rostlině stejné, funkčně samčí nebo samičí. Samičí květy se mohou opylit výhradně pylem z jiné samčí rostliny. Opylené květy produkují válcovité nažky 3,5 mm velké zakončené bílým, asi 1 cm dlouhým chmýrem. Kvetou v dubnu až květnu, semena (nažky) dozrávají v červnu.  Po odkvětu začnou na dlouhých řapících vyrůstat z oddenku přízemní listy. Jejich čepele jsou srdčitě ledvinovité nebo vejčitě podlouhlé, bývají velké téměř 1 m, po obvodě jsou nepravidelně jemně zubaté, na horní straně hladké a na spodní chlupaté a později olysané.

Význam.

Tato statná rostlina bývá využívána na rychlé pokrytí velkých vlhkých a stinných zahradních ploch. Aby vynikla krása velkých listů a z jara i zajímavých květenství (připodobňovaných ke květákům), potřebuje velký prostor. Po zakořenění se oddenky rychle šíří do okolí a záhy se může rostlina stát nepříjemným plevelem, ze stanoviště kde rostla po několik let ji lze jen nesnadno vyhubit.  Ve své domovině, v Japonsku, se dlouhé bylinné řapíky po oloupaní svrchní vrstvy používají jako zelenina. Kořen se ve východoasijském lidovém léčitelství používá obdobně jako u devětsilu lékařského v Evropě. Oddenky se suší a vaří se z nich léčivé čaje používané při nemocech dýchacích cest, žlučníku či močového ústrojí, proti žaludečním křečím, revmatickým bolestem i střevním parasitům. Čerstvé listy se používají na obklady vnějších poranění kůže nebo i kloubů, pomáhají i při hadímu uštknutí.

Taxonomie.

V přírodě České republiky se vyskytuje poddruh devětsil japonský obrovský ("Petasites japonicus" (Siebold et Zucc.) Maxim. subsp. "giganteus" Kitam.), který je, jak napovídá jméno, mohutnější. Řapíky přízemních listů má dlouhé až 1,5 m a jejich čepele mívají v průměru až 2 m. V kultuře se pěstují kultivary 'Nishiki buki' a 'Variegata' se žlutě skvrnitými listy a 'Purpureus' s fialovými listeny a tmavě purpurovými listy.

Devětsil japonský ("Petasites japonicus") je statná, vytrvalá, dvoudomá rostlina s plazivými oddenky. Tento příležitostně se vyskytující neofyt je jedním ze čtyř druhů rodu devětsil, s kterými se můžeme v přírodě České republiky setkat; poprvé zde byl zjištěn roku 1900.

蜂斗菜(学名:'),别名冬花、款冬或款冬蒲公英,属于菊科蜂斗菜属,多年生草本植物。雌雄异株,花期约在1-3月。常见生长于山野路边,原产于河南、陕西、山西、甘肃以及日本等地。全株皆可入药,是中药里止咳化痰、润肺及促进食欲的药方之一。但与其他的菊科一样,蜂斗菜含有的吡咯里西啶生物碱会导致肝小静脉闭塞。中医学中把本植物与款冬花混淆,因此这两种植物有相同的别名。


Nález Ústavního soudu.

1. února 2006 zažádal lesbický pár o vydání manželské licence. Jejich žádosti nebylo vyhověno s odvoláním se na zákonnou definici manželství. Obě žadatelky se pak následně obrátily na soud kvůli diskriminaci, která je ústavně zakázaná od r. 1976. Diskriminace jiných sexuálních orientací je v Portugalsku ústavně nepřípustná od r. 2004. V květnu 2007 se soud rozhodl jejich případem nezabývat, čímž se celá záležitost dostala k Ústavnímu soudu, který jí převzal v červenci 2007. Právní zástupce Heleny a Teresy Luís Grave Rodrigues prezentoval jejich žádost se sedmi odbornými vyjádřeními ("pareceres") portugalských profesorů práv, kteří byli toho názoru, že zákaz stejnopohlavního manželství je neústavní.  9. července 2009 rozhodl Ústavní soud v poměru hlasů 3:2, že stejnopohlavní manželství není ústavním právem, ale že není ani nepřípustné, a tudíž konečně rozhodnutí záleží pouze na zákonodárcích.

Legislativní proces.

Návrhy poslanců za BE a PEV z r. 2008.

Dva návrhy zákona o stejnopohlavním manželství byly prezentovány v parlamentu 10. října 2008. Jednalo se o dva separátní návrhy poslanců Levého bloku (BE) a Os Verdes (PEV). Oba návrhy byly odmítnuty vládnoucí Socialistickou stranou a opoziční Portugalskou sociálně demokratickou stranou.

Vládní návrh 2009-2010.

Portugalský premiér José Sócrates řekl 18. ledna 2009 ve svém předvolebním projevu, že pokud v zářijových volbách znovu vyhraje, tak se jeho vláda zasadí o legalizaci manželství pro všechny. Přestože se mělo jednat o manželství bez adopcí, tak jej většina portugalských LGBT organizací vnímala jako významný krok.  V květnu 2009 potvrdil mluvčí Úřadu vlády Jorge Lacão, že socialistická vláda přijme zákon o stejnopohlavních sňatcích, pokud v r. 2009 vyhraje volby.  Proti stejnopohlavnímu manželství se vyslovila předsedkyně konzervativní Portugalské sociálně demokratické strany (PSD) Manuela Ferreira Leite.  V květnu 2009 se zrodilo Hnutí za rovnost v přístupu k občanským sňatkům s kampaní za manželství pro všechny. Za svého trvání si získalo podporu od spisovatele a držitele Nobelovy ceny za literaturu José Saramaga a lisabonského starosty Antónia Costy.  V říjnu 2009 potvrdil nově sestavený vládní kabinet José Sócrata, že Socialistická strana svůj předvolební slib splní, a že vyjde vstříc hnutí za stejnopohlavní manželství. Předseda poslaneckého klubu Levého bloku tento postoj uvítal a sám zpracoval vlastní návrh novely zákona o rodině měnící definici manželství na genderově-neutrální. V polovině října 2009 oznámil Jorge Lacão, že by stejnopohlavní manželství mělo být přijato na začátku r. 2010.  3. listopadu 2009 podal člen CDS-Lidové strany José Ribeiro e Castro žádost o konání referenda, které premiér, Socialistická strana a Levý blok nevyhověli.  4. listopadu 2009 potvrdil předseda poslaneckého klubu Socialistické strany Francisco Assis, že zákon o stejnopohlavních sňatcích bude přijat v brzké době, a že neumožní homosexuálním párům adopci dětí.  17. prosince 2009 přijala vláda návrh zákona o stejnopohlavních manželství.  8. ledna 2010 následujíc po parlamentní debatě, jíž se zúčastnil i premiér, byl vládní návrh hned v prvním čtení přijat Republikovým shromážděním v poměru hlasů 126:97. Poslanecké návrhy Levého bloku a Zelené strany byly odmítnuty. Se stejným osudem se setkal i zákon o registrovaném partnerství navržený poslanci strany PSD. 10. února byl návrh schválen Ústavním výborem Parlamentu Portugalské republiky. Finální parlamentní hlasování se pak konalo 11. února, kde byl návrh opět přijat. 24. února 2010 postoupil Ústavní výbor návrah porgualskému prezidentovi Aníbalu Cavaco Silvovi.  13. března 2010 dal prezident návrh k přezkumu Ústavnímu soudu, aby rozhodl, zda je neústavní. 8. dubna 2010 hlasovali soudci Ústavního soudu v poměru 11:2 pro ústavnost návrhu. Tři z nich se vyjádřili pro ústavní právo párů stejného pohlaví na sňatek. Nález Ústavního soudu byl publikován 28. dubna. Prezident měl celkem 20 dní na to, aby se rozhodl, zda zákon podepíše, anebo vrátí Republikovému shromáždění.  17. května 2010 byl návrh podepsán prezidentem. Zákon byl pak publikován ve Sbírce zákonů Portugalské republiky 31. května 2010. Účinnosti nabyl 5. června 2010. 7. června 2010 se Teresa Pieres a Helena Paixão staly prvním lesbickým párem, který v Portugalsku uzavřel manželství.

Homoparentální adopce.

24. února 2012 odmítnul parlament dva návrhy umožňující homosexuálním párům adopce dětí.  17. května 2013 odmítnul parlament v poměru hlasů 104:77 návrh umožňující homosexuálním párům adopci dětí znovu. Ten samý den přijal parlament v prvním čtení návrh umožňující sezdaným párům stejného pohlavní adopci dítěte svého manžela. Ten byl pak následně odmítnut ve druhém čtení 14. března 2014 v poměru hlasů 107:112.  17. ledna 2014 přijal parlament rezoluci na konání referenda o adopčních právech párů stejného pohlaví. 28. ledna dal prezident Aníbal Cavaco Silva žádost k Ústavnímu soudu, aby přezkoumal ústavnost rezoluce. 19. února 2014 rozhodl Ústavní soud, že je rezoluce neústavní. Cavaco Silva pak následující den rezoluci vetoval.  20. listopadu 2015 přijal parlament 5 návrhů umožňující homosexuálním párům adopce dětí v prvních čteních. Návrhy pak předložil Výboru pro ústavní záležitosti, práva, svobody a jejich garance. 16. prosince byly návrhy sjednoceny do jednoho, o kterém pak následně parlament hlasoval. 18. prosince byl návrh přijat ve druhém a finálním hlasování. 23. ledna 2016 byl návrh vetován prezidentem, který toto rozhodnutí oznámil až o dva dny později 25. ledna. 10. února 2016 bylo prezidentské veto přehlasováno. Ve Sbírce zákonů byl nový zákon publikován 29. února. Účinnosti nabyl prvním dnem měsíce následujícího po publikaci, tj. 1. březen 2016.

Manželské statistiky.

Rok po nabytí účinnosti zákona se v Portugalsku konalo cca 380 homosexuálních svateb.  Podle statistik z r. 2013 bylo v Portugalsku oddáno 305 homosexuálních párů - z toho 98 ženských a 207 mužských párů párů. V r. 2014 došlo k mírnému nárůstu. Za ten rok uzavřelo manželství 308 homosexuálních párů - z toho 127 lesbických a 181 gay. Homosexuální manželské páry tvořily 1 % ze všech uzavřených manželství v zemi.  V období od června 2010 do června 2015 se v Portugalsku konalo celkem 1591 homosexuálních svateb. 1060 z nich tvořily gay páry a 531 lesbické páry.

Opozice.

V době diskuzí na téma stejnopohlavního manželství a po jeho legalizaci vznikala řada skupin, která jej odmítala.  Jedním z hlavních odpůrců stejnopohlavního manželství byla Římskokatolická církev v Portugalsku. Ačkoli je Portugalsko ústavou chápané jako sekulární, drží si status země s katolickou historií a tradicí, což je jedním z důvodů, proč se ze stejnopohlavního manželství stal předmět bulvárního tisku, což značně zvýšovalo jeho kontroverze.  8. ledna 2010 odmítnul parlament žádost o konání celonárodního referenda o stejnopohlavním manželství.  V únoru téhož roku protestovalo v Lisabonu proti stejnopohlavnímu manželství 5000 Portugalců.  13. května 2010 během oficiální návštěvy v Portugalsku a čtyři dny před ratifikací nového zákona vyjádřil papež Benedikt XVI. odpor ke stejnopohlavnímu manželství, které prohlásil za "nebezpečné a zničující".

Právní úprava manželství.

19. července 2010 publikoval Instituto dos Registos e do Notariado následující čtyři předpisy regulující manželství:

Stejnopohlavní manželství je v Portugalsku legální od 5. června 2010. Vládní kabinet José Sócrata zpracoval návrh takového zákona v prosinci 2009. Ten pak následně v únoru 2009 přijalo Republikové shromáždění ("Asembleia da República"). Ústavnost návrhu potvrdil Ústavní soud Portugalské republiky v dubnu 2010. 10. května 2010 byl návrh podepsán prezidentem Aníbalem Cavaco Silvou a Portugalsko se tak stalo šestou zemí v Evropě a osmou na světě, která umožnila párům stejného pohlaví uzavírat sňatky. Nový zákon byl pak následně publikován ve Sbírce zákonů Portugalské republiky ("Diário da Republica") 31. května 2010. Účinným se stal 5. června 2010.

葡萄牙同性婚姻,于2010年5月17日由中间偏右阵营的葡萄牙社会民主党的总统阿尼巴尔·卡瓦科·席尔瓦签署后正式生效。


玛丽·路易斯·科勒略·普雷卡

Život a politická kariéra.

Coleiro Preca se narodila v Qormi. Na maltské univerzitě obdržela titul bakalářky umění na právních a humanitních studiích (mezinárodní studie) diplom notáře.  Po vstupu do Labouristické strany pracovala jako členka Národní exekutivy, asistentka generálního tajemníka a později generální tajemnice. Byla také členkou Národní kanceláře socialistické mládeže (později Fóra mladých labouristů), prezidentkou Ženského křídla strany (1996–2001), zakládající členkou nadace Ġużè Ellul Mercer a publicistkou ve stranickém týdeníku "Il-Helsien" (v současné době už zaniklém).  V letech 1998–2014 byla poslankyní maltského parlamentu. V parlamentních volbách 2008 byla zvolená jako první poslankyně. Jako členka opozice zastávala post stínové ministryně sociální politiky a členky Stálé komise sociálních věcí od roku 1998.  Poté, co Alfred Sant rezignoval na post předsedy Labouristické strany v roce 2008, se neúspěšně pokusila zpochybnit novou volbu předsedy strany.

Prezidentka.

1. března 2014 přijala Coleiro Preca nominaci na úřad prezidenta. Po odchodu Ġorġe Abely byla nominována jako nový prezident s nástupem od 4. dubna 2014. Coleiro Preca se ve věku 55 let stala nejmladším maltským prezidentem a druhou ženou v tomto úřadu po Agathě Barbarové.  V roce 2014 založila Prezidentskou nadaci pro všeobecné dobro společnosti, což je nezisková konzultativní a výzkumná organizace pomáhající maltským prezidentům provádět politiku sociální inkluze a zvyšování životní úrovně obyvatel.

Ocenění.

Mezinárodní tituly.

V září 2016 obdržela prezidentka Coleiro Preca ocenění 'průkopnice změny' na konferenci žen při Organizace spojených národů za jejím podílu na genderové rovnosti a většího uplatnění žen ve středomořském regionu. Výkonná ředitelka žen při OSN Lakshmi Puri popsala Coleiro Preca jako opravdového vítěze genderové rovnosti, nejen na Maltě, ale v celém Commonwealthu.

Setkání s britskou královnou.

V listopadu 2015 v rámci setkání hlav států Commonwealthu osobně přivítala královnu Alžbětu II.

Marie Louise Coleiro Preco (* 7. prosince 1958, Qormi) je maltská politička. V letech 2014–2019 byla devátym prezidentem Maltské republiky a druhou ženou v této funkci. Před vstupem do prezidentského úřadu byla v letech 1998-2014 poslankyní maltského parlamentu za Labouristickou stranu. Od 11. března 2013 do 29. března 2014 zastávala funkci ministryně pro rodinu a sociální solidaritu.

玛丽·路易斯·科勒略·普雷卡(Marie Louise Coleiro Preca) (1958年-12月7日) 马耳他政治家,2014年当选马耳他总统。她是马耳他工党成员,1998年起被选为马耳他众议院议员,2013年3月11日至2014年3月29日担任家庭和社会团结部长。2014年3月1日她接受总统候选人提名,4月1日在议会间接选举中被选为新总统,4月4日正式就职。科勒略·普雷卡是最年轻的马耳他总统,现年58岁,也是该国自阿加莎·巴巴拉之后的第二个女总统。


2018年俄罗斯总统选举

Kandidáti.

V první polovině prosince roku 2017 bylo oznámeno, že se bude o prezidentský úřad ucházet i počtvrté Vladimir Putin, dosavadní prezident. Dále kandiduje Pavel Grudinin, ředitel Leninova sovchozu, kandidující za komunistickou stranu, Vladimir Žirinovskij – ruský nacionalista, předseda Liberálně-demokratické strany Ruska, Xenija Sobčaková – novinářka a televizní moderátorka, Grigorij Javlinskij – ruský liberální ekonom, bývalý předseda liberálního opozičního politického hnutí Jabloko, Boris Titov – politik, podnikatel a předseda Strany růstu, Maxim Surajkin – předseda strany Komunisté Ruska a Sergej Baburin – dřívější poslanec Státní dumy a lídr strany Ruský všenárodní svaz. Hlavní kandidát opozice Alexej Navalnyj nebyl k volbám připuštěn kvůli jeho dřívějšímu odsouzení z údajného korupčního jednání.

Kontroverze.

Kontroverze kolem kandidatury A. Navalného.

Alexej Navalnyj je opoziční politik, předseda Strany pokroku a zakladatel Fondu boje s korupcí. Více než rok před volbami vedl velmi intenzivní předvolební kampaň, v níž dokázal aktivizovat stovky tisíc lidí napříč celým Ruskem i přes informační blokádu v celostátních médiích. Na desítky setkání s Navalným po celé zemi přicházely tisíce zejména mladých lidí. Kampaň provázel velký tlak ze strany úřadů, jeho stoupencům nebylo povolováno organizovat mítinky a demonstrace a poté docházelo k věznění organizátorů mítinků, jeho příznivci a členové jejich rodin byli zatýkáni, zastrašováni, došlo i k výpovědím ze zaměstnání či vyloučení ze studia. Sám Navalnyj byl v průběhu kampaně odsouzen dvakrát, jednou na 15, podruhé na 20 dní vězení. Centrální volební komise jej nakonec 25. prosince odmítla registrovat, neboť Navalnyj byl pravomocně odsouzen v kauze zpronevěry v podniku Kirovles. Rozsudek v této kauze však byl již dříve zpochybněn Evropským soudem pro lidská práva. Za politicky motivovaný proces označil tuto kauzu např. tehdejší velvyslanec USA v Rusku, Evropská unie a řada vysokých představitelů evropských zemí. Navalnyj v reakci na znemožnění kandidovat vyhlásil "stávku voličů".  V souvislosti se zamítnutím kandidatury Alexeje Navalného ze strany ruské Centrální volební komise na základě jeho údajné zpronevěry v kauze Kirovles vydala Evropská služba pro vnější činnost tiskové prohlášení. V něm vyjádřila "vážnou pochybnost nad politickým pluralismem v Rusku a nad uskutečněním demokratických voleb v příštím roce". Prohlášení také připomíná, že v kauza, která znemožnila Navalného kandidaturu, byla již jednou Evropským soudem pro lidská práva zpochybněna. Vyzývá také, aby politicky motivované rozsudky nebyly používány k omezení politické soutěže.  Mluvčí ministerstva zahraničí USA Noel Clay vyjádřil znepokojení nad rozhodnutím Centrální volební komise nepřipustit Navalného k prezidentským volbám. Zároveň sdělil, že USA vyzývají ruskou vládu k provedení "čestných voleb, které budou transparentní, spravedlivé a svobodné a budou garantovat svobodné vyjádření vůle lidu".  28. ledna 2018 proběhly ve více než 100 ruských městech od Vladivostoku po Kaliningrad protesty proti nepřipuštění Alexeje Navalného k volbám a za jejich bojkot. Podle Navalného byli k volbám připuštěni pouze ti kandidáti, které Putin osobně vybral a kteří jej ani v nejmenším neohrožují. V sibiřském Jakutsku lidé vyšli nehledě na teplotu -45 °C. V Jakutsku, Jekatěrinburgu a Petrohradě se sešlo okolo 1 000 lidí, v Moskvě asi 3 000 - 4 000 lidí. V asi 20 % měst demonstrace nebyly povoleny. Zadrženo bylo po celé zemi 371 lidí, v souvislosti s protesty 120 osob dostalo pokuty v rozmezí 500 až 150 000 rublů nebo zatčeno v rozsahu 1 až 30 dní (k 31. lednu 2018).

Nátlak na nezávislé pozorovatele.

Již před volbami byl vyvíjen nátlak na nezávislou pozorovatelskou organizaci Golos a na organizaci Alexeje Navalného, která k volbám vyslala přes 30 tisíc pozorovatelů. Nejdříve bylo oběma organizacím znemožněno vyslat pozorovatele přes jejich oficiálně zaregistrovaná média, takže museli požádat o pověření od kandidátů. Těsně před volbami proběhla po celém Rusku vlna domovních prohlídek a zatýkání. Na dobu voleb byli uvězněni někteří koordinátoři a lektoři pozorovatelů, zároveň se policie v některých regionech snažila zabavit aktivistům pověření pro pozorovatele. Jenom v Kemerovské oblasti takto policie zabavila přes 1600 pověření.

Během voleb.

Opoziční pozorovatelé a novináři v průběhu voleb zdokumentovali množství kontroverzí a podvodů. Například v některých urnách již v momentě otevření volebních místností ležely hlasovací lístky. Centrální volební komise a zejména nezávislí pozorovatelé zveřejnili řadu videí, ve kterých členové volebních komisí vhazovali do uren svazky hlasovacích lístků. Šéf volební místnosti nedaleko Moskvy byl suspendován a druhý muž obviněný z toho, že hodil do urny vícero hlasů na dalekém východně byl zatčen.  Některým voličům bylo umožněno hlasovat více než jednou, což potvrdil i kandidát za komunistickou stranu Pavel Grudinin. Některé takové případy byly dokonce zachyceny kamerami.  Docházelo také k zatýkání a napadání pozorovatelů přímo ve volebních místnostech. Ve městě Dolgoprudnyj dva opilí lidé vyhnali z volební místnosti pozorovatele kandidáta Borise Titova, ten se do místnosti poté vrátil. V Machačkale byli údajně napadeni volební pozorovatelé. Předsedkyně Pamfilovová však jakékoliv vykázáni, či dokonce napadení pozorovatelů popřela a označila je za zvěsti, ačkoliv řada incidentů byla zachycena kamerami.  Několik stovek lidí si oficiálně stěžovalo, že byli nuceni k účasti ve volbách pod různými pohrůžkami, například nižším platem, nebo ztížením zkoušek na škole. Účast ve volbách museli dokazovat například fotografií z volební místnosti.Jednalo se nejenom o státní zaměstnance, ale i o studenty a zaměstnance soukromých podniků.  Záběry zveřejněné Golosem ukazují kamery ve volebních místnostech, které byly záměrně zakrývány, aby znemožnily pozorovat dění, například balónky.

Nesrovnalosti ve výsledcích.

Podle zpráv nezávislých pozorovatelských organizací byla ve volebních místnostech, kde byl přítomen nezávislý pozorovatel, volební účast nápadně nižší než v ostatních. V Penzenské oblasti například pozorovatelé od Alexeje Navalného napočítali účast asi 50 %, oficiální volební účast v regionu ovšem činila 70 %. Zároveň bylo ve volebních místnostech Penzenské oblasti bez nezávislých pozorovatelů napočítáno o 15-20 % hlasů za Vladimira Putina více než na těch bez pozorovatelů. V Čečensku, kde k volbám přišlo oficiálně téměř 90 % voličů, odvolilo v místnostech pokrytých pozorovateli více než dvakrát méně lidí. Celkově Navalnyj uvádí, že oficiální údaje byly navýšeny asi o 10 %. Pozorovatelé agentury Reuters počítali u 12 volebních místností, kolik do nich za celý den přijde voličů. Oficiální výsledky v 9 z nich byly o 10 i více procent vyšší než údaje pozorovatelů.  Fyzik a matematik Sergej Špilkin, který se dlouhodobě zabývá podáváním matematických důkazů falzifikace ruských voleb, odaduje, že v těchto prezidentských volbách bylo Putinovi přičteno okolo 10 milionů falešných hlasů. Vychází přitom z analýzy statistických anomálií, kdy Putin ve volebních místnostech s nižší účastí získal výrazně menší počet hlasů než ve volebních místnostech s vysokou účastí. Podle Špilkina se tak ale paradoxně jedná o nejčestnější volby v Rusku za posledních 15 let.

Zajímavosti.

Na ruské ambasádě v Paříži hlasoval také francouzský herec Gérard Depardieu, který v roce 2013 obdržel od prezidenta Putina ruské občanství.  Poprvé se přímo pod ruskou vládou hlasovalo na Krymu. Voliči tam dostávali odznak s nápisem „S Ruskem na věčné časy“.  Ukrajina se rozhodla, že hlasování ruským občanům na svém území nedovolí – například ambasáda v Kyjevě byla blokována policejními jednotkami. Ukrajinská vláda tímto opatřením zareagovala na ruskou výzvu, aby zajistila bezpečnost zastupitelských úřadů v den voleb. Rusko postup Ukrajiny označilo za porušení mezinárodního práva.

Reakce.

Čína byla první světovou velmocí, která reagovala na výsledky voleb, se slibem, že s Ruskem vytáhne vztahy na „vyšší stupeň“. Další země, které následovaly byly: Ázerbájdžán, Arménie, Bělorusko, Bulharsko, Chorvatsko, Kuba, Česká republika, Egypt, Německo, Guatemala, Maďarsko, Indie, Írán, Izrael, Japonsko, Kazachstán, Kyrgyzstán, Malajsie, Moldavsko, Saúdská Arábie, Sýrie, Tádžikistán, Uzbekistán a Venezuela. 20. března, tedy ještě před sečtením 100 % hlasů, Putinovi gratuloval předseda Evropské komise Jean-Claude Juncker a telefonicky také americký prezident Donald Trump.

Ruské prezidentské volby se uskutečnily v neděli dne 18. března 2018. Dosavadní prezident Vladimir Putin obhájil svůj mandát se 76,66 % hlasů (účast 67,47 %), ve funkci prezidenta bude s přestávkou (2008–2012) již po čtvrté volební období, o další budoucí kandidatuře již neuvažuje.

2018年俄罗斯总统选举在2018年3月18日于俄罗斯举行。现任俄罗斯总统弗拉基米尔·普京参加总统选举,并以76.69%的支持率在选举胜出,获得连任,他将会执政至2024年5月7日。自上次总统选举以来,普京的民意支持率一直高于80%。


Vlastnosti.

Součástí této mlhoviny o rozměrech 20'×30' je také otevřená hvězdokupa IC 1590, několik Bokových globulí a hvězdný systém B 1. Tyto objekty dohromady tvoří jeden systém nazvaný Sh2-184, který má zdánlivý rozměr 40'. Měřením paralaxy vodních maserů na frekvenci 22 GHz, které bylo provedené v roce 2014, byl získán nový odhad vzdálenosti mlhoviny od Země. Naměřená vzdálenost 2,82 ± 0,20 kpc (9 200 světelných let) je mírně nižší než obecně uváděná vzdálenost 9 500 světelných let. Díky svému tvaru, který připomíná postavu z počítačové hry, je mlhovina mezi astronomy známa také pod názvem Pacman Nebula (mlhovina Pacman).

Historie pozorování.

Edward Emerson Barnard tuto mlhovinu objevil 16. listopadu 1881 a popsal ji jako "velkou slabou a velmi rozptýlenou mlhovinu." Sherburne Wesley Burnham později v mlhovině objevil vícenásobnou hvězdu 'B 1' (β 1), jejíž hlavní člen HD 5005 (HIP 4121) je velmi zářivou hvězdou osmé magnitudy a spektrální třídy O6 a čtyři společníci jsou od ní vzdáleni 1,4' až 15,7'. Od doby jejich prvního proměření v roce 1875 v tomto pětinásobném systému nenastaly žádné patrné změny.

Poloha IC 11.

V místě, které Barnard zaznamenal jako souřadnice objektu IC 11, se mlhovina nenachází, proto některé katalogy považují IC 11 za nenalezený objekt. Trojhvězda zmíněná v popisu však naznačuje, že se Barnard při zápisu polohy zmýlil o 30 minut v rektascenzi. NGC 281 i IC 11 je tedy dvojí označení stejného objektu.

Pozorování.

Mlhovinu je možné vidět amatérským dalekohledem z oblastí s tmavou oblohou. Walter Scott Houston ve své knize "Deep Sky Wonders" popsal vzhled mlhoviny v malém dalekohledu: "V nejbližším okolí vícenásobné hvězdy byla vidět slabá záře a občas jsem měl dojem, že je tam i mnohem větší mlhovina. Její plošná jasnost byla mnohem menší než u Galaxie v Trojúhelníku nebo NGC 205, vzdáleného společníka Galaxie v Andromedě."

NGC 281 (také IC 11 nebo Sh2-184 ) je jasná emisní mlhovina a součást HII oblasti v souhvězdí Kasiopeji. Je vzdálena přibližně 9 500 světelných let od Země, takže patří do ramena Persea Mléčné dráhy. Objevil ji Edward Emerson Barnard 16. listopadu 1881.

NGC 281、IC 11或Sh2-184是在北天仙后座的一个亮发射星云和电离氢区的一部分,也是银河系英仙臂的一部分。这个20 X 30 角分大小的星云也与有数个包克球和聚星B1的疏散星团IC 1590相关联。它们共同组成Sh2-184,跨越40角分的大面积。在2014年,使用来自水迈射在22GHz的无线电视差,估计它距离我们大约2,820±200秒差距(9,000光年)。因为它看似电动游戏的小精灵,通俗的说法也称NGC 281为小精灵星云(Pacman Nebula),香港天文界则翻译为食鬼星云。


Princip.

Burndown graf má na ose Y množství práce kterou zbývá udělat do konce sprintu. Práce se může sledovat například pomocí jednotky nazývané story point. Na Ose X je čas. Interval osy X je jeden sprint projektu. První hodnota na ose Y je množství práce naplánované pro celý sprint. Jak práce postupuje, vkládá se do grafu kolik práce zbývá udělat. Tedy odčítá se hodnota “spálené” práce – z čehož je odvozen název grafu. Čára spojující tyto hodnoty v grafu pak vyznačuje množství skutečně zbývající práce.

Varianty rozšíření.

Do grafu může být vyznačena linie ukazující ideální průběh. Ideálním průběh je takový, že je práce prováděna rovnoměrně po celou dobu sprint, co je graficky vyjádřeno jako úsečka. Tato úsečka začne na bodu daném hodnotou práce naplánované pro celý sprint. Koncový bod je dán nulovým množstvím zbývající práce a časem trvání sprintu.  V některých případech se do grafu vyznačují i další hodnoty ukazující například okamžik dokončení a hodnotu práce jednotlivých úkolů.

Interpretace grafu.

V případě, že je linie ukazující reálně odvedenou práci nad linií ideálního průběhu, je project za plánem. Naopak v případě, že je tato linie pod čarou ideálního průběhu běží project rychleji než bylo odhadováno.

Využití grafu.

Burndown graf ukazuje pokrok v práci a rychlost jakou je pokrok dosahován. Graf slouží k prezentaci postupu práce pro zákazníka. Zvolená forma by také měla podporovat tým ve snaze udržet tempo dodávek. Na základě dosahovaného výkonu může projektový manažer udělat revizi původních odhadů, kterou aplikuje při plánování. S postupem projektu získává tým zkušenosti s řešenou problematikou, technologií a hlubší porozumění pro zadání projektu a jeho úkolů. V agilním projektu bývají jednotlivé požadavky obvykle popsány volněji, například ve formě tak zvaných user story. Zkušenosti a znalost reálně dosahované rychlosti realizace vede k tomu, že odhady se mohou v průběhu postupu projektu zlepšovat.

Odkazy.

Související stránky.

Agilní řízení projektu

Burndown Chart (též Burn down chart, Burndown report) je graf používaný při agilním řízení projektu, který ukazuje množství práce kolik zbývá dodělat v rámci jednoho sprintu. Je tím vizualizováno tempo práce, což mimo jiné podporuje tým v udržení rychlosti dodávek.

燃尽图(英语:burn down chart)是用于表示剩余工作量的工作图表,由横轴(X)和纵轴(Y)组成,横轴表示时间,纵轴表示工作量。这种图表可以直观的预测何时工作将全部完成,常用于软件开发中的敏捷软件开发方式,也可以用于其他类型的工作流程监控。


Historie.

U městeček Tung-ťing-čcheng a Po-chaj, 25 km jihozápadně od centra Ning-anu, leželo město Sanggjeong (čínsky Šang-ťing, ), v letech 756–485 a 793–926 hlavní město státu Parhe.  Údolí řeky Mudan patřilo v 16. století k vlasti ťienčouských Džürčenů, pozdějších Mandžuů. Předchůdcem Ning-anu bylo město Ninguta, ležící asi 50 km severozápadně, dnes v městském okrese Chaj-lin. V první polovině 17. století byla Ninguta, významná základna mandžuské říše Čching severně od Vrbové palisády.  V souvislosti s ruským pronikáním do Poamuří poslala roku 1652 mandžuská vláda do dosud chabě obsazené Ninguty dva tiíce vojáků pod velením Šarhudy, zkušeného válečníka pocházejícího od řeky Mudan. Byla to první stálá čchingská posádka severně od Vrbové palisády. Ninguta poté, v 50. letech 17. století, sloužila jako východisko pro protiruská tažení Šarhudových vojsk v rámci prvních fází rusko-čchingských pohraničních srážek v povodí Amuru. Po Šarhudově smrti roku 1659 jeho postavení převzal syn Bachaj.  Role Ninguty záhy poklesla, když od 60. let 17. století vznikaly další čchingské vojenské základny v Ťi-linu a Cicikaru, zůstala však důležitým regionálním centrem. Definitivně ztratila význam v souvislosti s výstavbou Východočínské dráhy na přelomu 19. a 20. století, železniční trať totiž překročila řeku Mudan 20 kn severněji, u Mu-tan-ťiangu, který Ningutu záhy přerostl.  Administrativně byla Ninguta od roku 1909 sídlem prefektury Suej-fen, rsp. od roku 1910 Ning-an. Od roku 1913 v rámci celkové administrativní reorganizace Číny po vzniku republiky na místě prefektury Ning-an vznikl stejnojmenný okres, ze kterého se roku 1946 vydělila severní část jako okres Sin-chaj (který po sloučení s dalším okresem roku 1948 vytvořil okres Chaj-lin); dočasně (v letech 1946–1948) se vydělil i okres Ťing-po. Okres Ning-an od poloviny 40. let 20. století podléhá Mu-tan-ťiangu. Roku 1993 byl reorganizován v městský okres Ning-an.

Ning-an () je městský okres v městské prefektuře Mu-tan-ťiang v provincii Chej-lung-ťiang v Čínské lidové republice. Leží na řece Mudan, 20 km na jihozápad od Mu-tan-ťiangu.

宁安市在中国黑龙江省东南部,是牡丹江市下辖的一个县级市。宁安市东与穆棱市毗邻,西与海林市交界,南与吉林省汪清县接壤,北与牡丹江市相连。


Spalitelné nábojnice.

V roce 1812 byl ve Francii udělen patent na jednotný náboj. V průběhu 19 století byly realizovány různé konstrukce nábojů s papírovou nábojnicí. Nespálené zbytky vedly k myšlence zcela spalitelné nábojnice.  Zkoušely se nábojnice z materiálů, u nichž se záměrně zvyšovala jejich hořlavost. Vysoce hořlavý papír používal například náboj.31-100, který si patentoval v roce 1859 J. Ferguson. V náboji.52 Sharps byla použita chemicky upravená textilie. Tento náboj byl použit do Sharpsovy vojenské pušky, která se používala ještě v průběhu občanské války Sever proti Jihu v USA.

Nábojnice tvořené výmetnou náplní.

Nábojnici slisovanou z výmetné náplně (černého prachu) si patentovali R. O. Dorem a B. L. Budd. Výmetná náplň byla nalisována na hrot, který vystupoval z olověné střely. Za druhé světové války zkoušela z důvodu úspory materiálu vyvinout beznábojnicový náboj ráže 7,92 mm německá výzbrojní správa, ale jeho vývoj nebyl do konce války ukončen. Problémem byly samozápaly výmetné náplně od zahřáté nábojové komory. Vývoj pokračoval po válce ve Španělsku v "Centro de Estudios Technicos de Materiáles Especiales" (Středisko pro studium speciálních materiálů).  V padesátých letech probíhal vývoj ve Zbrojovce Brno, ale byl zastaven. Podobně skončil i vývoj prováděný v šedesátých a sedmdesátých letech v USA.  V sedmdesátých letech započal ve spolupráci firem Heckler & Koch a Dynamit Nobel vývojový program beznábojnicového střeliva původně značeného jako 4,7 x 21DE a nové útočné pušky pro toto střelivo. Útočná puška typu G11 vyrobená firmou Heckler & Koch měla nahradit útočnou pušku G3. Puška G11 prošla fází několika prototypů i etap testování, ale po sjednocení Německa k plánovanému zavedení do výzbroje německé armády nedošlo. Do sériové výroby byly zavedeny náboje.22 Daisy. Byly určeny pro vzduchové zbraně a výmetná náplň byla zažehnuta silně zahřátým stlačeným vzduchem při výstřelu. Výroba byla zastavena v roce 1974.

Beznábojnicové střelivo je střelivo do palných zbraní které nepoužívá v sestavě náboje nábojnici. Funkci spojení komponent náboje plní pak obvykle výmetná náplň, která je provedena ve formě tuhého tělesa.

无壳弹是一种小型枪械弹药,它并没有一般用来容纳底火、推进剂及抛射物的弹壳。无壳弹试图透过消除过往由黄铜或钢铁制成的弹壳以降低重量及成本,同时通过免却退膛及上膛来简化操作


Děj.

Děj filmu začíná v roce 1905 v americkém Kansasu, kde vystupuje druhořadý kouzelník Oscar Diggs v cirkusu. Po představení ho navštíví v maringotce jeho dívka Annie, která právě obdržela nabídku k sňatku od mladého farmáře z okolí. Annie doufá, že toto sdělení přiměje Oscara k žárlivosti a bude se s ní chtít oženit sám. Ale Oscar ji poradí ať se vdá, protože on má dobrodružnou povahu a proto se pro ženění nehodí. V tom uslyší, že se k maringotce řítí cirkusový zápasník, který se doslechl, že Oscar flirtoval s jeho ženou. Oscar uniká v horkovzdušném balónu, ale je vtažen do tornáda, které ho zanese do magické země Oz. Tam se setká s půvabnou, ale naivní čarodějkou Theodorou, která věří, že Oscar je čaroděj, který má podle proroctví zničit zlou čarodějku, která zabila krále země Oz. Theodora ho doprovází do Smaragdového města a doufá, že si ji Oscar vybere jako svoji partnerku. Po cestě Oscar zachrání kouzelnickým trikem létajícího opičáka Finleyho před lvem. Finley mu za záchranu nabídne své služby a po zbytek cesty nese jeho zavazadlo.  Ve Smaragdovém městě se Oscar seznámí se sestrou Theodory, čarodějkou Evanorou, která mu ukáže zlatý poklad. Řekne mu, že ho získá jen tehdy pokud je zbaví zlé čarodějnice, která žije v Temném lese. Musí zničit její hůlku, zdroj její síly. Při cestě do lesa Oscar a Finley prochází kolem poničené Porcelánové vesnice. Tam objeví malou Panenku, která naříká, protože zlá čarodějnice rozbila její domov a přitom pochroumala i její nohy a ona nemůže chodit. Oscar má ve své brašně lepidlo a nohy jí spraví. Panenka se hned rozhodne, že je bude na jejich cestě za zlou čarodějnici doprovázet. Když se dostanou do lesa a získají hůlku, zjistí že "zlá čarodějnice" je ve skutečnosti Glinda, hodná čarodějka, dcera zesnulého krále a zlá čarodějnice je Evanora. Oscar je při setkání s Glindou překvapen, že je velice podobná Annie, kterou opustil v Kansasu. Glinda přenáší Oscara a jeho doprovod do jejího království na jihu Země Oz. Mezitím Evanora ve Smaragdovém městě pozoruje v křišťálové kouli útěk Oscara s Glindou a vysílá za nimi svoji armádu a létající monstra. Theodora pochopí, že Evanora je tou zlou čarodějnicí a netají se svou lítostí nad tím, že ji Oscar podvedl a uprchl s Glindou. Evanora ji na zlomené srdce nabízí kouzelné jablko. Když si z něj Theodora ukousne, její lítost se změní ve zlobu a ona se promění v nebezpečnou zelenou čarodějnici, létající na koštěti.  Ve svém království představí Glinda všem obyvatelům Oscara jako mocného čaroděje, který je přišel zachránit před zlými silami. Sama ale brzy pochopí, že Oscar není tím za koho ho mají. Přesto mu důvěřuje a snaží se Oscara přesvědčit, aby se pokusil nezklamat důvěru lidí. Oscar se nejprve zdráhá a nevěří si, ale když uspává Panenku, vzpomene si na "čaroděje" Edisona a dostane nápad. Lidé v království jsou všeumělové a dokáží vyrobit cokoliv. Nejprve tak vyrobí umělou armádu ze slámy, kterou posunují po Makovém poli ke Smaragdovému městu. Obě čarodějnice proti nim vyšlou svá létající monstra, která se nadýchají makové vůně a odpadnou. Oscar nechá také vyrobit promítací přístroj se zvětšovacím objektivem a s jeho pomocí promítne svůj zvětšený obraz v trůnním sále Smaragdového města. Za pomoci kouřových efektů, zesíleného hlasu a ohňostroje vytvoří dokonalou iluzi mocného a nezničitelného čaroděje. Zastraší tím zlé čarodějnice Evanoru a Theodoru, které nenávratně prchnou ze země. Oscar s Glindou se mohou rozhodnout, zda se vrátí do reality, nebo zůstanou v říši fantazie.

Kritiky.

Věršina kritiků ohodnotila film jako typicky disneyovský produkt, který postrádá větší umělecké ambice. Film nepřichází s originálním námětem, je pouze prequelem pohádkového muzikálu režiséra Victora Fleminga "Čaroděj ze země Oz" z roku 1939. "Mocný vládce Oz" používá především digitální triky a 3D podívanou, která otevírá bránu do světa fantazie dětí i dospělých. Film se nesnaží přijít s novým přístupem k popkulturnímu mýtu Čaroděje ze země Oz, tak jako se o to pokoušel "Čaroděj" režiséra Sidneyho Lumeta z roku 1978, který představil moderní černošskou variaci původního příběhu.

Mocný vládce Oz (v anglickém originálu Oz the Great and Powerful) je americký dobrodružný fantasy film režiséra Sama Raimiho z roku 2013. Jedná se o další filmové zpracování literárního námětu podle předlohy knižní série o zemi Oz Lymana Franka Bauma. Scénář napsali David Lindsay-Abaire a Mitchell Kapner.

是一出2013年美国奇幻冒险电影,由山姆·雷米导演,占士·法兰高主演,华特迪士尼影业发行。本片是1939年的电影《绿野仙踪》的前传故事。美国于2013年3月8日上映。


2018年匈牙利議會選舉

Volební systém.

Podle základního zákona Maďarska probíhají volby do Zemského sněmu v měsíci dubnu nebo květnu vždy v neděli. Volební den nemůže být dnem pracovního klidu, nebo svátky Velikonoce a Letnice. Konkrétní termín voleb vyhlásí republikový prezident, a to nejdříve 90, nejpozději 70 dní před datem hlasování. V parlamentních volbách je celkem 199 poslanců voleno smíšeným volebním systémem jednokolovou volbou. Ve 106 jednomandátových obvodech většinovým systémem, zvítězí jediný kandidát s nejvyšším počtem odevzdaných hlasů. Zbylých 93 mandátů se přerozděluje poměrným způsobem na základě výsledků hlasování pro celostátní kandidátní listiny stran, ale pouze těm stranám, které získaly 5 % hlasů a více, u koalic dvou stran platí hranice 10 %, tří a více stran 15 %.

Menšinová samospráva.

Příslušníci etnických a národnostních menšin v Maďarsku zároveň volí své parlamentní menšinové přímluvčí ("Nemzetiségi szószóló"). V případě, že by některý z kandidátů národnostních menšin dosáhl na sníženou kvótu (ve volbách 2014 to bylo 22 022 hlasů), získal by mandát poslance s hlasovacím právem. Samosprávné menšiny v Maďarsku jsou: Arméni, Bulhaři, Chorvati, Němci (MNOÖ), Poláci, Slováci (OSZÖ), Slovinci, Srbové, Romové (ORÖ), Rumuni, Řekové, Rusíni, Ukrajinci.

Předvolební situace.

V předchozích parlamentních volbách, které se konaly 6. dubna 2014, zvítězila pravicová koalice stran Fidesz – Maďarská občanská unie a Křesťanskodemokratické lidové strany (KDNP). Hlasovalo pro ni 2 264 780 voličů (45,04%) a zvítězila rovněž v 96 ze 106 jednomandátových obvodů. S odstupem na druhém místě skončila volební aliance středo–levicových stran a hnutí Összefogás, pro kterou hlasovalo 1 290 806 voličů (25,67%) a zvítězila i v 10 jednomandátových obvodech ve městech Budapešť, Miskolc a Szeged. Celkových 38 mandátů si strany přerozdělily následovně: MSZP získala 29 křesel, DK: 4, Együtt: 3, PM: 1, MLP: 1 poslance. Na třetím místě se ziskem 1 020 476 odevzdaných hlasů (20,30%) skončilo Hnutí za lepší Maďarsko (Jobbik), které získalo 28 poslaneckých mandátů, nevyhrálo však v žádném jednomandátovém obvodu. Hnutí Politika může být jiná (LMP), které se ziskem 269 414 hlasů (5,36%) získalo 5 poslaneckých mandátů se stalo nejmenší parlamentní stranou s vlastní parlamentní frakcí. Na základě rozložení mandátů v Zemském sněmu byl sestavením nové vlády pověřen dosavadní premiér Viktor Orbán. V průběhu sedmého parlamentním cyklu vládne třetí vláda Viktora Orbána, která se opírá o podporu 133 poslanců z parlamentních frakcí Fidesz a KDNP.  Rozložení politického spektra ukázaly i výsledky voleb do EP 2014, které se konaly 25. května 2014. Zvítězila vládní koalice Fidesz–KDNP se ziskem 51,49%, druhý skončil Jobbik (14,68%), až třetí byla MSZP (10,92%), čtvrtá DK (9,76 %), pátá koalice Együtt–PM (7,22 %), poslední LMP (5,01 %).  V říjnu 2016 se v Maďarsku konalo referendum o přesídlovacích kvótách navrhovaných EU. Ačkoliv bylo toto hlasování neplatné, jelikož se jej zúčastnilo jen 44,08% oprávněných voličů, protože opoziční levicové strany (MSZP, DK, E14, PM a mimoparlamentní MoMa) vyzývaly k neúčasti svých voličů a tedy ke zmaření referenda, dokázala vládní koalice Fidesz–KDNP zmobilizovat více než 3 600 000 voličů, kteří v poměru 98,36% ku 1,64% rozhodli proti uprchlickým kvótám.  V březnu 2017 vládní koalice Fidesz–KDNP zvolila v prezidentské volbě svého kandidáta Jánose Ádera na druhé funkční období maďarským republikovým prezidentem, s mandátem do května 2022.  Pozornost vzbudily také předčasné volby starosty města Hódmezővásárhely ze dne 25. února 2018, kde zvítězil nezávislý kandidát Péter Márki-Zay (57,49%) nad Zoltánem Hegedűsem (41,63%) kandidátem koalice Fidesz–KDNP.

Kampaň.

Fidesz–KDNP.

Pravicová koalice strany Fidesz – Maďarská občanská unie (antikomunismus, národní konzervatismus, pravicový populismus) a Křesťanskodemokratické lidové strany (křesťanská demokracie, sociální konzervatismus) s podporou Strany soukromníků (konzervativní liberalizmus). Kandidátem na premiéra je Viktor Orbán, současný premiér a předseda strany Fidesz. Stěžejní body volebního programu vládní koalice Fidesz–KDNP, jak byly prezentovány Viktorem Orbánem na hospodářském fóru Maďarské obchodní a průmyslové komory ("Magyar Kereskedelmi és Iparkamara") v Budapešti dne 6. března 2018:

MSZP–Párbeszéd–(MLP).

Levicová koalice Maďarské socialistické strany (sociální demokracie, levicový populismus) a hnutí Dialog za Maďarsko (feminismus, zelená politika) s podporou Maďarské liberální strany (liberalismus), jejíž jediná kandidátka Anett Bősz kandiduje na 15. místě na celostátní kandidátní listině této koalice, kde mají převahu kandidáti MSZP. Společným kandidátem na premiéra je Gergely Karácsony, současný spolu–předseda zeleného hnutí Párbeszéd. Významné body volebního programu MSZP s názvem "Tegyünk igazságot! – A demokratikus, európai Magyarországért." ze dne 9. prosince 2017 a volebního programu Párbeszéd s názvem "Mindenki számít!" ze dne 26. července 2017:

Jobbik.

Pravicové Hnutí za lepší Maďarsko (nacionalismus, národní radikalismus, sociální konzervatismus, pravicový populismus). Kandidátem na premiéra je předseda strany Gábor Vona. Hlavní body volebního programu s názvem "Magyar szívvel, józan ésszel, tiszta kézzel." zveřejněného dne 20. února 2018:

LMP–(ÚK).

Zelené hnutí s názvem Politika může být jiná (zelená politika) s podporou mimoparlamentní strany Nový začátek (liberální konzervatismus), jejíž kandidáti jsou na celostátní kandidátní listině na 3. a 10. místě. Kandidátkou na post premiéra je Bernadett Szél, současná předsedkyně hnutí LMP. Hnutí podle volebního programu s názvem"Választási Program 2018 – Hogy a politika valóban más legyen." ze dne 14. prosince 2017 slibuje:

DK.

Levicová strana s názvem Demokratická koalice (sociální liberalismus, levicový populismus). Volebním lídrem je Ferenc Gyurcsány, bývalý premiér (protesty 2006)a předseda MSZP. Volební program s názvem "Sokak Magyarországa." ze dne 18. listopadu 2017:

Együtt.

Hnutí Společně celý názvem "Együtt – a Korszakváltók Pártja" (sociální demokracie, sociální liberalismus). Kandidátem na post premiéra je Viktor Szigetvári, který kandiduje na celostátní kandidátní listině na 2. místě, zatímco na 1. místě kandiduje současný předseda hnutí Péter Juhász. Hlavní body volebního programu s názvem "Együtt Európai élet az Együtt Magyarországán" ze dne 16. září 2017:

Momentum.

Mimoparlamentní hnutí Momentum Mozgalom (liberalismus, konzervatismus). Volebním lídrem je předseda hnutí András Fekete-Győr. Hnutí ve svém volebním programu s názvem "Indítsuk be Magyarországot!" ze dne 15. října 2017 slibuje:

Kritika.

Falešné strany.

Stejně jako v parlamentních volbách 2014 kandidují i velmi malé politické strany s velmi nízkou podporou (1%) označované za „falešné strany“ nebo „byznys strany“. Při úřední kontrole podpisových archů na podporu kandidatur stran bylo zjištěno, že několik malých stran kopírovalo podpisy od jiných politických subjektů. Na podpisovém archu na podporu strany Hajrá Magyarország! Párt bylo objeveno jméno Attila Péterffalvi, předsedy "Národního centra pro ochranu soukromí a informací", ačkoliv sám Péterffalvi prohlásil, že této straně podporu nevyjádřil a podpisový arch pro kandidaturu nepodepsal. V dalším případu v jednomandátovém volebním obvodu č. 17 v Budapešti ("Budapesti 17. sz. országgyűlési egyéni választókerület") bylo zjištěno, že podpisy podporovatelů pro kandidátku Katalin Lévai za stranu Lendülettel Magyarországért byly v mnoha případech shodné s podpisy na podporu strany Fidesz.

Kandidující subjekty.

Seznam zaregistrovaných kandidujících stran a hnutí.

Abecední seznam politických stran a hnutí zaregistrovaných u maďarského Národního volebního výboru ("Nemzeti Választási Bizottság") pro parlamentní volby 2018. V první závorce je uvedena oficiální volební zkratka subjektu, ve druhé závorce datum úřední registrace. Tučně jsou vyznačeny politické strany, které měly v průběhu volebního období 2014–2018 alespoň jednoho poslance. Kurzívou jsou vyznačeny samosprávy národnostních a etnických menšin.

Jednomandátové volební obvody.

Tabulka zobrazuje počty jednotlivých kandidátů v jednomandátových volebních obvodech (OEVK) za nejvýznamnější kandidující strany, hnutí a koalice. Kandidaturu v jednomandátovém volebním obvodu je podle volebního zákona nutné doložit sebranými podpisy minimálně 500 obyvatel s trvalým bydlištěm v daném obvodu.

Celostátní kandidátní listiny.

Tabulka zobrazuje prvních dvacet kandidátů na celostátních kandidátních listinách nejvýznamnějších kandidujících stran, hnutí a koalic. Kandidát strany na post předsedy vlády je vyznačen tučně.

Průzkumy veřejného mínění.

Simulace rozložení mandátů.

Simulace výsledného rozdělení poslaneckých mandátů na základě podrobného průzkumu institutu Republikon Intézet z března 2018:

Volební výsledky.

Po sečtení 98,96% všech hlasů lze konstatovat, že v parlamentních volbách 2018 zvítězila vládní koalice Fidesz–KDNP se ziskem 49,60% odevzdaných hlasů, která zvítězila rovněž v 91 jednomandátových volebních obvodech OEVK a celkově získala 133 poslaneckých mandátů. Udržela si tak v parlamentu ústavní 2/3 většinu, kterou má od voleb 2010. Na druhém místě skončilo Hnutí za lepší Maďarsko (Jobbik) s 19,19%, které vyhrálo v 1 obvodu OEVK a obsadí celkem 26 poslaneckých křesel. Na třetím místě se ziskem 11,99% se umístila koalice MSZP–Párbeszéd, která vyhrála rovněž v 8 obvodech OEVK a celkem získala 20 mandátů. Následuje hnutí Politika může být jiná (LMP), pro které hlasovalo 7,10%, vyhrálo v 1 obvodu OEVK a celkem získalo 8 poslaneckých křesel. Poslední stranou vstupující do sněmu je Demokratická koalice (DK), která se ziskem 5,41% zvítězila i ve 3 obvodech OEVK a celkem tak získala 9 mandátů. Žádné další kandidující strany ani hnutí (Együtt, MIÉP, MKKP, MMP, MoMo) nezískaly alespoň 5% odevzdaných hlasů. V jednomandátových volebních obvodech OEVK byli ještě zvoleni také jeden poslanec za hnutí Együtt a nezávislý poslanec Tamás Mellár. Jeden mandát poslance s hlasovacím právem (Imre Ritter) získala díky snížené kvótě i Zemská samospráva Němců v Maďarsku, samosprávy ostatních národnostních menšin zvolily své parlamentní menšinové mluvčí. Definitivní volební výsledky po sečtení všech hlasů ze zahraničí zveřejní Národní volební úřad v průběhu dubna 2018.

Účast voličů.

Účast voličů hlasujících na území Maďarska.

Výsledky hlasování na celostátní kandidátní listiny.

Tabulka zobrazuje výsledky hlasování pouze na celostátní kandidátní listiny politických stran, hnutí, koalic a menšinových samospráv po sečtení 100% všech hlasů.

Výsledné rozdělení poslaneckých mandátů.

Tabulka zobrazuje celkové zisky poslaneckých mandátů v obou způsobech volby a výsledné přerozdělení všech 199 poslaneckých mandátů v 8. volebním období Zemském sněmu (2018–2022).

Povolební situace.

V souvislosti s oznámením výsledků těchto parlamentních voleb dne 9. dubna 2018, odstoupil Gábor Vona z postu předsedy Hnutí za lepší Maďarsko, a o den později oznámil, že ani nenastoupí do zvolené poslanecké funkce. Také odstoupilo i celé vedení Maďarské socialistické strany v čele s předsedou Gyulou Molnárem. Z funkce spolu-předsedy hnutí Politika může být jiná odstoupil Ákos Hadházy. A v reakci na totální volební neúspěch hnutí Együtt odstoupil jeho předseda Péter Juhász.

Parlamentní volby v Maďarsku v roce 2018, které se konaly v neděli 8. dubna 2018, byly v pořadí osmé demokratické a svobodné volby republiky Maďarsko od pádu komunismu v roce 1989. Datum konání těchto voleb vypsal dne 11. ledna 2018 maďarský republikový prezidentem János Áder. Smíšeným volebním způsobem bylo v jednom kole zvoleno všech 199 poslanců maďarského Zemského sněmu. Příslušníci samosprávných národnostních a etnických menšin žijící na území Maďarska rovněž zvolili své parlamentní menšinové mluvčí. Volby skončily jasným vítězstvím vládní pravicové koalice Fidesz–KDNP, pro kterou hlasovalo 49,60 % voličů a získala tak 133 poslaneckých mandátů, což znamená, že si i nadále udrží ústavní 2/3 většinu. Druhou nejsilnější stranou se stalo krajně pravicové Hnutí za lepší Maďarsko, pro které hlasovalo 19,19 % voličů a získalo 26 mandátů. Levicová koalice MSZP–Párbeszéd skončila až na třetím místem se ziskem 11,99 % a 20 poslaneckých mandátů.

2018年匈牙利议会选举于2018年4月8日举行。


弗雷德里希·紹姆貝格,第一代紹姆貝格公爵

Stručný životopis.

Mládí.

Friedrichova matka Anna zemřela při porodu, jeho otec o rok později, chlapce poté vychovávala jeho babička. Mladý hrabě studoval na Akademii v severofrancouzském Sedanu a na Univerzitě v Leidenu. V roce 1633 jako sedmnáctiletý vstoupil do armády Frederika Hendrika Oranžského, následně přešel do švédských služeb a s vlastní setninou bojoval v pluku Josiase Rantzaua. V roce 1634 zažil porážku švédského vojska v bitvě u Nördlingenu. Na vojenských operacích Třicetileté války se podílel až do roku 1637.

Svatba a další vojenská kariéra.

Po zklamáních z účasti v této válce Friedrich Schomberg načas opustil aktivní vojenskou službu. Dne 30. dubna 1638 se oženil se svou sestřenicí Johannou Elisabeth von Schönberg. Hned v následujícím roce však již bojoval jako poručík ve vojsku prince Oranžského ve válce proti Španělům.  V roce 1651 vstoupil do francouzských služeb a působil ve vojsku maršála de Turenne. V roce 1654 byl Friedrich von Schomberg jmenován generálporučíkem a poté se se svým vlastním plukem účasnil bojů francouzsko-španělské války. V červnu 1658 úspěšně velel levému křídlu francouzské armády v Bitvě u Dunkerque. V roce 1660 na základě doporučení maršála de Turenne a v souladu s tajnou politikou kardinála Mazarina přešel Friedrich Schomberg do portugalských služeb, kde mu byl nabídnut úřad guvernéra provincie Alentejo. Navzdory složité situaci v portugalské armádě a jejímu slabšímu vybavení zaznamenal Friedrich von Schomberg během španělsko – portugalské války řadu úspěchů. Válka byla ukončena mírem 13. února 1668, který přinesl Portugalsku samostatnost pod vládou rodu Bragançů, za což do značné míry mohli Portugalci vděčit Friedrichu Schombergovi.  V roce 1672 propukla francouzsko-nizozemská válka. Friedrich Schomberg se jí zpočátku neúčastnil, později však uposlechl výzvu anglického krále Karla II. a v roce 1673 se stal generálkapitánem pozemních vojsk v armádě Ruprechta Falckého, vévody z Cumberlandu. Již koncem roku 1673, když neuspěl se svými návrhy na modernizaci anglické armády, se však vrátil opět do Francie. Zúčastnil se poté řady bojů v evropských zemích a 30. července 1675 byl jmenován maršálem Francie.

Zrušení Nantského ediktu.

Na přelomu 70. a 80. let 17. století strávil Friedrich von Schomberg několik roků mimo válečné události. Pobýval buď u francouzského dvora nebo na svém panství.V roce 1684 však na příkaz krále Ludvíka XIV. stanul opět v čele čtyřicetitisícové armády, s níž vytáhl proti Lucemburku a obsadil jej 4. června. V létě 1684 pak Schomberg se svou s armádou přiměl Němce k uzavření míru s Francií na dobu 20 let.  Přelomovým datem v životě maršála Schomberga se stal 22. říjen 1685, kdy král Ludvík XIV. zrušil platnost Nantského ediktu, v důsledku čehož pozbyli protestanti ve Francii svých práv. Také Friedrich von Schomberg musel zemi opustit. Napřed se uchýlil do Portugalska. V Lisabonu sice byl nadšeně přivítán, avšak ani v této katolické zemi na něj nečekala žádná další životní perspektiva. V roce 1687 odešel do Haagu, kde se seznámil s braniborským kurfiřtem Fridrichem Vilémem I., který Schomberga jako generála ustanovil svým vojenským rádcem a vrchním velitelem braniborských vojsk.

Boj o anglický trůn a smrt.

Po kurfiřtově smrti v následujícím roce se Friedrich von Schomberg připojil k Vilémovi III. Oranžskému v jeho boji o získání anglického trůnu. Po vylodění v Anglii spolu s Vilémem III. Oranžským vstoupil 5. listopadu 1688 do Londýna, zatímco katolický král Jakub II. uprchl do Francie. Za tuto podporu Vilém III. Oranžský udělil Friedrichu von Schombergovi titul vévody a hodnost generalissima jako vrchního velitele anglických vojsk. Tituly, které von Schomberg v Anglii získal, byly "Duke of" "Schomberg", "Marquess of Harwich", "Earl of Brentford" a "Baron Teyes". Byl jmenován rytířem podvazkového řádu a anglický parlament mu schválil odměnu 100 000 liber jako náhradu za majetky, zabavené ve Francii a za zničené rodové sídlo Schönburg v Oberweselu.  V roce 1689 se sesazený král Jakub II. pokusil o návrat na trůn. Vylodil se v Irsku, kde jej podporovalo místní katolické obyvatelstvo. Dne 13. srpna 1689 přistál Friedrich von Schomberg s armádou asi 6 000 anglických vojáků v severoirském přístavu Groomsport. Následovala vítězná bitva o Carrickfergus, který hájila posádka 1200 vojáků. V červnu roku 1690 k Schombergovi v Irsku připojilo mnohem početnější vojsko, vedené samotným Vilémem III. Oranžským. K rozhodujícímu střetnutí mezi protestantskými silami a katolickým vojskem Jakuba II. došlo na řece Boyne u Rossnaree nedaleko známé prehistorické lokality Newgrange. Král Jakub II. v bitvě utrpěl definitivní porážku. K vítězství vojsk Viléma III. Oranžského výrazně přispěl i Meinhardt von Schomberg poté, co jeho otec v bitvě padl. Podle jedné z verzí události Friedrich von Schomberg, který kvůli překonávání řeky neměl na sobě kyrys, zemřel ranou kordem při střetnutí se skupinou irských jezdců. Rod Schombergů vymřel po meči smrtí generála Meinhardta von Schomberga v roce 1719.  Friedrich von Schomberg byl pohřben v katedrále svatého Patrika v Dublinu. Od roku 1731 je náhrobek opatřen pamětní deskou s latinským nápisem, jehož autorem je slavný spisovatel Jonathan Swift:  ""Hic infra situm est corpus Frederici Ducis de Schonberg, ad Bubindam occisi, A.D. 1690." "Decanus et Capitulum maximopere etiam atque etiam petierunt, ut haeredes Ducis monumentum" "in memoriam parentis erigendum curarent. Sed postquam per epistolas, per amicos, diu ac saepe" "orando nil profecere; hunc demum lapidem statuerunt; saltem ut scias, hospes, ubinam terrarum" "SCHONBERGENSIS cineres delitescunt. Plus potuit fama virtutis apud alienos quam sanguinis" "proximitas apud suos. A.D. 1731""

Friedrich Hermann Graf von Schomberg ("Friedrich Hermann hrabě ze Schombergu", původně "von Schönberg", t. j. "ze Schönbergu", v poangličtělé verzi "Frederick Schomberg, 1st Duke of Schomberg", ve francouzské verzi jména "Frédéric-Armand", v portugalské "Armando Frederico") byl evropský vojevůdce, původem německý šlechtic z rýnského protestantského rodu Schomberg auf Wesel (Schönberg auf Wesel). Narodil se v Heidelbergu v prosinci roku 1615, jeho otcem byl Hans Mainhard von Schomberg (1582 – 1616), vrchní maršál Falckého kurfiřství, matkou pak Anna, dcera anglického lorda Edwarda, 5. barona Dudleye.

弗雷德里希·绍姆贝格,第一代绍姆贝格公爵(Friedrich Hermann,或Frédéric-Armand,1st Duke of Schomberg,原为Schönberg,勋伯格;1615年12月或1616年1月–1690年)KG,知名的德意志军事冒险家、法国元帅、英格兰贵族,也曾在葡萄牙与英国担任将军。


Gaydon a okolí.

Gaydon protínají dva významné silniční tahy – z Kinetonu na Southam, který farnost protíná v severovýchodním směru a silniční tah na Warwick a Banbury, která ji protíná kolmo k ní. V Gaydonu je pouze jediná hospoda, Malt Shovel. Opuštěná druhá hospůdka Gaydon Inn stojí v blízkosti průsečíku dvou cest. Gaydon Inn byla známá především v 18. století v souvislosti s loupeživými skupinami. Hlavní část obce Gaydon je umístěna podél krátké smyčky jižně od hlavní křižovatky. Další pamětihodností obce je dům Manor House na Kineton Road, jehož původ sahá až do 17. století.  Ačkoli je Gaydon nyní v úpadku, jelikož se stal pouze průjezdním místem díky dálnici M40, která byla dokončena v lednu 1991, prochází nyní renesancí, která je směrována zpět ke kořenům obce a fary což je zemědělství a hlavně duchovní sounáležitost. Za tímto účelem vznikly za podpory místní Farní rady plány jak oživit zemědělské parcely v okolí Gaydonu. Mimo to byla 24. května 2010 otevřena obecní prodejna v centru prodávající lokální produkty zdejším obyvatelům.  Úsek dálnice M40, který prochází Gaydonem byl jednu dobu zvažován coby místo možné stavby čerpací stanice. K tomuto účelu byly v roce 1986 vypracovány plány, ale projekt byl nakonec zrušen v roce 1990 několik měsíců před dokončením úseku.

Automobilový průmysl.

V blízkosti obce, na místě bývalého areálu základny RAF se nyní nachází Jaguar Land Rover Gaydon Centre, jedno z technických center automobilky Jaguar Land Rover (další je v závodě Whitley v Coventry). V tomto závodě se v letech 1981 – 2000 vyráběly i části automobilů Rover a Austin. O kousek dále stojí automobilové muzeum Heritage Motor Centre, které vlastní údajně největší sbírku historických britských automobilů na světě a mapuje tak historii britského automobilového průmyslu z přelomu 20. století až po současnost. K areálu přiléhá také ředitelství automobilky Aston Martin.

Filmový archiv.

Nepoužívaná vojenská základna nedaleko Gaydonu je také skladištěm speciálních trezorů, kde se nacházejí vysoce hořlavé nitrocelulózové filmové pásky uložené Národním archivem Britského filmového institutu. Jedná se o největší světový archiv filmu a televize.

Gaydon je farní obec v anglickém hrabství Warwickshire. V jeho blízkosti je oblíbené bývalé lázeňské město Royal Leamington Spa. V roce 2001 při sčítání lidu měla obec 376 obyvatel, přičemž do roku 2011 vzrostl počet na 446 obyvatel.

盖登是一个在英国沃里克郡邻近皇家利明顿温泉的教区和村庄。 在2001年的人口普查中,该教区的人口为376人,并在2011年人口普查中增加到446人。