Bazilika Neposkvrněného početí Panny Marie (Washington)

圣母无玷始胎国家朝圣地圣殿

Architektura.

V bazilice je 81 kaplí k uctění Panny Marie a odrážejí původ katolických přistěhovalců a náboženských řádů, z jejichž štědrosti byly postaveny. Jednou z nich je Česká národní kaple Panny Marie Hostýnské a sv. Jana Nepomuka Neumanna, kterou dali vybudovat Češi v exilu. Interiér v řeckém stylu je zakončen četnými kopulemi, které jsou zdobené mozaikami podobnými, jaké jsou v bazilice svatého Marka v Benátkách, ale mnohem větší. Mozaiky představují americké ztvárnění tradičních katolických obrazů. Umělec Jan Henryk De Rosen, který předsedal ikonografickému výboru, se zasloužil také o velkou část výzdoby, včetně sestavování velké mozaiky nad severní apsidou.  Vnější rozměry baziliky jsou: délka 140 m, šířka 73 m a výška na vrchol kříže kupole 72 m. Průměr hlavní kopule ("Trinity Dome") baziliky jsou jen 2 m, což je méně než u kopule Kapitolu. Chrám byl postaven ve stylu středověkých kostelů a tvoří ho zděné zdi a sloupy namísto konstrukční oceli a železobetonu. Byl navržen tak, aby pojal 10 000 věřících a zahrnuje moderní vybavení, jako je suterénní bufet, skryté reproduktory pro veřejná vystoupení, které přenášejí řeč na oltáři do zadní části budovy, klimatizaci a největší (v roce 1959) sálavou topnou desku na světě.

Dějiny.

Stavba (20. století).

Biskup Thomas Joseph Shahan, čtvrtý rektor Katolické univerzity Ameriky ve Washingtonu, navrhl výstavbu národní svatyně v hlavním městě na počest Neposkvrněného početí Panny Marie. Svou výzvu přednesl biskup Shahan papeži Piovi X. 15. srpna 1913.  Papež Shahana s nadšením podpořil a daroval mu osobní příspěvek ve výši 400 USD. Shahan se vrátil do Spojených států a přesvědčil správní radu Katolické univerzity v Americe, aby na stavbu chrámu darovala pozemek v jihozápadním rohu kampusu.  V roce 1919 si Shahan a McKenna vybrali architektonické návrhy bostonské firmy Maginnis & Walsh. Zpočátku uvažovali o tradičním novogotickém architektonickém stylu, ale Shahan se místo toho rozhodl pro novobyzantský a novorománský styl. Kardinál James Gibbons, arcibiskup Baltimoru, posvětil základní kámen 23. září 1920. V roce 1929 zastavila velká hospodářská krize stavbu nad úrovní krypty a potom vstup USA do druhé světové války.

Dokončení (21. století).

V srpnu 2006 byla dokončena práce na mozaice, která zdobí Kupoli Vykoupení v hlavní části kostela. Po jejím dokončení v létě byla 17. listopadu 2007 vysvěcena Kupole Vtělení.  V červnu 2011 byla v bazilice postavena nová kaple zasvěcená Panně Marii Libanonské, kterou zvlášť uctívá maronitská církev a její věřící. Mozaika svatého Marona a ukřižování byla převzata z maronitského rukopisu "Rabboula" ze 6. století. Kaple byla formálně vysvěcena maronitským biskupem Gregorym J. Mansourem 23. září 2011.  Poslední architektonický prvek byl dokončen umístěním benátského skla s mozaikou v "Trinity Dome", které váží 24. Dne 8. prosince 2017, na svátek Neposkvrněného početí Panny Marie, byla kupole vysvěcena a slavnostně požehnána kardinálem Donaldem Wuerlem.

Bazilika národní svatyně Neposkvrněného početí Panny Marie je velká katolická bazilika minor a národní svatyně, která se nachází ve Washingtonu, D.C. v USA.

圣母无玷始胎全国朝圣所圣殿(Basilica of the National Shrine of the Immaculate Conception)是美国首都华盛顿哥伦比亚特区的一座罗马天主教宗座圣殿和国家朝圣地,尊敬美国的主保无玷始胎圣母。


Italská kampaň.

V roce 281 př. n. l. tedy Pyrrhos vyhověl žádosti Tarenťanů o pomoc. Jeho hlavním cílem bylo dobytí Makedonie, avšak postrádal dostatek finančních prostředků k zaplacení potřebných žoldnéřů. Plánoval tedy, že pomůže Tarentu a pak se přesune na Sicílii a napadne Kartágo – po vítězství a dobytí jižní Itálie měl mít dost peněz k tomu, aby postavil armádu silnou natolik, aby s ní dobyl Makedonii.  Při přípravě tažení do Itálie se dokonce spojil se svým soupeřem o makedonskou korunu, Ptolemaiem Keraunem, který mu poskytl vojsko. V čele 20 000 pěšáků, 3 000 thesálských jezdců, 2 000 lučištníků, 500 prakovníků a 19 válečných slonů se vylodil v Itálii. Vstříc mu vyrazila římská armáda s 30 000 muži pod vedením konzula Publia Laevinia. Poblíž lukánského města Herakleia se s ním Římané střetli, z krvavé bitvy ale odešli poraženi. Ztráty se pohybovaly mezi 7 až 15 tisíci na římské a 4 až 13 tisíci na řecké straně.  Po bitvě dorazily k Pyrrhovi posily z jižní Itálie. Pyrrhos směřoval nyní se svou armádou do Etrurie. Dobyl některá malá města v Kampánii a jeho vojáci vyplenili Latium, nicméně Neapol stejně jako další významná města mu odmítala otevřít své brány. V tomto okamžiku Pyrrhos pochopil, že ovládnutí Itálie bude náročnější, než původně očekával. Jeho postup byl zastaven v Anagni, dva dny od Říma, když narazil na jinou římskou armádu pod vedením Tiberia Coruncania. Pyrrhos se obával, že nemá dostatek mužů k boji a rozhodl se ustoupit. Římané ho nepronásledovali. Několik málo kmenů včetně Lukánů, Brutiů a řeckých měst Krotón a Lokris se připojilo k Pyrrhovi. Jeho nabídka mírové smlouvy byla přesto Římany odmítnuta.  V následujícím roce (279 př. n. l.) napadl Pyrrhos s 25 000 vojáky Apulii, kde se utkal s 40 000 Římany v bitvě u Auscula a dosáhl zde velice draze vykoupeného vítězství. Římským velitelem v bitvě byl konzul Publius Decius Mus. Jeho zdatné vojsko, ačkoliv bylo poraženo, donutilo Pyrrhovu armádu k ústupu a odvrátilo jej tak od vpádu do Apulie. Prokázala se také stabilita římské moci, neboť povstání italských kmenů proti Římanům, v které Pyrrhos tajně doufal, se nekonalo. Tato bitva zastínila mnohá pozdější římská vítězství a vedla ke vzniku termínu „Pyrrhovo vítězství“, což má symbolizovat vítězství dobyté za cenu katastrofálních ztrát. Římané přišli téměř o 6 000 mužů, Pyrrhos asi o 3 500.

Sicilské tažení, Beneventum.

V roce 278 př. n. l. obdržel Pyrrhos dvě nabídky: Řecká města na Sicílii ho žádala, aby vyhnal z ostrova Kartagince, kteří s Řeky vedli války o Sicílii a vedle Římanů představovali druhou největší mocnost v západním Středomoří. Ve stejnou dobu se na Pyrrha obrátili s nabídkou trůnu Makedonci, jejichž král Ptolemaios Keraunos byl zabit při vpádu Galatů do země. Pyrrhos se rozhodl pro Sicílii, jež podle něj skýtala větší příležitost a přemístil tam svoje vojsko. V roce 277 př. n. l. obsadil Eryx, nejsilnější kartaginskou pevnost na Sicílii. Tato demonstrace síly přiměla ostatní kartaginská města ke kapitulaci, načež byl Pyrrhos prohlášen králem Sicílie. Dokonce již plánoval zanechat svému synovi Helenovi sicilské království a svému dalšímu synovi Alexandrovi chtěl odkázat Itálii.  V roce 276 př. n. l. vyjednával Pyrrhos s Kartaginci. Třebaže Kartágo bylo ochotné podporovat Pyrrha penězi a zbraněmi, jakmile bude znovu nastolen mír, Pyrrhos nežádal nic jiného, než aby Kartaginci opustili Sicílii a učinili z Libyjského moře (Sicilský průliv) hranici mezi sebou a Řeky. Mezitím se ale Pyrrhos stával mezi sicilskými Řeky stále více neoblíbený kvůli svému despotickému chování, neboť Řekové špatně snášeli jeho autoritativní návyky, jež získal během svého pobytu na východě a také vysokou daňovou zátěž, kterou na ně uvalil, aby byl schopen zaplatit své žoldnéře. Ačkoliv tedy Kartagince opět porazil, byl nucen Sicílii opustit a vrátit se do Itálie.  Zatímco Pyrrhos vedl tažení proti Kartagincům, Římané měli dost času k přebudování své armády a k povolání tisíců čerstvých rekrutů. Po svém návratu ze Sicílie proto Pyrrhos v Itálii nalezl římskou armádu nesmírně početně převyšující jeho vlastní vojsko, v čele s konzulem Maniem Curiem Dentatem. Po takticky nerozhodné bitvě u Beneventa v roce 275 př. n. l. se odhodlal ukončit italskou kampaň a na podzim téhož roku odešel s pouhými 8 000 pěšáky a 500 jezdci zpět do Épeiru. I přes své velké úspěchy svůj cíl – dobýt na západě království – uskutečnit nedokázal. V následujících třech letech pak římská vojska dobyla Tarent a ostatní jihoitalská města.

Pyrrhovy války bylo rozsáhlé vojenské tažení, které vybojoval epéirský král Pyrrhos v letech 280–275 př. n. l. Na jeho počátku byla žádost k Pyrrhovi od obyvatel řeckého města Tarás (Tarentum) v jižní Itálii, aby jim pomohl v jejich válce proti Římské republice.

皮洛士战争(Pyrrhic War,280-275 B.C)指的是罗马共和国(Roman Republic)征服亚平宁半岛南部诸古希腊城邦的战争。这场战争因伊庇鲁斯同盟(Epirus)的国王皮洛士(Pyrrhus,319-272 B.C)而得名。皮洛士是古希腊时代伊庇鲁斯联盟的国王和统帅,著名的军事家和政治家,也是罗马共和国称霸亚平宁半岛战争中最强大的对手,西方谚语“皮洛士的胜利(Pyrrhic Victory)”即出自他的事迹。


Jméno.

Taj-cung je chrámové jméno císaře, jeho vlastní jméno bylo Li Čchu (), roku 758 změněné na Li Jü ().

Mládí, následník trůnu.

Li čchu se narodil roku 727 jako nejstarší syn Li Ťüna, třetího syna tchangského císaře Süan-cunga. Roku 737 Süan-cungův syn a následník Li Chung zahynul v důsledku dvorských intrik a následujícího roku císař jmenoval Li Ťüna novým následníkem (po několika změnách jména v letech 736–738 nakonec pod jménem Li Čcheng).  Koncem roku 755 se velitel vojsk severovýchodu tchangské říše, generál An Lu-šan, vzbouřil. Povstalci začátkem roku 756 dobyli Luo-jang, An Lu-šan se prohlásil císařem státu Jen a v červenci 756 dobyl i tchangské hlavní město Čchang-an. Císař Süan-cung prchl na jihozápad do S’-čchuanu, Li Čcheng se však od něj oddělil a odešel na severozápad do Ling-wu, kde se v polovině srpna 756 s podporou tamních vojsk prohlásil císařem. jako císař je znám pod svým chrámovým jménem Su-cung. Jeho otec i tchangští regionální vojenští i civilní představitelé Su-cungovu uzurpaci uznali.  Su-cung si jako prioritu stanovil znovudobytí hlavních měst. Svého třetího syna Li Tchana (který první navrhl nenásledovat Süan-cunga do S’-čchuan, ale odejít do Ling-wu a vynikl během cesty) chtěl jmenovat velitelem k tomu určené armády, ale jeho blízký ministr Li Mu namítl, že Li Čchu je starší a povýšením Li Tchana vznikne nejistota v tom, který syn má přednost. Císař poté postavil do čela armády Li Čchua. Roku 757 ho chtěl jmenovat i následníkem trůnu, ale Li Mu a Li Čchu ho od toho odvrátili s tím, že je nevhodné jmenovat následníka před znovudobytím metropolí. Li Tchan se současně dostal do konfliktu s císařovou oblíbenou ženou paní Čang a vlivným eunuchem Li Fu-kuoem, Li Fu-kuo a paní Čang obvinili Li Tchana ze spiknutí proti Li Čchuovi a císař, který jim uvěřil, přikázal roku 757 Li Tchanovi spáchat sebevraždu. Li Čchu reagoval přípravou zabití paní Čang a Li Fu-kuoa, ale Li Mu ho přesvědčil, aby své plány neuskutečnil.  tchangové uzavřeli spojenectví s Ujgury, kteří na podzim roku 757 poslali do Ling-wu čtyři tisíce svých jezdců, kteří výrazně zvýšili údernou sílu tchangských vojsk. Spojená tchangsko-ujgurská armáda pod velením Li Čchua koncem roku 757 osvobodila hlavní města říše Čchang-an a Luo-jang. Li Čchu byl poté roku 758 jmenován následníkem trůnu, přičemž mu bylo změněno jméno na Li Jü; paní Čang se stala císařovnou.  Boje s rebely v následujících letech pokračovaly se střídavými úspěchy bez rozhodného výsledku, povstalci opět dobyli Luo-jang, další jejich ofenzíva však neuspěla.

Císař.

Začátkem května 763 zemřel bývalý císař Süan-cung a Su-cung onemocněl a pověřil následníka řízením státních záležitostí. Císařovna Čang se v té době již politicky rozešla s Li Fu-kuoem a pokusila se s Li Jüem uzavřít spojenectví v jehož rámci by zabili Li Fu-kuoa a dalšího vlivného eunucha Čcheng Jüan-čena. Li Jü odmítl, císařovna se pak spojila s jeho mladím bratrem Li Sim, knížetem z Jüe. V nastalých srážkách palácových gard zvítězili Li Jü, Li Fu-kuo a Čcheng Jüan-čen, kteří zatkli a popravili císařovnu, Li Siho a Li Siena (dalšího Su-cungova syna, knížete z Jen). Současně 16. května 762 zemřel Su-cung a na tchangský trůn nastoupil Li Jü, znám je pod svým chrámovým jménem jako císař Taj-cung. V prvních týdnech Taj-cungovy vlády byl Li Fu-kuo nejmocnější osobou ve vládě, nicméně císař postupně převedl velením nad císařskými gardami na spolehlivější eunuchy, a protože se proti němu – vzhledem k zásluhám Li Fu-kuoa ohledně císařova nástupu na trůn – nechtěl veřejně postavit, koncem roku 763 ho nechal zabít a pohřbil s poctami. Následující rok císař odstranil i Čcheng Jüan-čena.  Po nástupu Taj-cung vyhlásil všeobecnou amnestii pro ty povstalce, kteří se vzdají a na podzim 762 tchangská armáda zaútočila na Luo-jang, opět s ujgurskou pomocí. Císař povstalců Š’ Čchao-i utrpěl několik porážek a byl nucen ustoupit z Luo-jangu na sever a po rozpadu své armády prchat před tchangsko-ujgurskými silami. Jeho generálové kontrolující povstalecká území přešli na tchangskou stranu a Š’ Čchao-i začátkem roku 763 zahynul v pohraničí severně od Fan-jangu (dnešního Pekingu), čímž povstání An Lu-šana skončilo.  Zmínění bývalí povstalečtí generálové sice formálně uznali tchangskou svrchovanost, ale ponechali si svá vojska a správu ovládaného území, zahrnujícího oblast Che-peje, to jest většinu severozápadu říše. Takto vzniklé fakticky nezávislé regiony si nebyli schopni podřídit ani následujcící tchangští panovníci. Nicméně ve zbytku říše dokázal kontrolovat situaci, na slabě militarizovaném jihu vesměs byly vzpoury a neposlušnost jen ojedinělé. Během let Su-cungova vláda zaznemenala i několik úspěšných kroků k podřízení severních regionálních správců "ťie-tu-š’". Tak roku 764 se jí podařilo přeložit bývalého povstaleckého generála ze strategicky umístěného Pien-čou (kanále spojujícím metropolitné oblast s dolním tokem Jang-c’-ťinag) do relativně nevýznamné provincie a nahradit ho spolehlivým důstojníkem; roku 767 zlikvidovala "ťie-tu-š’" v Chua-čou na jihovýchodě Šen-si, nebezpečně blízko metropole; a roku 773 dosadila svého kandidáta do I-čchengu v Che-peji přes odpor tamního vojska.  Vážný problém pro Taj-cungovu vládu představovala i válka s Tibeťany, kteří roku 763 dokonce vyplenili Čchang-an a na trůn dosadili loutkového císaře z tchangského vládnoucího rodu. Čchang-an se po dvou týdnech vrátil pod tchangskou kontrolu a protibetský císař byl zabit, nicméně válka pokračovala. Tibeťany z Ling-wu podpořil i tchangský generál Pchu-ku Chuaj-en, který se v letech 763–764 znepřátelil s generálem Sin Jün-ťingem, velitelem v Tchaj-jüanu, a vlivnými eunuchy u císařova dvora a nakonec se roku 764 vzbouřil. Následujícího roku padl v boji proti tchangským silám.  Roku 764 císař jmenoval svého nejstaršího syna Li Kuoa následníkem trůnu. Pod vedením schopného odborníka na finanční otázky Liou Jena byl v polovině 60. let zrenovován kanál mezi Žlutou řekou a řekou Chuaj, což umožnilo přímou dopravu potravin z Ťiang-nanu do metropolitního regionu (přerušenou kvůli povstání An Lu-šana) a značně zlepšilo zásobování obou metropolí. Po roce 765 císař, pod vlivem předních ministrů Jüan Caje, Wang Ťina a Tu Chung-ťiena, začal energicky podporovat buddhismus.  V druhé polovině 70. se vláda pokusila aktivněji zasáhnout do dění v Che-peji. Roku 775 se Tchien Čcheng-s’, ovládající oblast Wej-po, pokusil zabrat oblast Siang-wej, oslabenou změnou vládnoucího "ťie-tu-š’", taj-cung reagoval příkazem devíti okolním "ťie-tu-š’", aby s cthangskou finanční podporu zaútočili na Wej-po. Nicméně nejvlivnější z nich (Jou-čou, Čcheng-te a Pching-lu) se stáhli poté co je uspokojily územní zisky a tak roku 776 císař kampaň odvolal. Wej-po z celé záležitosti vyšlo dobře, když zisk poloviny Siang-wej vyvážil ostatní územní ztráty. Roku 776 tchangské síly úspěšně, s pomocí okolních "ťie-tu-š’", odstranily vzpurného generála, který uzurpoval moc v Pien-čou a vládě se podařilo udržet kontrolu nad Pien-čou, ovšem za cenu zesílení "ťie-tu-š’" Pching-lu. Koncem Su-cungovy vlády tak byli prakticky nezávislí "ťie-tu-š’" Jou-čou, Wej-po a Čcheng-te v severním a střední Che-peji, Pching-lu v Šan-tungu, Siang-jang na severu Chu-peje, Chuaj-si na jihovýchodě Che-nanu a také Ťien-nan S’-čchuan.  Během 8. století postupně ztrácel efektivitu tchangský systém zdanění "cu-jung-tiao" a po vypuknutí povstání An Lu-šana se výběr daní ještě zhoršil. Roku 758 byl ke zvýšení státních příjmů zřízen Odbor soli a rud "jen-tchie-s’" () se sídlem v Jang-čou, který vzal pod kontrolu výrobu a distribuci soli. Regionů v nichž se získávala sůl (ať už odpařováním mořské vody v příbřežních lagunách, nebo solných jezerech, nebo těžbou kamenné soli) bylo relativně málo a měly omezenou rozlohu. Bylo proto možné je uzavřít, a sůl vyrobenou pod kontrolou úřadů prodávat s velkou přirážkou, daní ze soli, licencovaným distributorům, kteří ji rozváželi po říši. Rozdíl mezi náklady na výrobu soli a platbami distibutorů šel do státní pokladny. V 70. letech již polovina příjmů tchangské vlády pocházela ze solného monopolu. Bylo to poprvé v čínské historii, co nepřímá daň zajišťovala tak velký díl státních příjmů. Výhodou zdanění soli bylo, že nenarušovala právo regionáních "ťie-tu-š’" na výběr přímých daní. Za ekonomickou politiku vlády byl v letech 764–777 zodpovědný zejména Jüan Caj, který na jedné straně utužil svou kontrolu nad vládou, přičemž omezil vliv eunuchů, a byl pozdějšími konfuciánskými historiky kritizován za svou podporu buddhismu, ale hospodářství regionů nechal vesměs na nich a na iniciativě místních "ťie-tu-š’". Snažil se udržet vnitřní mír a postupnou obnovu ústřední moci pomocí politiky smíru a kompromisů. Roku 777 císař nechal Jüan Caje uvěznit a popravit.  Roku 779 císař Su-cung zemřel, nastoupil po něm jeho nejstarší syn Te-cung.

Taj-cung (; 9. ledna 727 – 10. června 779) byl čínský císař vládnoucí v letech 762–779 říši Tchang. Byl nejstarším synem a nástupcem císaře Su-cunga (vládl 756–762); během povstání An Lu-šana velel spojené tchangsko-ujgurské armádě, která roku 757 osvobodila hlavní města říše Čchang-an a Luo-jang, obsazené předešlého roku povstalci. Boje s rebely dovedl ke konci roku 763 už jako císař, když tchangsko-ujgurské síly porazily armádu povstaleckého císaře Š’ Čchao-iho a přiměly povstalecké generály k formálnímu uznání tchangské svrchovanosti, přičemž jim ponechaly jejich vojska a správu ovládaného území, zahrnujícího většinu severozápadu říše. Takto vzniklé fakticky nezávislé regiony si nebyli schopni podřídit ani následujcící tchangští panovníci. Vážný problém pro Taj-cungovu vládu představovala i válka s Tibeťany, kteří roku 763 dokonce vyplenili Čchang-an. Během 60. a 70. let se císař snažil stabilizovat zemi, byly provedeny finanční a daňové reformy a vláda se pokoušela prosadit proti mocným regionálním guvernérům "ťie-tu-š’", nicméně bez výraznějšího úspěchu.

唐代宗李豫(726年-11月11日-779年-6月10日),唐肃宗李亨的庶长子。初名俶,小名冬郎,原封广平郡王,后改封广平王、楚王、成王,天可汗,唐朝第11代皇帝(不计武则天),在位17年(762年5月18日-779年6月10日)。


Profesionální kariéra.

Sezóna 2012/13  Draymond byl draftován do NBA jako 35. roku 2012 týmem Golden State Warriors. Dne 30. července 2012 podepsal tříletou smlouvu s Golden State Warriors na částku 2,6 milionu dolarů. Green hrál ze začátku pouhou 1 minutu.Poté, co na začátku sezóny získal pouze minimální čas hraní, do 22. listopadu hrál Green 15–20 minut na hru a do 9. prosince, protože Green získal větší roli v týmu, Warriors vyhráli 8/10 her. 12. prosince udělal Green výherní dvojtakt v 0,9 vteřiny ve hře Warriors '97–95. Ve hře 1 prvního kola play-off 2013 proti Denver Nuggets 20. dubna, obránce Nuggets Andre Miller obehrál Greena a udělal vítězný dvojtakt. Nuggets '97-95 vyhráli nad Warriors. Zlepšení jeho tříbodového procenta a ofenzivního výkonu v průběhu série, Green pomohl Warriors vyhrát první kolo v šesti hrách. 8. května Green odstartoval druhou hru z druhé sezóny Warriors proti San Antonio Spurs. Vítězství Warriors 100–91, prvním vítězstvím Warriors v San Antoniu od sezóny 1996–97, Green začal hrát na místě Festusa Ezeliho. Green hrál 32 minut a zaznamenal 5 bodů na 2 z 8 střel, 7 doskoků a 5 asistencí.  Sézóna 2013/14  Green ztratil v off season 2013 a ukázal zlepšení v tříbodové střelbě a obraně. 1. prosince 2013, ve hře Warriors 115–113, kteří zvítězili nad Sacramento Kings.25. prosince byl Green vyhozen z hry Warriors proti Los Angeles Clippers za spáchání faulu na útočníkovi Clippers 'Blake Griffin..Později v sezóně se dostal na pozici power forward. 14. dubna 2014, v druhé a poslední hře Warriorů v pravidelné sezóně, Green zaznamenal 20 bodů aby pomohl jeho týmu porazit Minnesota Timberwolves 130–120.  Green ukončil sezónu 2013–14, kdy hrál ve všech 82 hrách s 12 starty, přičemž průměroval 6,2 bodů a 5,0 doskoků na hru.

NBA šampionáty.

První šampionát (2014/15)  2. ledna 2015 Green zaznamenal 16 bodů, 11 doskoků a 13 asistencí při 126–105 vítězství nad Toronto Raptors. Green zakončil skvělou sezónu šampionátem NBA a trojnásobným zdvojnásobením ve hře 6 finále NBA, kde místo Andrew Bogut hrál hlavní roli. Stal se šestým hráčem v historii NBA, který zaznamenal trojnásobné zdvojnásobení ve hře NBA Finals, kde se připojil k Magicu Johnsonovi, Larry Birdovi, Jamesu Worthymu, Timu Duncanovi a LeBronu Jamesovi.  Druhý šampionát  26. ledna, byl jmenován západní konferenční hvězdnou rezervou pro 2017 NBA hvězdná hra roku.Green pomohl Warriors vyhrát jejich druhé mistrovství nad Cleveland Cavaliers ve finále NBA 2017. V noci na konci sezóny byl Green jmenován Defenzivním hráčem roku NBA a stal se prvním hráčem v historii Warriors, který získal cenu.  Třetí šampionát  Ve hře 1 Warriors proti New Orleans Pelicans zaznamenal Green svůj čtvrtý kariérní posteason triple-double s 16 body, 15 doskoků, 11 asistencí, tři krádeže a dva bloky ve vítězství 123–101. Ve hře 4 měl Green 8 bodů, devět doskoků, devět asistencí, čtyři krádeže a dva bloky ve výhře 118–92. S jeho čtvrtým odrazem, Green se stal třetím hráčem v Warriors historii dosáhnout 800 playoff doskoků, první je Wilt Chamberlain (922) a druhý Nate Thurmond (896). Ve hře 7 finále západní konference měl Green 10 bodů, 13 doskoků a pět asistencí, protože Warriors se dostali do finále NBA tím, že porazili Houston Rockets 101–92. Ve třetí hře finále NBA 2018, Green překonal Chamberlaina za nejvíce doskoků v historii play-off Warriors. Warriors pokračovali proti Cavaliars. Warriors vyhráli.

Osobní život.

Draymond Green je manželem Hazel Renee. Má dvě děti Kylu a Draymonda. Jeho příjem je 16,4 milionů USD. 14. listopadu 2015 daroval 3.1 millionu amerických dolarů na Michigenskou univerzitu.

Draymond Jamal Green (* 4. březen 1990, Saginaw, Michigan, USA) je americký profesionální basketbalový hráč hrající v NBA za tým Golden State Warriors. Nosí číslo 23 a jeho pozice jsou power forward a pivot. Je trojnásobným šampionem NBA a trojnásobným NBA All-Star. V roce 2017 vyhrál defenzivní hráč roku NBA. Nejvíce bodů kterých kdy dosáhl bylo 53.

卓雷蒙·贾迈尔·格林一世(英语:Draymond Jamal Green Sr.,1990年-3月4日),为现役美国职业篮球运动员,目前效力于NBA联盟的金州勇士,场上位置为大前锋或中锋。在2014-15赛季,格林入选NBA最佳防守阵容第一队,同时也在NBA年度最佳防守球员票选中拿到最多的第一名选票,但最终不敌科怀·雷纳德。之后两年皆有入选NBA全明星和NBA最佳阵容前3队,在2017年获选为NBA最佳防守球员。


Pojmenování.

Epsilon Canis Majoris je dvojhvězda podle Bayerova označení. Skládá se ze dvou složek, ε Canis Majoris A a B; toto pojmenování začal používat Washingtonský multiplikační katalog (WMC) pro systémy s více hvězdami a následně jej převzala i Mezinárodní astronomická unie.  ε Canis Majoris nesla tradiční jméno Adhara (někdy hláskované jako Adara, Adard, Udara nebo Udra), odvozené z arabského slova عذارى ‘aðāra’, „panny“. V roce 2016 uspořádala Mezinárodní astronomická unie pracovní setkání, jejímž cílem bylo katalogizovat a standardizovat vlastní jména hvězd. Unie se rozhodla přiřadit vlastní jména spíše jednotlivým hvězdám než celým hvězdným systémům. Dne 21. srpna 2016 schválila jméno Adhara pro hvězdu ε Canis Majoris A a ta je tak nyní zahrnuta do seznamu hvězdných jmen schválených IAU.  Egyptský astronom Al Achsasi al Mouakket sepsal v 17. století dílo nazvané Calendarium a v něm je Epsilon Canis Majoris nazvána أول العذاري (awwal al-adhara), „První mezi pannami“. Spolu s δ Canis Majoris (Wezen), η Canis Majoris (Aludra) a ο2 Canis Majoris (Thanih al Adzari) byly tyto hvězdy také Al ʽ Adhārā (العذاري), tedy „Panny“.

Fyzikální vlastnosti.

Epsilon Canis Majoris je dvojhvězda. Její hlavní složka, Epsilon Canis Majoris A, má zdánlivou magnitudu +1,5 a patří do spektrální třídy B2. Její barva je modrá nebo modro-bílá díky povrchové teplotě 22 900 K. Její vyzařování se rovná 38 700krát vyzařování Slunce. Je rovněž největším zdrojem ultrafialového záření na noční obloze. Je to také nejsilnější zdroj fotonů schopných ionizovat atomy vodíku v mezihvězdném plynu blízko Slunce, což je velmi důležité při určování ionizačního stavu lokálního mezihvězdného mraku. Její společník, Epsilon Canis Majoris B, má zdánlivou magnitudu +7,5 (absolutní +1,9) a je vzdálen 7,5" pod pozičním úhlem 161° od hlavní hvězdy. Přes relativně velkou úhlovou vzdálenost mohou být jednotlivé složky rozeznatelné pouze ve velkých dalekohledech, protože hlavní hvězda je přibližně 250krát jasnější než její společník.  Před několika miliony let byla ε Canis Majoris mnohem blíže ke Slunci, než je tomu v současnosti. Asi před 4,7 miliony let byla Adhara pouhých 34 světelných let od Slunce a byla tak nejjasnější hvězdou na noční obloze se zdánlivou magnitudou -3,99. Žádná jiná hvězda od té doby nedosáhla tohoto jasu, a ani žádná jiná hvězda nedosáhne tohoto jasu po dobu nejméně následujících pěti milionů let.

Zajímavosti.

ε Canis Majoris je zobrazena na brazilské vlajce a symbolizuje stát Tocatins.

Epsilon Canis Majoris (ε Canis Majoris / Epsilon CMa / ε CMa) je dvojhvězda a rovněž jedna z nejjasnějších hvězd na noční obloze se zdánlivou magnitudou 1,50. Přestože je označena pátým písmenem řecké abecedy ε (epsilon), je druhou nejjasnější hvězdou v souhvězdí Velkého psa (Canis Majoris). Zhruba před 4,7 miliony let to byla nejjasnější hvězda na obloze se zdánlivou magnitudou -3,99. Na základě měření paralaxy satelitem Hipparcos je v současnosti vzdálena asi 430 světelných let od Slunce. Dvě složky dvojhvězdy dostala jména ε Canis Majoris A (rovněž oficiálně pojmenovaná jako Adhara) a ε Canis Majoris B.

弧矢七(Epsilon Canis Majoris,拉丁文形式为ε Canis Majoris,缩写为Epsilon CMa、ε CMa)是一对联星。它是大犬座的第二亮星,视星等+1.50,也是亮星表中的一颗亮星。大约在470万年前,它的视星等高达-3.99,是当时天空中最亮的恒星。依据依巴谷卫星测量的视差推算,它与太阳的距离大约是430光年。


Historie.

"Erysipelothrix rhusiopathiae" byl poprvé izolován Robertem Kochem v roce 1876. O několik let později byla bakterie uznána jako příčina erysipel u prasat a v roce 1884 byl organismus poprvé diagnostikován jako lidský patogen. V roce 1909 byl tento rod jmenován "Erysipelothrix". V roce 1918 byl představen název "Erysipelothrix rhusiopathiae" a v roce 1920 byl označen jako druh tohoto rodu.

Epidemiologie.

"Erysipelothrix rhusiopathiae" může být izolován z půdy, zbytků potravin a vody kontaminované infikovanými zvířaty. V půdě může přežít několik týdnů. Nevadí mu sucho. U trusu prasat se doba přežití této bakterie pohybuje od 1 do 5 měsíců. Erysipeloid je přenášen několika zvířaty, zejména prasaty, u nichž má nemoc (v minulosti velmi běžná) několik jmen ("swine erysipelas" v angličtině, "rouget du porc" ve francouzštině a "mal rossino" v italštině).

Klinický průběh.

Lidé.

U lidí se infekce "E. rhusiopathiae" nejčastěji vyskytují v mírné kožní formě známé jako erysipeloid. Méně často může vést k sepsi; tento scénář bývá spojován s endokarditidou. Erysipeloid byl v minulosti pojmenován jako Rosenbachova choroba, Baker - Rosenbachova choroba a pseudoerysipelas. Jde o bakteriální infekci způsobenou traumatickou penetrací bakterie "E. rhusiopathiae".

Zvířata.

"Erysipelothrix rhusiopathiae" může infikovat širokou škálu z vířat, s nebo bez vyvolání klinického onemocnění, které se u zvířat nazývá erysipelas.

Prasata.

U prasat lze pozorovat tři formy červenky; akutní, subakutní nebo chronické. Akutní forma je charakterizována vysokou horečkou, anorexií, depresí a smrtí jednoho nebo více zvířat. Mohou být také pozorovány kožní léze ve tvaru kosočtverce, které jsou patognomické pro erysipel u prasat. Během subakutních erysipelas jsou pozorovány podobné, ale mírnější příznaky než v akutní formě. Chronická forma může vyplývat z akutních nebo subakutních případů nebo subklinických infekcí. Chronická forma je většinou charakterizována artritidou, ale může dojít k náhle smrti v důsledku chlopňových lézí v srdci.

Drůbež.

Bakterie byla izolována z celé řady ptáků a byly navrženy rozdíly v citlivosti v závislosti na druhu. Ohniska erysipelas byla hlášena téměř u všech druhů drůbeže. Historicky byl erysipelas považován za nemoc významného významu především u krůt. V několika zemích však byl hlášen rostoucí počet ohnisek i u hejn nosnic. Příznaky pozorované během ohniska erysipel v hejnech nosnic patří náhlý nástup vysoké úmrtnosti a ztráty plodnosti vajec.

Erysipelothrix rhusiopathiae je grampozitivní a kataláza negativní (netvoří katalázu) bakterie. Jde o zvířecí patogen, který způsobuje onemocnění erysipel. Může postihnout celou škálu zvířat. Nejčastěji jsou postižena prasata, krůty a nosnice, ale byly hlášeny případy u jiných savců, ptáků, ryb a plazů. U prasat je tato choroba známá jako červenka. Patogen může napadnout i lidi.

丹毒丝菌属感染 由诡谲丹毒丝菌引起的几种传染病。如猪丹毒(,包括钻石样皮肤病,英语:diamond-skin disease)、羔羊和犊牛的非化脓性关节炎、绵羊的后倾跛行、禽类的败血症及人的类丹毒等。


Popis.

Hojicha je vyráběn ze zeleného čaje, i přesto svou chutí a praženou vůní připomíná kávu nebo tmavé oolongy. Obsahuje velmi málo kofeinu. Proto je vhodný k pití i v pozdních večerních hodinách. Světle hnědé lístky s podílem řapíků voní výrazně sladce.  Obvykle se vyrábí z čaje banča (běžný čaj), a to z poslední sezónní sklizně. Nicméně se Hojicha vyrábí i z jiných čajů, například senča nebo Ku Kchaj-č’. Čaj, který je vyrobený převážně z větviček čajové rostliny, nikoli z lístků.  Odvar Hojicha čaje má načervenale hnědou barvu. Je méně náchylný ke ztrátě katechinů v průběhu procesu pražení při vysoké teplotě. Při pražení jsou extrahovány chutě, které dominují tomuto čaji. Pražení nahradí vegetativní tóny ostatních druhů zelených čajů příchutí lehce karamelovou. Proces pražení používaný při výrobě Hojicha čaje také snižuje obsah kofeinu. Díky nižšímu obsahu kofeinu se Hojicha hojně podává v době večeří, či před spánkem. Také je více preferován pro děti či starší osoby.

Historie v Japonsku.

V období Nara (710 – 794 nl), buddhističtí mnichové přinesli zelený čaj z Číny do Japonska. Mnichové věřili, že zelený čaj zlepšuje jejich meditace, protože má zdraví přínosné účinky na jejich těla a mysli.  V průběhu období Heian (794 – 1185 nl), si vyšší vrstvy společnosti začali užívat zeleného čaje. V roce 1211 se japonský zelený čaj stal ještě více populární, a to díky publikaci v knize Kissa Yojoki (How to Stay Healthy by Drinking Tea) od japonského buddhistické kněze Eisai. Kněz psal o přípravě zeleného čaje a jeho pozitivním vlivu na zdraví člověka. Tím inspiroval všechny vrstvy společnosti, aby pily zelený čaj, který se tak stal nedílnou součástí jejich každodenního života.

Zvýšená poptávka po japonském zeleném čaji.

Navzdory obavám japonské vlády (Tokugawa shogunate), otevřelo Japonsko své přístavy pro mezinárodní obchody na konci období Edo (1603 – 1868). To byl první krok směrem k modernizaci Japonska, což byl cíl následujících vlád v období Meiji (1968 – 1912). Císař Meiji přijal volný kapitalistický trh spolu s novou obchodní politikou, a to vedlo k významnému nárůstu vývozu japonského zeleného čaje.

Modernizace produkce zeleného čaje v Japonsku.

Zpočátku se lístky zeleného čaje sbíraly ručně. Byla to náročná a vyčerpávající práce. Ti nejzručnější pracovníci dokázali sesbírat maximálně 8 kilogramů čajových lístků, ze kterých se následně vyrobí něco pod 2 kilogramy čaje.  Jak začal export čaje v Japonsku přesahovat 10 000 tun za rok, byly vynalezeny stroje na sbírání a následné zpracování zeleného čaje. Mechanické sklízení umožnilo pokrýt rostoucí poptávku po čaji, a také nahradilo nákladnou manuální práci.

Vývoj Hojicha.

Nedílnou součástí japonské kultury je prevence před plýtváním. Proto se ve 20 letech 19. století prodejci čaje snažili využít co nejvíce částí čajovníku (lístky, stonky, větvičky,...). A to tak, že je pražili nad dřevěným uhlím. Tento experiment se ukázal úspěšný. A tak vznikl čaj Hojicha.

Hojicha dnes.

Hojicha je dnes v Japonsku více populární než kdy dříve. Dnes si zákazníci mohou vybrat mezi různými variantami praženého zeleného čaje vyrobeného z Brancha, Sencha nebo Kukicha. V roce 2016 byl představen nový druh Hojicha, ochucený. Hojicha zaujímá své místo v obchodech. Od hotových nápojů přes mražené dezerty.  Hojicha Co. je první značka, která se specializuje na japonské pražené čaje v severní Americe. Nabízí autentické produkty. Čerstvě balené z plantáží Kyoto z Japonska. Sbírka Hojicha Co. pražené čaje momentálně nabízí čtyři unikátní sypané čaje a univerzální čajový prášek. Prodává se přímo zákazníkům přes online obchody.

Trvanlivost.

Hojicha má spíše kratší trvanlivost. Doporučuje se ji spotřebovat do dvou let od zakoupení. Japonské čaje nejsou obecně vhodné pro delší skladování. Jsou svěží a obsahují spoustu energie, ale asi po půl roce až roce se jejich svěžest a kvalita snižují zhruba na polovinu. Po dvou letech jde znatelně cítit, že se jedná o starý čaj.

Jak si připravit čaj.

Na konvičku o objemu 0,5 litru použijeme 5-7 gramů čaje (cca jedna polévková lžíce). Zalijeme vodou o teplotě 70–80 °C a necháme louhovat (ideálně 1-2 minuty). Takto můžeme postupně připravit až tři nálevy. K potěšení ze všech chutí a vůní, které tento čaj nabízí, je dobré čaj připravit metodou Gong Fu Cha.

Hojicha je japonský zelený čaj. Je odlišný od ostatních japonských zelených čajů tím, že kromě napařování je také následně pražený v porcelánovém hrnci nad dřevěným uhlím. Čaj je pražen při vysoké teplotě, následkem toho se barva lístků mění ze zelené na načervenale hnědou barvu. Tento postup byl poprvé předveden v KJóto, v Japonsku, a to ve 20 letech 19 století. Jeho popularita přetrvává dodnes.

焙茶即用火烘制茶叶,为制茶技术的一种。目的是进一步去除茶叶中所含水分,提高香味品质,提高保存效果等。烘焙是制作包种茶的重要步骤之一。


Život a šachová kariéra.

Kajdanov se narodil v Berdyčivu v ukrajinské SSR. V roce 1960 se s rodiči přestěhoval do Kaliningradu v ruském SFSR. Šachy se naučil hrát od svého otce ve věku 6 let.  Jeho prvním velkým šachovým úspěchem bylo vítězství v turnaji chlapců z Ruska do 14 let. V roce 1987 v Moskvě porazil budoucího mistra světa Višvanáthana Ánanda. Téhož roku získal titul IM a následující rok titul GM.  V roce 1992 vyhrál turnaje US Open a World Open. Účastnil se celkem třikrát týmového mistrovství světa. V roce 1993 na tomto turnaji se svým týmem vyhrál a on sám získal stříbrnou medaili v individuální kategorii. Později ještě na tomto turnaji s americkým týmem získal v roce 1997 stříbrnou medaili přičemž on sám skončil v individuální kategorii na prvním místě.  V roce 1998 získal s americkým týmem na šachové olympiádě stříbrnou medaili, v roce získal s týmem 1996 bronzovou medaili a v roce 2006 získal s týmem další bronzovou medaili. Kajdanov sám pak na šachové olympiádě v roce 2004 získal stříbrnou medaili v kategorii jednotlivců. Mezi jeho velké úspěchy patří: 1. místo na Aeroflot Open (2002), 1. místo na turnaji v Gausdalu a další.  Kajdanov je hlavním trenérem šachové školy Spojených států a vyučuje i na velmistrovské úrovni. V roce 2009 získal trenérský titul FIDE "Senior Trainer". Trénoval například americký ženský šachový tým, který na šachové olympiádě v roce 2008 skončil třetí.  Kajdanov žije od roku 1991 v Lexingtonu v Kentucky. Vyučuje zde šachový tým na místní škole. Je ženatý s Valerií Kajdanovovou a společně mají tři děti: Anastasia (narozena 1983), Boris (narozen 1986) a Sonya (narozena 1994).

Grigorij Kajdanov (; ; * 11. října 1959) je americký šachový velmistr. V roce 2013 byl uveden do šachové síně slávy Spojených států. Jeho nejvyšší Elo dosáhlo hodnoty 2646, kterého dosáhl v roce 2002.

格雷戈里·凯达诺夫(,1959年-10月11日),美籍俄裔国际象棋棋手、特级大师。


Struktura a vlastnosti.

Trifenylfosfinoxid vytváří čtyřstěnné molekuly podobné jako oxychlorid fosforečný. Kyslíkový atom vykazuje vlastnosti zásady. Díky nízké reaktivitě hlavního řetězce a zásaditosti kyslíkového atomu je oblíbenou látkou usnadňující krystalizaci molekul s kyselými atomy vodíku, jako jsou například fenoly.  Je známo několik krystalových modifikací trifenylfosfinoxidu, jednou z nich je jednoklonná s prostorovou grupou "P"2/"c", Z = 4, a = 1506,6(1) pm, b = 903,7(2) pm, c = 1129,6(3) pm, a β = 98,47(1)°. Existuje také kosočtverečná forma, která má prostorovou grupu "Pbca", kde Z = 4, a = 2908,9(3) pm, b = 913,47(9) pm a c = 1126,1(1) pm.

Vznik v organické syntéze.

Trifenylfosfinoxid je vedlejším produktem mnoha reakcí používaných v organické syntéze, jako jsou Wittigova, Staudingerova a Micunobova reakce. Vytváří se také při používání trifenylfosfindichloridu k přeměně alkoholů na alkylchloridy:  Trifenylfosfin lze z oxidu získat reakcemi s deoxygenačními činidly, jako jsou fosgen nebo trichlorsilan:  Odstranění trifenylfosfinoxidu z reakčních směsí pomocí chromatografie bývá obtížné, díky jeho nízké rozpustnosti v hexanu a chladném diethyletheru jej však často lze chromatograficky odstranit pomocí těchto látek. Nejprve se provede přeměna na hořečnatý komplex, který je špatně rozpustný v toluenu a dichlormethanu, a ten se odfiltruje. Při jiné metodě se místo toho přidává chlorid zinečnatý, který může být použit i s polárnějšími rozpouštědly, jako jsou ethanol, ethylacetát a tetrahydrofuran.

Koordinační chemie.

CH)PO může vytvářet komplexy s „tvrdými“ ionty kovů. Příkladem může být NiCl(OP(CH)).  Trifenylfosfinoxid je běžnou nečistotou v trifenylfosfinu, kde vzniká oxidací, kterou mohou katalyzovat ionty mnoha kovů:

Trifenylfosfinoxid je organická sloučenina se vzorcem OP(CH). Je vedlejším produktem reakcí, při kterých se používá trifenylfosfin a používá se k usnadnění krystalizace některých sloučenin.

三苯基氧化膦(英文:Triphenylphosphine oxide),或称三苯基氧膦、氧化三苯基膦,是化学式为OP(CH)的有机磷化合物。分子式常简写为PhPO或PPhO,Ph代表CH。室温下为白色晶体,是三苯基膦的氧化产物,常用作化合物的结晶引发剂。


Hypofyzární pbST.

Pokud se bST izoluje z krav a používá se pro výzkumné účely, nazývá se hypofyzární bST a označuje se pbST (pituitary bST). Jeho výroba je velice drahá, vhodná jen pro vědecké účely.

Umělý rbST.

Průmyslová výroba bST započala díky biotechnologickému objevu rekombinace DNA.  Uměle vytvořený hormon je vyráběn pomocí bakterií E- coli, do které je genetickou manipulací vložen gen na výrobu bST.  Vznikne tak rekombinantní bovinní somatotropin – rbST (recombinantly derived Bovine Somatotropin), který má stejné účinky na skot jako jejich vlastní růstový hormon. Složení aminokyselin u pbST je naprosto stejné jako u rbST, oba preparáty se liší pouze v hodnotě izoelektrického bodu (v hodnotě pH).  rbST je první hormon, který se začal masivně používat v zemědělské výrobě. V mnoha státech byl používán s velkou reklamní kampaní, která měla pozitivní účinek na farmáře, ale u ekologických nadšenců vyvolala vlnu odporu. V mnoha státech se používal pokusně potají, aniž by o tom veřejnost věděla (např. v ČSSR společně se stimulátory růstu). Stal se symbolem boje veřejného mínění se zemědělskou velkovýrobou.  Vědci a farmaceutické firmy, které hormon vyráběly, byly zaskočeny kritikou tak skvělého výrobku. Místo propagace a reklamy cílené na konzumenty přesvědčovali farmáře. Jako odpověď na iracionální námitky laické veřejnosti psali vědecké studie. Snad žádný hormon nebyl tak dlouho a podrobně zkoumán, nebylo o něm vydáno tolik publikací.

Historie.

Za počátkem genetického inženýrství stojí několik objevů z oboru molekulární genetiky, které byly odměněny Nobelovými cenami. Jak vložit do DNA jednoho organismu gen z jiného organismu (rekombinace) byl objev, který stál na počátku biotechnologické revoluce. Paul Berg, profesor biochemie ve Stanfordu obdržel za úspěšnou rekombinaci DNA a produkci buněk s pozměněnou DNA Nobelovu cenu za chemii v roce 1980. O dva roky dříve obdrželi Nobelovu cenu za fysiologii a medicínu pánové Werner Arber, Hamilon Smith a Daniel Nathans za objev enzymu restrikční endonukleázy (restriction endonucleases). Tím byla připravena půda pro průmyslovou výrobu enzymů používaných v medicíně.  První enzym, který se povedlo vyrobit rekombinací, byl inzulin. Stejní vědci, kteří se podíleli na jeho vývoji, si nechali patentovat objev a výrobu rbST. Stanley N. Cohen a Herbert W. Boyer, profesoři na Kalifornských univerzitách, založili společnost Genentech.  Neuvěřitelné se stalo skutečností, GMO (geneticky modifikované organismy) zaplavily svět. Výroba hormonů pro medicínu i zemědělství se stala levnou, masivní, prospěšnou.  Zatímco u farmaceutických firem se výroba léků pomocí rekombinantních organismů zachovala a počty jejich konzumentů (pacientů) závratně rostou, v zemědělství narazily stejné postupy ne nedůvěru.

Použití u mléčných stád.

V dobách největšího využití aplikovalo zhruba 20% mléčných stád v USA pravidelně rbST (30 milionů krav ročně). Poslední roky se používání rbST výrazně snížilo.  V USA se komerčně vyrábí jako specialita Posilac® firmy ELANCO US, INC.. Aplikace se provádí co 14 dní a to u krav 57-70 dní po otelení až do zaprahnutí (10 měsíců po otelení). Jedná se o malou podkožní dávku (500 mg) podávanou jednorázovou injekcí (1,4 ml). Menší dávky a tenčí injekce se u dospělého skotu nepodávají. Samotná aplikace trvá méně než vteřinu, většina krav na ni vůbec nezareaguje. Přesto byl ekologickými aktivisty napaden fakt, že kráva dostává co čtrnáct dní injekci. Zobrazovalo se to v hanlivých obrázcích, kde kráva byla jehelníček propíchaný obrovskými injekcemi. Po aplikaci dojde k nárůstu dojivosti nárazově až o 25%, v ročním průměru o 10-15%.  Nárůstu dojivosti musí odpovídat upravení krmné dávky, což se zpravidla děje automaticky pomocí krmných automatů na jadrné krmivo (denní nádoj a dávka jádra jsou počítačem optimalizovány průběžně pro každou krávu zvlášť).  V Brazílii stejná firma dodává stejný výrobek pod komerčním názvem Lactotropin. Stejný hormon i dávka společně s vitamínem E se prodává pod komerčním názvem  BOOSTIN®-S, dodávaná firmou MSD Salud Animal. Brazílie využívá sbST ve svých chovech nejvíce. V Kolumbii je schválena specialita Bomate® S, což je shodný produkt vyráběný firmou MSD. Dalším uživatelem rbST je např. Mexiko.  EU zakázala podávání rbST u všech dojnic v roce 1990, Kanada v roce 2000. Následovala Austrálie a Nový Zéland. Následovaly další státy.

Možné komplikace.

1. Zvýšený výskyt mastitid (větší spotřeba antibiotik do vemene)  2. Snížený koeficient zabřezávání (pokud se neprovádí ovariální synchronizace, ta se zlepší)  3. Zvýšený výskyt kulhání  Zda skutečně dochází ke komplikacím po podání rbST se diskutuje. Tři základní komplikace jsou nejčastější problémy vysoko užitkových chovů dojnic. Na všechny existují preventivní opatření a účinné postupy.  Náhlý nárůst dojivosti vyžaduje odpovídající zkvalitnění chovu.  Obecně se po podání rbST musí zvednout krmná dávka, musí se zvednout hygiena dojení i ustájení v chovu, musí se provádět pravidelné strouhání paznehtů (ošetření kulhajících).  Chovatelská opatření na zkvalitnění chovu jsou podmínkou pro používání rbST. Jinými slovy v nekvalitních chovech nelze růstový hormon podávat, jen by se tím zvýšily problémy, které chov už má, ale neřeší (hygiena dojení, kvalitní krmení, ošetřování paznehtů).

Podávání u masných stád.

rbST lze podávat telatům od jednoho měsíce stáří. Telata mají vyšší přírůstky, lepší konverzi živin, dříve dosáhnou dospělosti.  U pastevních stád se hormon nedá podávat injekčně (stádo se obtížně chytá).  Ke zvýšení produkce se používají jiné metody, konkrétně růstové stimulátory aplikované nejčastěji ve formě jednorázových terčů do uší (stejné jako ušní známky). Denní přírůstky stoupnou až o 30%, efektivita využití krmiva až o 15%. Používají se hormony jako je oestradiol, testosteron, TBA (trenbolone acetat = syntetický androgen), Zeranol (b-resorcylic lactones = nesteroidní hormon), progesteron.  EU má podávání růstových stimulátorů zakázáno u veškerého dobytka včetně skotu.

Ekologická plus.

1. Nemůže škodit. Žádná studie neprokázala sebemenší vliv na kvalitu mléka či masa z chovů používajících růstový hormon. Pokud by se samotný hormon jakoukoli cestou dostal do potravního řetězce, nemůže škodit. rbST je stravitelná bílkovina, kterou každý živočich včetně člověka tráví obdobně jako vaječnou bílkovinu.  2. Dojnice po podkožní aplikaci rbST má vyšší užitkovost. Na produkci stejného množství mléka je zapotřebí méně obdělávané zemědělské plochy, tudíž i méně strojů, méně zemědělských staveb, méně nafty, méně hnojiv, méně pesticidů a herbicidů.  3. Výsledný produkt (mléko, maso) je levnější o 3-5%. Zemědělci nemusí čerpat tak velké dotace, respektive mohou víc investovat do zoohygieny a automatizace chovu.  4. Skot vyprodukuje méně metanu a skleníkových plynů při stejné produkci potravin.

Nevýhody používání rbST.

1. Laická veřejnost má oprávněnou nedůvěru k výdobytkům moderního zemědělství. GMO potraviny, kam patří i mléko od chovů používajících rbST, jsou u části veřejnosti méně oblíbené. I v USA se musí označit mléko, které pochází z chovů používajících rbST.  2. Státy jako EU či Kanada zakázala používání rbST, potraviny z chovů s jinou legislativou nedováží, zvířata nenakupují.  3. Produkty moderního zemědělství jsou nahrazovány produkty bio. Kdo ignoruje tento trend, tomu se zužuje trh, na kterém je schopen své zboží uplatnit.  4. Genetické manipulace jsou předmětem patentů konkrétních firem. Část zisku z produkce levných potravin tak končí u nadnárodních firem.

Bovinní somatotropin (bST – bovine somatotrophin) je růstový hormon skotu (BGH – bovine growth hormone). Vylučuje ho hypofýza jako polypeptid (protein), který je pro každý živočišný druh úzce specifický (na rozdíl od pohlavních hormonů nebo steroidních hormonů). Skládá se ze 191 aminokyselin. Pokud se dostane do zažívacího traktu, je tráven jako každá bílkovina. Teplem se denaturuje, mráz ho ničí (chová se jako vaječné bílkoviny).

牛生长激素(英语:bovine somatotropin或英语:bovine growth hormone,缩写英语:bST、英语:BST或英语:BGH)是牛脑垂体分泌的一种肽类激素,用于调节代谢过程、促进动物生长。研究发现将BST注入母牛体内可以增加其产奶量。


Jméno.

Š’ S’-ming se původně jmenoval Š’ Su-kan (), změnou jména ho vyznamenal tchangský císař Süan-cung.

Původ, služba v tchangské armádě.

Š’ S’-ming se narodil začátkem 8. století v severovýchodním pohraničí tchangské říše, byl smíšeného turkicko-sogdijského původu. Sloužil v tchangské pohraniční armádě. Podle tradičního podání byl stejně starý jako An Lu-šan, v dětství se s ním přátelil a jako An Lu-šan ovládal „šest barbarských jazyků“ a působil jako tlumočník. Kanadský sinolog Edwin Pulleyblank příběh odmítl s tím, že jde o nevěrohodné klišé o hrdinovi, který začínal z nízkého postavení kriminálníka, navíc v paralelním příběhu přisouzené i An Lu-šanovi. Podle Pulleyblanka byl příběh souběžného života a vzestupu An Lu-šana a Š’ S’-minga sestaven po porážce povstání An Lu-šana, když byli v následujících desetiletích An Lu-šan a Š’ S’-ming v Che-leji uctíváni jako „Dva mudrcové“, resp. všichni čtyři císařové povstaleckého státu Jen (An Lu-šan, jeho syn An Čching-sü, Š’ S’-ming a jeho syn Š’ Čchao-i) jako „Čtyři mudrcové“.  V tchangské armádě v první polovině 50. let 8. století dosáhl generálské hodnosti "ping-ma š’" v posádce v Pching-lu. Roku 751 se účastnil neúspěšného tchangského útoku na Kitany, při návratu se se svým oddílem téměř tři týdny schovával v horách, než se vrátil do Pching-lu. Jak později poznamenal, kdyby se vrátil dříve, An Lu-šan, rozzuřený z porážky svých vojsk, by ho nechal popravit (což byl osud těch An Lu-šanových generálů, kteří se z výpravy vrátili ihned).

Generál v povstání An Lu-šana.

Koncem roku 755 se vojska severovýchodu tchangské říše vzbouřila v povstání An Lu-šana. An Lu-šan s hlavními silami povstalců vytáhl od pohraničního Fan-jangu (moderní Peking) přes Che-pej na jih a dobyl tchangské vedlejší hlavní město Luo-jang, prohlásil se císařem říše Jen. Mezitím se počátkem roku 756 protchangští úředníci v Che-peji zorganizovali a v únoru 756 s 200 tisíci muži domobrany ovládli 17 krajů "čou" s 12 miliony obyvatel – to jest téměř celý Che-pej kromě severu kolem Fan-jangu a jihu v dosahu posádky Luo-jangu, čímž přerušili spojení rebelů s jejich základnou na severu. An Lu-šan vyslal do Che-peje armádu pod velením Š’ S’-minga a dalších generálů (Li Li-ťieho a Cchaj Si-teho). Š’ S’-ming s pomocí současného útoku povstaleckých sil z Fan-jangu, porazil tchangské loajalisty v Cheng-čou na západě Che-peje a obnovil spojení s Fan-jangem, nicméně zbytek Che-peje zůstal pod kontrolou tchangských sil. V březnu 756 Š’ S’-ming začal dobývat střední Che-pej, z Che-tungu mu však přes průsmyk Ťing-sing vpadla do zad tchangská armáda vedená generálem Li Kuang-pim, který dobyl Cheng-čou a tím opět přerušil spojení Fan-jangu s Luo-jangem. Š’ S’-ming na něj zaútočil, utrpěl porážku a ustoupil na sever do Ting-čou. V bitvě se Š’ S’-mingem byla obvyklá převaha povstalecké jízdy neutralizována taktikou Li Kuang-piho, který nepřátelskou jízdu dostal do kleští mezi své kopiníky a kušníky. Pod vlivem neúspěchů povstalců přešla dvacetitisícová posádka Pching-lu na tchangskou stranu. Tchangští loajalisté ve východním Che-peji začali zpět obsazovat kraje středního Che-peje, spojili se s Li Kuang-pim a ovládli celou oblast. Š’ S’-ming reagoval novým útokem a oblehl Li Kuang-piho v Cheng-čou. Li Kuang-pimu na pomoc z Che-tungu přišel s další tchangskou armádou Kuo C’-i. Oba tchangští generálové spojili své síly, které dhromady měly přes 100 tisíc mužů, a v polovině května 756 rozdrtili Š’ S’-mingovu armádu. Š’ S’-ming poté opět ustoupil do Ting-čou, zatímco jižnější Cheng-čou a Čao-čou držely tchangské armády a do následujícího krajského sídla na trase do Luo-jangu – Sing-čou – se stáhla část povstaleckých sil. Koncem června na armády Li Kuang-piho a Kuo C’-iho zaútočil Š’ S’-ming posílený oddíly z Fen-jangu a Luo-jangu, začátkem července byl však poražen u Ťia-šanu a stěží si zachránil život. Poté byl obležen v Ting-čou. Generál Ke-šu Chan s hlavní tchangskou armádou zatím vyčkával v opevněném průsmyku Tchung mezi Čchang-anem a Luo-jangem a sledoval neúspěchy rebelů v Che-peji. Povstalci se po ztrátě většiny Che-peje nacházeli v těžké situaci, An Lu-šan byl v Luo-jangu oddělen od své základny na severu, rozšířit ovládané území jihozápadním, jižním ani jihovýchodním směrem se mu nepodařilo, a proto dokonce zvažoval ústup „domů“ na sever do Fan-jangu. Císař Süan-cung povzbuzený tchangskými úspěchy v Che-peji přikázal Ke-šu Chanovi zaútočit na Luo-jang. Ke-šu Chan, podpořený Li Kuang-pim a Kuo C’-im, se odmítl vzdát výhody opevněné pozice, císař opakoval rozkaz a Ke-šu Chanovi nezbylo než jej splnit. V polovině července 756 vytáhl proti rebelům a po dvou dnech byla jeho armáda zaskočena a rozprášena v bitvě u Ling-pao. Povstalci obsadili průsmyk Tchung a mezi nimi a Čchang-anem nebyl nikdo, kdo by se jim mohl postavit na odpor. Císař Süan-cung reagoval útěkem do S’-čchuanu, zatímco jeho syn, korunní princ, odešel na severozápad do Ling-wu na Žluté řece. Zde se 12. srpna 756 prohlásil za císaře (znám je jako Su-cung). Vzhledem k diskreditaci režimu jeho otce byl nový císař tchangskými loajalisty bez problémů uznán. Su-cung a jeho dvůr se soustředil na znovudobytí Čchang-anu. Tchangské pokusy o útok v čchanganské oblasti na podzim 756 a na jaře 757 ale skončily s velkými ztrátami neúspěchem. Rebelové sice odrazili tchangská vojska, nerozšířili však významně své území a jejich pokusy o obsazení jižní Číny ztroskotaly.  Začátkem roku 757 byl An Lu-šan zavražděn svými důvěrníky, kteří trpěli jeho násilnickým a vznětlivým chováním. Na trůn říše Jen po něm nastoupil jeho syn An Čching-sü, který však neměl otcovu autoritu. Bývalé An Lušanovo okolí v Luo-jangu nového povstaleckého císaře podpořilo, ale generálové An Lu-šanovy generace velící posádkám v Che-peji, včetně Š’ S’-minga, se ke svému novému císaři stavěli chladně. Na podzim 757 na pomoc Su-cungovi Ujgurové poslali něco přes čtyři tisíce jezdců. Ujgury posílená tchangská armáda v čele s Kuo C’-im v říjnu 757 vytáhla na Čchang-an, 13. listopadu v bitvě u chrámu Siang-ťi (deset mil jižně od města) porazila rebely, a následující den Čchang-an obsadila. Tchangská ofenzíva pokračovala postupem na východ, vítězstvím v další bitvě (mezi průsmykem Tchung a Šan-čou) 30. listopadu a obsazením Luo-jangu 3. prosince 757. Bez podpory Š’ S’-mingových oddílů ze severního Che-peje byl An Čching-sü nucen ustoupit do Siang-čou (dnešní An-jang na severu Che-nanu). Tchangská vláda neměla prostředky na další ofenzivu, zastavila postup svých armád a soustředila se na obnovu hlavních měst. An Čching-sü proto mohl zkonsolidovat své síly v jižním Che-peji. Rozpory mezi režimem An Čching-süa a Š’ S’-mingem vyvrcholily začátkem roku 758, kdy se Š’ S’-ming poddal tchangskému panovníkovi a byl jím potvrzen v držení právě ovládaného území.  Další tchangská ofenzíva začala v listopadu 758. Dvěstě tisíc vládních vojáků, doplněných ujgurským jízdním sborem, bylo rozděleno pod velení devíti "ťie-tu-š’", které koordinoval eunuch Jü Čchao-en. Tchangská vojska porazila An Čching-süa v bitvě a oblehla ho v jeho sídle v Siang-čou. Obléhání trvalo celou zimu, na jaře si však tchangská strana – zřejmě vinou generála Li Kuang-piho – opět znepřátelila Š’ S’-minga, který se v lednu 759 prohlásil panovníkem státu Jen a přišel na pomoc obleženým. Š’ S’-mingova armáda, která byla údajně více než desetkrát slabší než spojená tchangská armáda, se 7. dubna setkala se spojeným tchangským vojskem, ve zmatku vyvolaném prašnou bouří se však armády rozpadly a po obnovení pořádku se tchangští vojevůdci – nedůvěřující si navzájem a jednotlivě nedostatečně silní proti rebelům – stáhli. Š’ S’-ming poté zavraždil An Čching-süa i s jeho nejvěrnějšími stoupenci a v květnu 759 se prohlásil císařem státu Velká Jen.

Císař státu Jen.

Tchangská vláda byla v šoku z neočekávaného zhroucení svých vojsk. Naopak povstalci zahájili útok. Na podzim 759 Š’ S’-ming překročil Žlutou řeku, obsadil Pien-čou a vytáhl na Luo-jang. Tchangský generál Li Kuang-pi město nehájil, ale usadil se v Che-jangu, 40 km severovýchodně na severním břehu Žluté řeky. Š’ S’-ming zabral Luo-jang, s Li Kuang-pim v zádech se však neodvážil postupovat dále na západ. Situace potom zůstala nějakou dobu stabilní. Povstalci neměli dost sil k útoku, ale ani tchangská vláda nebyla schopna shromáždit dostatek prostředků pro ofenzívu.  Na jaře 761 Š’ S’-ming zaútočil na tchangskou armádu u Luo-jangu a v dubnu 761 ji rozdrtil. Povstalecká ofenzíva se však zhroutila, když vzápětí Š’ S’-minga zavraždil jeho syn Š’ Čchao-i, který se stal dalším císařem státu Jen. Š’ S’-ming totiž zamýšlel jmenovat následníkem trůnu svého mladšího syna Š’ Čchao-čchinga, syna paní Sin, jmenované Š’ S’-mingem císařovnou, což jeho nevlastní starší bratr Š’ Čchao-i vnímal jako své ohrožení.  Změna panovníka oslabila povstalce, protože, podobně jako v případě An Čching-süa, ani Š’ Čchao-i neměl autoritu svého otce. V květnu 762 proběhla změna i na tchangském trůnu, když po smrti císaře Su-cunga převzal vládu jeho nejstarší syn Taj-cung. Začátkem května 762 zemřel i bývalý císař Süan-cung.

Š’ Čchao-i a konec státu Jen.

Š’ Čchao-i se neúspěšně pokusil získat na svou stranu Ujgury, kteří ale zůstali spojenci tchangské říše. Na podzim 762 Tchangové zaútočili ze tří směrů – jedna armáda posílená Ujgury táhla od Šan-čou na Luo-jang, druhá pod Li Kuang-pim postupovala ze středního Che-nanu a třetí útočila z jihovýchodu Šan-si. V listopadu u Luo-jangu Tchangové porazili jenskou armádu, načež Š’ Čchao-i prchl na východ. Povstalci měli i po porážce císařovy armády stále značné síly, ale rebelští generálové v Che-peji a severovýchodním Che-nanu dospěli k závěru, že jejich osobní zájmy jsou přednější než úspěch státu Jen a přecházeli na tchangskou stranu, přičemž byli Taj-cungem potvrzováni v držení svých území a vojsk. Š’ Čchao-i se tak dostal do izolace a v bojích s tchangskými vojsky byl vytlačován na sever, za stálého poklesu jeho sil. Začátkem roku 763 mu velitel posádky Fan-jangu odmítl otevřít brány, a nezbylo mu tak než prchnout na hranici s Kitany, kde zahynul, snad sebevraždou. Tím povstání skončilo.

Š’ S’-ming (, † 18. dubna 761) byl tchangský generál sogdsko-turkického původu. Sloužil na severovýchodní hranici, od roku 755, kdy se An Lu-šan vzbouřil proti tchangskému státu v povstání An Lu-šana, působil jako generál povstaleckých vojsk státu Jen. Roku 758 přechodně přešel na tchangskou stranu, následujícího roku se opět postavil proti Tchangům, zlikvidoval jenského císaře An Čching-süa a sám se prohlásil císařem. Znovudobyl Luo-jang, pak však jeho ofenzíva proti Tchangům uvázla a roku 761 byl zabit svým synem Š’ Čchao-im, který se obával o své postavení následníka. Š’ Čchao-i se poté stal čtvrtým a posledním jenským císařem.

史思明(703年-761年)为突厥或昭武九姓的粟特人,初名<unk>干。其貌不扬,懂六种蕃语。与安禄山既是同乡,也是同岁,受安禄山提拔担任平卢节度使,后一起发动安史之乱。安禄山死后,杀死其子安庆绪,称燕昭武帝。史思明与安禄山被胡人尊称为“二圣”,加上禄山之子安庆绪,思明之子史朝义,被称为安史四圣。


Definice.

Během pandemie chřipky v roce 2009 WHO popsala společenský odstup jako „udržování vzdálenosti od ostatních nejméně na vzdálenost natažené paže a minimalizování hromadných shromáždění“. V kombinaci s pobytem na čerstvém vzduchu a častým mytím rukou je toto opatření považováno za nejvhodnější způsob, jak snížit nebo zbrzdit pandemii.  Centra pro kontrolu a prevenci nemocí (CDC, federální agentura USA) popsala společenský odstup jako „soubor metod ke snížení frekvence a blízkosti kontaktu mezi lidmi, aby se snížilo riziko přenosu nemocí“. Během pandemie COVID-19 CDC revidovalo definici společenského odstupu jako „neshlukování se do skupin, vyhýbání se přeplněným místům a hromadným shromážděním a udržování vzdálenosti od ostatních přibližně šest stop, pokud je to možné“.. Další studie však naznačují, že kapičky z kýchání nebo silného dýchání během cvičení mohou cestovat přes šest metrů. Vědci doporučují, aby byly vyžadovány větší sociální vzdálenosti a/nebo kombinace nošení ústenky a společenského odstupu.

Příklady.

Některé příklady společenského odstupu používané ke kontrole šíření nakažlivých nemocí zahrnují:

Účinnost.

Výzkum ukazuje, že opatření musí být důsledně a okamžitě aplikována, aby byla účinná. Během pandemie chřipky v roce 1918 prováděly úřady v USA uzavírání škol, zákaz veřejných shromáždění a další sociálně distanční intervence ve Filadelfii a v St. Louis. Pětidenní zpoždění v zavedení těchto opatření ve Filadelfii umožnilo ztrojnásobit až zpětinásobit přenos, zatímco okamžitější reakce v St. Louis byla významná při snižování tamního přenosu. Bootsma a Ferguson analyzovali zavedená opatření v 16 amerických městech během epidemie v roce 1918 a zjistili, že časově omezené zásahy snížily celkovou úmrtnost pouze mírně a že dopad byl často velmi omezený z důvodu jejich pozdního zavedení a/nebo příliš časného uvolnění. Bylo pozorováno, že několik měst zažilo druhý epidemický vrchol poté, co byla opatření přikazující společenský odstup zrušena.

Společenský odstup je jedno z nefarmakologických opatření k prevenci, zastavení nebo zpomalení šíření vysoce nakažlivých infekčních onemocnění. Opatření spočívá v udržování fyzické vzdálenosti mezi lidmi a ve snižování počtu lidí přicházejí do těsného kontaktu mezi sebou. Obvykle se jedná o příkazy a nařízení k dodržení určité vzdálenosti od ostatních (požadovaná vzdálenost se může v čase a podle země lišit) a zákazy shromažďování ve velkých skupinách. Cílem opatření je snížit pravděpodobnost kontaktu mezi infikovanými a zdravými osobami, aby se minimalizoval přenos nemoci, nemocnost a v konečném důsledku i úmrtnost.

保持社交距离()、采取社交距离,或称为社交疏远,是一种试图阻止传染病传播或降低其速度的非药物性感染控制措施,其目的为减少感染者和未感染者之间的接触,并借此使疾病的传播途径、致病率和死亡率可以降到最低。


Louis-François-Armand du Plessis, vévoda de Richelieu

路易·弗朗索瓦·阿尔芒·德·维涅罗·迪·普莱西

Mládí.

Pocházel z významné francouzské šlechtické rodiny, byl praprasynovcem kardinála Richelieua a synem admirála Armanda du Plessis, 2. vévody Richelieua (1629–1715). V mládí byl kvůli různým deliktům celkem třikrát vězněn v Bastile, naposledy v roce 1719 za účast na španělském spiknutí proti regentu Filipovi Orleánskému. Mezitím po otci zdědil rodový majetek a vévodské tituly (1715). Ačkoliv nedosáhl žádného vzdělání a ani neovládal francouzskou gramatiku, v roce 1720 byl zvolen členem Francouzské akademie. V letech 1725–1729 byl vyslancem ve Vídni, v roce 1729 obdržel Řád sv. Ducha. Války o polské dědictví se zúčastnil jako plukovník (tuto hodnost získal v roce 1718), v roce 1741 byl již generálporučíkem a bojoval ve válce o rakouské dědictví, mezitím se stal generálním pobočníkem Ludvíka XV. a od roku 1743 byl prvním královským komorníkem. Vyznamenal se v prohrané bitvě u Dettingenu (1743), později byl jedním z velitelů ve vítězné bitvě u Fontenoy a v roce 1748 dosáhl hodnosti maršála Francie. Mezitím na přelomu let 1746–1747 pobýval v Drážďanech, kam doprovázel dauphina Ludvíka při příležitosti jeho sňatku se saskou princeznou Marií Josefou. Richelieu v Sasku vyvinul diplomatickou aktivitu s cílem uzavřít separátní mír mezi Francií a Rakouskem. Na konci války o rakouské dědictví proslul obranou Janova proti rakouským vojskům a následně obdržel šlechtický titul v Janovské republice. Mimo jiné byl v letech 1738–1755 guvernérem a velitelem v Languedocu a od roku 1755 v Guyenne.

Sedmiletá válka.

Jako přední francouzský vojevůdce se zúčastnil sedmileté války. Hned v jejím počátku se mu podařilo obsadit ostrov Menorca a po ovládnutí pevnosti Port Mahon uspořádal hostinu, na níž se podle tradice poprvé podávala studená omáčka ze smetany a vajec, podle jména Mahon nazvaná "mahonnaise" (majonéza). V roce 1757 byl pověřen velením vojenského sboru, který měl ulehčit Praze od pruského obléhání, po rakouském vítězství u Kolína se ale pruský král Fridrich II. stáhl z Čech. Richelieu se přesunul do Německa, kde převzal vrchní velení "Grande Armée" namísto maršála d'Estrées, který podle názoru francouzských ministrů postupoval příliš pomalu. Richelieu následně uzavřel separátní příměří s britským vrchním velitelem vévodou z Cumberlandu (příměří z Kloster Zevenu 10. září 1757) a obsadil Hannoversko. Zde setrval půl roku a výrazně se obohatil na válečných kontribucích. Ze svých válečných zisků si pak v Paříži nechal postavit palác známý jako "Hannoverský pavilón" ("Pavillon de Hanovre"). V roce 1758 byl osloven přímo pruským králem Fridrichem II. s návrhem na příměří mezi Francií a Pruskem. S případným ukončením francouzsko-rakouského spojenectví ale nesouhlasil francouzský dvůr a Richelieu dostal příkaz zdržet se dalších akcí z vlastní iniciativy. Krátce poté byl z Německa odvolán zpět do Francie.  V závěru sedmileté války bylo oslabeno jeho postavení u dvora, protože se dostal do konfliktu s královou milenkou markýzou de Pompadour. Později navázal vzájemně prospěšné přátelství s poslední milenkou Ludvíka XV. hraběnkou du Barry. Po nástupu Ludvíka XVI. opět ztratil vliv a od té doby žil v soukromí. Již za svého života proslul nevázaným milostným životem, přes četné skandály si ale uchoval celoživotní přízeň Ludvíka XV., u jehož dvora byl oblíben jako autor vtipných bonmotů. "Paměti" ("Mémoires du maréchal duc de Richelieu") vydané krátce po jeho smrti v devíti svazcích (1790–1793) jsou dnes považovány za literární podvrh, až další "Paměti" ("Mémoires autentiques du maréchal de Richelieu") z roku 1869 prokazatelně pracovaly s archivními prameny.

Manželství a potomstvo.

Byl třikrát ženatý, poprvé se oženil v roce 1711 jako čtrnáctiletý proti své vůli s Anne Catherine Noailles (1694–1716) z významné šlechtické rodiny. Anne Catherine zemřela o několik let později a z jejich manželství se nenarodily žádné děti. Až téměř dvacet let po ovdovění se Richelieu podruhé oženil s Elisabeth Sophií de Lorraine (1710–1740), která byla původně zasnoubena s knížetem Pavlem Antonínem Esterházym. Z tohoto manželství pocházel jediný syn Louis Antoine de Vignerot du Plessis (1736–1791), který byl dědicem obou vévodských titulů. O čtyři roky později se ještě narodila dcera Jeanne Sophie (1740–1773), provdaná za generála Casimira Pignatelliho (1727–1801). Potřetí se maršál Richelieu oženil v roce 1780 s Jeanne de Lavaulx (1734–1815), s níž se znal již několik let předtím.

Louis-François-Armand de Vignerot du Plessis, 3. vévoda de Richelieu, 8. vévoda de Fronsac, známý též jako Maréchal de Richelieu ("Louis François Armand de Vignerot du Plessis, duc de Richelieu et de Fronsac, prince de Mortagne, marquis du Pount Courlay, comte de Cosnas, baron de Barbezieux, baron de Cozes et de Saujon") (13. března 1696, Paříž, Francie – 8. srpna 1788, Paříž, Francie) byl francouzský dvořan, vojevůdce a diplomat, praprasynovec slavného kardinála Richelieua. Jako dědic vévodských titulů byl od roku 1715 francouzským pairem a po celou dobu vlády Ludvíka XV. patřil k vlivným osobnostem královského dvora. Pro svůj nevázaný život provázený skandály a milostnými aférami byl zosobněním mravního úpadku vysoké šlechty v předrevoluční Francii. Přes nedostatečné vzdělání se však zároveň prosadil jako úspěšný diplomat a vojevůdce, v roce 1748 dosáhl hodnosti maršála Francie a za sedmileté války byl vrchním velitelem francouzských vojsk v Německu. Byl členem Francouzské akademie a nositelem nejvyššího francouzského vyznamenání, Řádu sv. Ducha. Jeho vnuk Armand-Emmanuel de Vignerot du Plessis, 5. vévoda de Richelieu (1766–1822), byl po skončení napoleonských válek dvakrát francouzským ministerským předsedou (1815–1818, 1820–1821).

路易·弗朗索瓦·阿尔芒·迪普莱西,黎塞留公爵(Louis François Armand du Plessis, duc de Richelieu) (1696年-3月13日-1788年-8月8日)法国元帅,枢机主教黎塞留的侄孙。


Životopis.

Sherman se narodil v Newtonu ve státě Massachusetts nedaleko Bostonu ve farmářské rodině. Jeho rodiče byli William a Mehetabel Sherman. Mehetabelin otec byl Benjamin Wellington a její matka byla Elizabeth Sweetman, která byla pokřtěna 4. března 1687 (nebo 1688), a zemřela 12. dubna 1776. William a Mehetabel měli sedm dětí: William Jr., Mehetabel, Roger (1721), Elizabeth (provdaná za Jamese Bucka), Nathaniel (stal se reverendem), Josiah (také se stal reverendem) a Rebecca (provdaná za Josepha Hartwella Jr.). Po narození Alžběty (1723), to byly Rogerovi dva roky, rodina opustila Newton a usadila se v jižní části Dorchesteru v Massachutsetts. Ten se o tři roky později stal městem Stoughton, 17 km (27 km) jižně od Bostonu. William si vzal Rebeccu Cutlerovou 15. července 1714. Část Stoughtonu, kde Sherman vyrostl, se stala součástí města Canton v Massachusetts v roce 1797. Po dokončení studia na gymnáziu se začal živit jako obuvník. Měl však měl schopnost a také zájem učit se a také měl přístup k dobré knihovně jeho otce. S dalším vzděláním mu pomohl reverend Samuel Dunbar, který rozpoznal u mladého muže mimořádnou inteligenci. V roce 1743 po smrti otce se Sherman vydal se svou matkou a sourozenci pěšky do New Milfordu v Connecticutu. Tam si společně s bratrem Williamem a jeho manželkou Ruth otevřel první obchod ve městě. Velmi rychle se zapojil do občanských i náboženských záležitostí, stal se jedním z předních občanů města a nakonec úředníkem v New Milfordu. Pro svou znalost matematiky se stal krajským inspektorem v New Havenu v roce 1745. V roce 1759 začal poskytovat astronomické výpočty pro almanachy. Svou kariéru právníka začal v Litchfieldu v Connecticutu i přesto že neměl patřičné vzdělání. Mezi lety 1766 až 1789 pracoval v Connecticut House of Representatives (dolní komora Valného shromáždění Connecticutu) jako soudce u Nejvyššího soudu. Zastupoval Connecticut na kontinentálním kongresu a podepsal Continental Association (Kontinentální asociaci) která uvalila ekonomické sankce na zboží dovážené z Británie po vydání dokumentu Intolerable Acts. Byl také členem Committee of Five (Výbor pěti), který vypracoval návrh Deklarace nezávislosti. Později podepsal jak Články Konfederace, tak ústavu Spojených států. V roce 1784 byl zvolen prvním starostou New Haven v Connecticutu. V roce 1787 byl zvolen delegátem na zasedání Philadelphia Convention (Filadelfský ústavní konvent). Po Benjaminovi Franklinovi byl jejím nejstarším delegátem. Sherman podporoval udělení pravomocí federální vládě nutných pro zvýšení příjmů a regulaci obchodu, i když zpočátku byl proti snahám nahradit Články Konfederace novou ústavou. Nakonec novou ústavu podpořil a navrhl kompromis, který zaručil získání souhlasu s dokumentem větších i menších států.  Po ratifikaci ústavy Sherman zastupoval Connecticut ve Sněmovně reprezentantů Spojených států od roku 1789 do roku 1791. Od roku 1791 až do smrti v roce 1793 pracoval v Senátu Spojených států.

Rodina.

Roger Sherman byl dvakrát ženatý a měl celkem patnáct dětí, z nichž třináct se dožilo dospělosti. Jeho první žena byla Elizabeth Hartwell, se kterou se oženil 17. listopadu 1749. Narodila se 31. srpna 1726, ve Stoughtonu, jejím otcem byl jáhen Joseph Hartwell, narozený 11. srpna 1698, zemřel 6. února 1786 a její matka byla Mary Hartwell (rodená Tolman), narozená 4. října 1697, zemřela 10. listopadu 1782. Elizabeth zemřela 19. října 1760. Za rok po její smrti, 12. května 1763, si Sherman vzal Rebeccu Prescott, narozenou 20. května 1742 v Danvers, Essex County, Massachusetts. Měli osm dětí. Jeho syn Roger Sherman Jr. (1768–1856) dokončil v roce 1787 studium na Yale College, pracoval v Connecticut General Assembly v letech 1810–1811. Dcera Rebeca Shermanová se provdala za Simeona Baldwina, jenž pracoval na Kongresu Spojených států (1803–1806) a byl také soudce vrchního soudu v Connecticutu (1806–1817). V roce 1826 se stal starostou v New Havenu. Po smrti Rebeccy se Baldwin oženil s další dcerou Rogera Shermana Elizabeth Sherman Burr. Jeho dcera, Mehetabel Sherman Barnes si vzala Jeremiaha Evartse, který pracoval jako pokladník a tajemník American Board of Commissioners for Foreign Missions (Americké rady komisařů pro zahraniční záležitosti). Jeho dcera Martha Sherman se provdala za Jeremiaha Daye, který byl prezidentem univerzity Yale v letech 1817 až 1846. Další dcera Sarah si vzala Samuela Hoara, člena Massachusetts state legislature (zákonodárný sboru Massachusetts) a amerického Kongresu.

Právnická a politická kariéra.

Sherman je obzvláště pozoruhodnou postavou v historii Spojených států. Je jediným kdo podepsal všechny čtyři velké státní dokumenty Spojených států. Continental Association (Kontinentální asociaci), Declaration of Independence (Deklarace nezávislosti), Articles of Confederation (Články Konfederace) a United States Constitution (Ústava Spojených států). Robert Morris, který nepodepsal Continental Association, podepsal tři ostatní. John Dickinson také podepsal tři dokumenty, ale odmítl podepsat Deklaraci nezávislosti, neboť stále věřil v usmíření s Británií. Navzdory skutečnosti, že Sherman neměl formální právní vzdělání, byl vyzván, aby složil advokátní zkoušku u místního právníka. Připravil si právnický text „A Caveat Against Injustice“ (Varování před nespravedlností). Na základě textu byl v roce 1754 přijat do advokátní komory v Litchfieldu v Connecticutu. Rozhodl se zastupovat New Milford v „Connecticut House of Representatives“ (sněmovna reprezentantů). Pracoval zde v letech 1755 až 1758 a 1760 až 1761. V roce 1762 byl jmenován smírčím soudcem, v roce 1765 okresním soudcem. Během roku 1766 byl Sherman poprvé zvolen do Governor's Council (rada guvernérů Valného shromáždění v Connecticutu), kde působil až do roku 1785. Jako soudce Nejvyššího soudu v Connecticutu pracoval v letech 1766 až 1789, poté se stal členem Kongresu Spojených států. Sherman byl také pokladníkem university Yale a získal čestný titul Master of Arts. Mnoho let byl profesorem náboženství a dlouhá léta se věnoval korespondenci s mnohými teology té doby.  Během února 1776 byli Roger Sherman, George Wythe a John Adams členy výboru odpovědného za stanovení pokynů pro úředníky amerického velvyslanectví v Kanadě. Pokyny výboru obsahovaly mimo jiné tento text: „Musíte jasně deklarovat, že máme svaté právo žít podle vlastního svědomí, a slavnostně naším jménem slibte všemu lidu svobodné a nerušené vyznávání jejich náboženství. A... že všechna občanská práva včetně práva na práci v úřadech budou poskytnuta všem osobám bez ohledu na jakéhokoli jejich křesťanské vyznání. “  V roce 1784 byl zvolen starostou New Havenu, tuto funkci zastával až do své smrti. V roce 1790 byl Sherman a soudce Richard Law určeni revidovat nepřehledné a archaické zákony Connecticutu. Po celý život byl Sherman velkým ochráncem a dobrodincem vysoké školy Yale, po mnoho let byl univerzitním pokladníkem a podporovatelem stavby vysokoškolské kaple. Roger Sherman zemřel v roce 1793.

Ústavní konvent 1787.

Roger Sherman byl jedním z nejvlivnějších členů Constitutional Convention. Není sice tak známým politikem jako jiní, hovořil stručně, jeho projevy nebyly nijak květnaté. Na rozdíl od jiných prominentních osob, jako byl například James Madison, Sherman si nevedl deník. Ve věku 66 let byl druhým nejstarším členem Constitutional Convention po Benjaminovi Franklinovi, kterému tehdy bylo 81 let. Přesto, jako jeden z nejaktivnějších členů, měl 160 pozměňovacích návrhů k dokumentu Virginia Plan. Jeho oponent James Madison podal 177 připomínek či návrhů. Zpočátku Sherman nepodporoval vznik nové ústavy. On, původní signatář Článků Konfederace, byl pro pouhou úpravu již existujících zákonů. Část jeho postoje vyplývala z obavy, jak veřejnost nová ustanovení přijme. Obhajoval pouhou úpravu článků a prohlásil, že je to v nejlepším zájmu všech a je to nejpravděpodobnější způsob, jak by lidé přijali změny ústavy. Sherman neviděl žádný důvod pro dvoukomorovou legislativu, jak navrhuje Virginia Plan. „Problém se starou vládou nebyl v tom, že jednala pošetile nebo ohrožovala svobodu někoho, ale že jednoduše nedokázala prosadit své zákony.“ Sherman dále rozvíjel myšlenku, že národní vláda prostě potřebuje způsob, jak zvýšit příjmy a regulovat obchod..Sherman byl velkým obráncem jednokomorové legislativy. Obhajoval jednokomorový zákonodárce stanov Konfederace tím, že prohlásil, že velké státy „neutrpěly v rukou malých států kvůli pravidlu rovného hlasování“. Nakonec, když Sherman viděl své původní cíle konvence jako nedosažitelné, zorganizoval kompromisy a dohody, aby uzákonil některé ze svých žádoucích právních předpisů. Sherman pocházel z obzvláště izolacionistického státu – Connecticut fungoval téměř bez spolupráce jiných států, měl vlastní přístavy, zejména pro obchodování se Západní Indií a nevyužíval přístavy v Bostonu. Sherman se obával, že... „lidé nejsou dostatečně moudří aby si dokázali vládnout a tak si nepřál aby jakákoli část federální vlády byla volena přímo lidmi“ Sherman, Elbridge Gerry (podle něhož byl v americké politice později nazván způsob manipulace s volebními okrsky – tzv. gerrymandering) a další měli společný názor, že volba zástupců do národní vlády by měla být vyhrazena státním úředníkům a nikoli všem vrstvám obyvatel. Sherman byl také opatrný v otázce účasti prostých občanů v národní vládě, a uvedl, že lidé „by měli mít co do činění s vládou co nejméně, rúzné informace by prosté občany snadno mohly lehce pomýlit.“.  Na jednáních se objevily dva návrhy na možnosti vytvoření legislativy. Jeden návrh byl vytvořit dvoukomorový zákonodárný sbor, ve kterém by obě komory měly zastoupení úměrné počtu obyvatel států, což bylo obsahem návrhu Jamese Madisona z Virginie, tzv. Virginia Plan. Druhý návrh byl upravit jednokomorový zákonodárný orgán tak aby měl stejné zastoupení ve všech státech, což podporoval návrh delegátů z New Jersey. Roger Sherman byl pevný stoupenec jednokomorové legislativy. Když seznal tento cíl jako jako nedosažitelný, navrhl kompromis. Pokud jde o způsoby volby, „Sherman se přiklonil k návrhu umožnujícímu každému státu zvolit si vlastní senátory“. Sherman původně navrhoval, aby volební právo do Sněmovny reprezentantů bylo určováno podle „počtu svobodných obyvatel“ v každém státě.  Během jednání o „Constitutional Convention of 1787“, Ústavního konventu z roku 1787, Sherman a Oliver Ellsworth byli vyzváni ke změně Articles of Confederation (Články Konfederace). Nabídli řešení známé jako „Great Compromise“ (Velký kompromis nebo Kompromis z Connecticutu). Návrh je koncipován tak aby byl přijatelný pro velké i malé státy, Občané by byli zastoupeni proporcionálně v jedné větvi zákonodárného sboru, nazvané House of Representatives (Sněmovna reprezentantů, dolní sněmovna). Státy by byly zastoupeny v jiné komoře, v Senátu (horní komora). Ve Sněmovně reprezentantů by měl každý stát jednoho delegáta. V Senátu by byli každému státu zaručeni dva senátoři, bez ohledu na velikost státu. Sherman je známý svým bojem proti papírovým penězům a také pro jeho pozdější opozici vůči Jamesi Madisonovi a jeho návrhu United States Bill of Rights (Listina práv (Spojené státy americké). Sherman se obával, že změny v americké ústavě sníží pravomoc států ve vztahu k občanům. Co se týká papírových peněz, Sherman se obával, že...„přátelé papírových peněz vynaloží veškeré úsilí, aby se dostali do zákonodárného sboru, aby získali příslušnou licenci.“ Pokud jde o výkonnou moc, nebyl zastáncem autority exekutivy. Tvrdil, že pro exekutivu není třeba přijímat žádné ústavní ustanovení, protože to „není nic jiného než instituce uskutečňující vůli zákonodárce“. Pro svou osobní víru a puritánským názorům byl proti otroctví. Otázku otroctví však použil jako nástroj pro vyjednávání o ústavě. Prohlašoval, že otroctví se již postupně ruší a tento trend se rozšiřuje dále směrem na jih. Obával se, že otázka otroctví by mohla ohrozit úspěch americké ústavy. Rozhodl se napomoci schvalování legislativy ve prospěch otrokářských států s cílem získat i nepravděpodobné spojence z Jižní Karolíny. Pro úspěch jednání bylo důležité i ekonomické hledisko, jednotlivé státy po spojení těžily z faktu neexistence vývozních daní.  Sherman byl proti jmenování svého kolegy Gouverneura Morrise jako ministra do Francie, neboť jej považoval tohoto Patriota za „bezbožný charakter“.

Smrt a místo pohřbení.

Sherman zemřel ve spánku 23. července 1793 po dvouměsíční nemoci diagnostikované jako tyfus. Byl pohřben na hřbitově v New Haven, New Haven Green. V roce 1821, kdy byl tento hřbitov rušen, byly jeho ostatky přesunuty na hřbitov Grove Street Cemetery.

Roger Sherman (19. dubna 1721, Newton, Massachusetts – 23. července 1793, New Haven, Connecticut) byl americký politik, právník a signatář Deklarace nezávislosti. Je také jedním z Otců zakladatelů Spojených států amerických a jediným člověkem, který podepsal všechny čtyři velké státní dokumenty USA: Continental Association (Kontinentální asociace), Declaration of Independence (Deklarace nezávislosti), Articles of Confederation (Články o Konfederaci) a Constitution of the United States of America (Ústava Spojených států amerických).

罗杰·谢尔曼(英语:Roger Sherman,1721年-4月19日-1793年-7月23日),是一位美国律师、政治家及开国元勋,曾经出任康涅狄格州纽黑文市的首任市长,是负责起草独立宣言的五人小组成员之一,在建国后先后担任众议员及参议员。


Příklad.

Máme dvě osoby (Octavia a Abby) a dané fixní zdroje pro oba dohromady, řekněme 10 litrů vody a 20 rohlíků. Tj., když Abby bude chtít 4 litry vody a 5 rohlíků, pro Octavia zbyde 6 litrů vody a 15 rohlíků.  Edgeworthův diagram bude v našem případě obdélníkový. Vodorovné strany diagramu budou reprezentovat celkové množství jednoho produktu (rohlíků) a horizontální strany diagramu budou reprezentovat celkové množství druhého produktu (vody). V levém dolním rohu budeme mít počátek pro Octavia (označený O) a naproti v pravém horním rohu pak počátek pro Abby (označený A). Každý bod v tomto obdélníku pak reprezentuje jedno možné rozdělení zdrojů mezi Abby a Octavia.  Pro obě osoby můžeme také do našeho obdélníku nakreslit indiferenční křivky (ty se získají derivací užitkových funkcí osob). Každá tato křivka zobrazuje body takových kombinací produktů, které uspokojí potřebu osoby na stejné úrovni. Jinak se jim také říká izokvanty užitku. Například Abby může mít stejný užitek z kombinace 1 litru vody a 13 rohlíků i z kombinace 5 litrů vody a 4 rohlíků, nebo kombinace 3 litrů vody a 10 rohlíků. Obdobně pro Octavia. Těchto křivek může být pro každou osobu nekonečné množství a každá výše (ve větší vzdálenosti) od počátku přináší osobě užitek vyšší. Typicky jsou tyto křivky konvexní k počátku osoby.  Když se Abbyina indiferenční křivka protne s Octaviovou ve více než jednom bodě (takže nejsou pouze tečnami), vznikne protnutím křivek tvar oka. Každý bod uvnitř tohoto oka představuje kombinaci našich dvou zdrojů takovou, že obě osoby mohou mít větší užitek než na okrajích oka, protože bod uprostřed bude na jejich vyšších indiferenčních křivkách (vzdálenějších od jejich počátků).

Paretova křivka.

Tam, kde je nějaká z Abbyiných indiferenčních křivek tečnou nějaké Octaviovy indiferenční křivky, nalézáme takovou kombinaci zdrojů, že obě osoby získají užitek, který nemůže být přerozdělením zdrojů zvýšen pro jednu osobu, aniž by se tím snížil užitek druhé osoby. Taková kombinace zdrojů se nazývá Pareto-optimální. Z množiny bodů tečného doteku různých indiferenčních křivek získáme spojením křivku vedoucí od Octaviova počátku (O) až po Abbyin počátek (A). Tato křivka, která nikdy nebude přímkou, se nazývá Paretova křivka.  Někdy se této křivce říká také kontrakční křivka, ačkoliv Mas-Colell, Winston a Green (1995) definici kontrakční křivky omezili na takové body Paretovy křivky, které uspokojí Abby i Octavia nejméně na úrovni jejich rozpočtu. Ostatní autoři, kteří k Paretově křivce přistupují spíše z hlediska teorie her, jako například Martin Osborne a Ariel Rubinstein (1994), používají termín jádro pro ten úsek Paretovy křivky, že pro obě osoby je užitek nejméně na úrovni jejich rozpočtu.  K tomu, abych určili Paretovu křivku, musíme pro obě osoby spočítat sklon indiferenčních křivek v každém bodě. Tento sklon je záporně vzatá mezní míra substituce. Protože Paretova křivka je množina takových bodů, že jsou si indiferenční křivky tečnami, je to tím pádem také množina bodů, kde mezní míra substituce jedné osoby je stejná jako mezní míra substituce druhé osoby.  Přidáme-li do předpokladů již zmíněné rozpočtové omezení (dejme tomu, že se Abby a Octavio společně dělí o celkový rozpočet) a určíme-li počáteční alokaci rozdělení produktů na této přímce jako bod E, pak pokud se nemění ceny produktů, dostaneme optimální řešení právě z kontrakční křivky tam, kde se protíná s rozpočtovou přímkou, neboť bod E leží na vyšších kontrakčních křivkách pro obě osoby.

Edworthův diagram nebo také Edgeworthova krabice (anglicky Edgeworth box nebo egg-worth box), pojmenovaný po svém vynálezci Francisu Ysidro Edgeworthovi, se v ekonomii používá k reprezentaci rozdělení zdrojů. Edgeworth původně navrhnul dvouosý diagram, který byl později rozšířen do dnes známého krabicového diagramu Paretem v jeho knize „Manual of Political Economy“ a ten byl poté zpopularizován Bowleyho výkladem. Moderní verze diagramu se tedy také často nazývá Edgeworth-Bowleyho diagram.

埃奇沃斯框图(Edgeworth Box,也称“埃奇沃思盒”)揭示了当所有消费的总量或经济活动中使用的投入品总量固定时,如何配置资源,考察生产的效率。与对消费者的边际替代率相类似,在证明生产中帕累托有效投入品的生产效率的论点时,也可以用定义两种投入品之间的"边际技术替代率"给出。"边际技术替代率"是指,为保持一定的产量水平,一种投入品能够被另一种投入品替换的单位数量。这样,用埃奇沃斯的无差异曲线的性质,人们可以作出一条描述当产量不变时一种投入被另一种投入替代的弯向圆点的曲线。


Rodinné zázemí.

Narodil se v New Havenu v bohaté obchodnické rodině. Jeho rodiči byli Emanuel Moses a Bella Moses (rozená Silverman), vedle Roberta měli ještě syna Paula Emanuela (1887) a dceru Ednu Marion (1891). Oba jeho rodiče byli židovského původu a byli součástí komunity newyorských židů z vyšších kruhů. Otec se narodil ještě v Evropě v Kolíně nad Rýnem, měl ale německé a španělské předky, a následně se v USA vypracoval z provozovatele drobného krámku na úspěšného velkoobchodníka. Matka se narodila už v New Yorku v rodině bohatých obchodníků s realitami v první generaci přistěhovalců. Bella Moses se dlouhodobě angažovala v charitativních projektech a v možnostech řešení fyzické veřejné infrastruktury jako byla hřiště nebo tábořiště. Robert Moses zřejmě zdědil velkou část jejích povahových vlastností i zájem o zlepšování fyzického prostředí k životu ve velkoměstě.  Jeho manželkou byla Mary Moses, měl dvě dcery – Jane a Barbaru.

Profesní dráha.

Získal vzdělání na Yale a doktorát na Oxfordu a už během studií se rozhodl pro dráhu ve státní správě. Po neúspěšných snahách o reformu chronicky neefektivního a zkorumpovaného systému správy New Yorku prostřednictvím aktivity v různých městských a státních organizacích se stal členem týmu poradců starosty a následně guvernéra, demokrata Ala Smithe, díky němuž se dostal do kontaktu přímo s prostředím vysoké politiky v Albany a s nímž byl následně spojen až do Smithovy smrti v roce 1944. Roku 1924 se pak stal předsedou Státní rady pro parky, v jejímž čele stál až do roku 1961 a tato funkce byla základem jeho silné mocenské pozice v městské správě. V mezidobí současně zastával mnohé další nevolené úřady ve státní a městské správě, přičemž v určitém období byl držitelem dokonce 16 úředních pozic najednou. Nikdy nezastával žádnou volenou pozici, nicméně v roce 1934 se neúspěšně ucházel o post guvernéra státu New York za republikánskou stranu. V roce 1927 se stal prvním držitelem po reformě státní správy velmi posíleného úřadu Secretary of State ve státě New York, čímž se stal druhým nejvýše postaveným veřejným činitelem ve státě. V období Smithovy neúspěšné prezidentské kampaně v roce 1928 měl ve svých rukou správu celého státu místo nepřítomného guvernéra.  S jeho působením je spojeno vybudování 13 mostů, 2 tunelů, 1025 km dálnic, 658 veřejných hřišť, 10 veřejných plaveckých bazénů, 17 státních parků a desítek obytných komplexů a městských parků.  Vedle velkých infrastrukturních projektů byl především v začátku své kariéry v New Yorku spojen s reformním hnutím, které usilovalo o celkovou reformu zastaralého systému státní správy, který přestal vyhovovat potřebám velice rychle se vyvíjejícího státu a města. Přes počáteční neúspěchy se nakonec ve 20. letech postupně uskutečnila většina reforem, které Moses navrhl před rokem 1920 v rámci své práce pro různé komise zabývající se reformou státní správy. Došlo tak k zásadanímu zjednodušení, zefektivnění a ztransparentnění fungování státního aparátu. Newyorské reformy se následně staly inspirací pro podobné reformy v dalších státech USA i reformy na federální úrovni.  Přestože je spojen s velkým množstvím projektů silnic, dálnic, parkovišť a obecně je považován za jednoho z otců principů plánování zaměřeného na automobily ve Spojených státech, sám se nikdy nenaučil řídit.  Je po něm pojmenována řada veřejných staveb a parků – Robert Moses Niagara Power Plant, Robert Moses State Park (na Long Islandu), Robert Moses State Park (na Thousand Islands), Robert Moses Causeway a další.

The Power Broker.

V roce 1974 vyšla rozsáhlá biografie tehdy ještě žijícího Roberta Mosese od spisovatele Roberta A. Cara. Ten podrobně zmapoval všechny aspekty Mosesova osobního i profesního života a vykreslil do té doby spíše pozitivně vnímaného "hlavního budovatele New Yorku" jako po moci toužícího manipulátora ničícího lidi kolem sebe a stavícího svůj vliv často i na zcela nelegálních praktikách. Současně poukazuje na Mosesův jen částečně skrývaný rasismus. Kniha se okamžitě stala bestsellerem a údajně ovlivnila politické a mocenské uvažování mnoha lidí včetně Barracka Obamy.

Spor s Jane Jacobs.

Ve veřejném povědomí mimo USA je znám především jako protivník aktivistky a spisovatelky Jane Jacobs, která byla klíčovou postavou v tzv. boji o Greenwich Village, kterou měla procházet jedna z vnitroměstských dálnic (Lower Manhattan Expressway) naplánovaných Mosesem v rámci New Yorku. Přestože Moses silně tlačil na výstavbu této dálnice, díky odporu místních obyvatel k výstavbě nakonec nedošlo. Jane Jacobs se nicméně nakonec mimo jiné v důsledku tohoto souboje i s rodinou rozhodla odstěhovat do Kanady.  O konfliktu s Jane Jacobs byl v roce 2016 natočen film Občanka Jane: Bitva o město (Citizen Jane: Battle for the City).

Robert Moses (18. prosince 1888 New Haven – 29. července 1981 West Islip) byl americký úředník, územní plánovač a politik spojený především se státem a městem New York. Je spojen s velkými infrastrukturními projekty ve městě a okolí především ve druhé a třetí čtvrtině 20. století a s reformním hnutím působícím ve státní správě v New Yorku především ve 20. letech 20. století.

罗伯特·摩西(,或译罗伯·摩斯、罗伯特·摩西斯等,1888年-12月18日-1981年-7月29日),康乃狄克州人,是20世纪纽约和其市郊的建筑大师。1927年至1929年时曾任纽约州的州务卿。


Životopis.

Francies Lewis se narodil 21. března 1713 v Llandaffu ve Walesu. Byl jediným dítětem Morgana Lewise a Anne Lewis (rozené Pettingale) z Newportu ve Walesu. Vystudoval univerzitu Westminster School v Londýně. Do svých 21 let pracoval v londýnském obchodním domě. Jeho otec mu odkázal majetek, včetně nemovitostí. Lewis vše prodal a použil výtěžek ke koupi zboží, pak odplul do New Yorku, kam dorazil v letech 1734 nebo 1735. Část zboží v New Yorku zanechal, prodal je jeho obchodní partner Edward Annesley. Se zbylou částí zboží odcestoval do Filadelfie. Po dvou letech se vrátil do New Yorku. Lewis podnikl několik cest přes oceán, navštívil severoevropské přístavy, Petrohrad v Rusku, také severní Skotsko a Afriku. V roce 1756 byl zajat jako britský obchodní agent a poslán do Francie do vězení. Po svém propuštění a návratu domů se stal politicky aktivním.

Politická kariéra.

Byl členem Committee of Sixty (výboru šedesáti), delegátem New York Provincial Congress (provinční kongresu v New Yorku) a od roku 1775 do roku 1779 působil jako delegát kontinentálního kongresu. V roce 1778 podepsal Články Konfederace a trvalé unie a v roce 1779 působil jako člen Continental Board of Admiralty, kontinentální rady pro námořnictvo.  Pomohl svému synovi Francisovi Lewisovi ml. otevřít obchod pod značkou Francis Lewis a syn. Jeho syn Morgan Lewis sloužil v armádě během americké revoluční války a později zastával mnoho úřadů ve státě New York, včetně funkce guvernéra.

Osobní život.

V roce 1745 se Lewis oženil s Elizabeth Annesley (zemřela 1779), sestrou jeho obchodního partnera. Měli sedm dětí, z nichž pouze tři se dožily dospělosti.  V roce 1775 Lewis získal panství ve Whitestone, dnešním Queensu. Jeho dům byl v americké revoluční válce zničen britskými vojáky, kteří také zatkli jeho manželku Elizabeth a po dobu několika týdnů jí v zajetí odepřeli čisté oblečení nebo přiměřené jídlo. Její útrapy v zajetí jí zničily zdraví a vedly k její smrti v roce 1778 poté, co on sám byl propuštěn ze zajetí v rámci dohody o výměně vězňů.  Lewis zemřel 31. prosince 1802, ačkoli jeho památník na hřbitově Trinity Church udává jeho rok smrti jako 1803.

Externí odkazy.

Francis Lewis (21. března 1713, Wales – 31. prosince 1802, New York) byl americký politik, obchodník a signatář Deklarace nezávislosti Spojených států jako zástupce státu New York.

弗朗西斯·刘易斯 (英语:Francis Lewis;1713年-3月21日-1802年-12月31日)是签署美国独立宣言的纽约州代表。


Laboratorní metody.

Průkaz virové RNA.

K rutinnímu průkazu infekce se používají testy detekující přímo genetickou informaci viru (ribonukleovou kyselinu – RNA) ve vzorku od pacienta. Za vhodný vzorek se považuje výtěr z hltanu, nosohltanu, případně z dolních cest dýchacích odebraný například během bronchoskopie či intubace pacienta. Virová RNA se prokazuje metodou tzv. real-time RT-PCR (real-time polymerázová řetězová reakce spojená s reverzní transkripcí), která umožňuje přímo kvantifikovat množství virové RNA ve vzorku. Koncem března 2020 bylo v USA ve zrychleném procesu schvalování autorizováno použití tzv. testů ke kvalitativní detekci virové RNA, které umožní prokázat infekci během 45 minut.

Průkaz protilátek.

Průkaz protilátek v krvi (séru) pacienta je tzv. sérologickým testem. Infekce SARS-CoV-2 vyvolává obdobně jako jiné infekce produkci protilátek proti bílkovinám viru buňkami imunitního systému. Většina infikovaných jedinců vyvine protilátky do 5-10 dnů od počátku příznaků infekce. Vzhledem k tomuto relativnímu zpoždění v tvorbě protilátek se sérologické testy nehodí k akutnímu testování nemocných. Význam mají ve zpětném průkazu infekce u jedinců s lehkými či žádnými příznaky onemocnění. Z tohoto pohledu jsou důležité k posouzení celkového rozsahu epidemie a nedílnou součástí epidemiologické surveillance.

Zajímavosti.

Vývoj vlastních testů v AV ČR.

Akademie věd České republiky spustila vlastní webový portál Laboratoře proti koronaviru, který slouží ke koordinaci práce laboratoří, které se podílejí na testování vzorků.  V České republice se do vývoje vlastních testovacích kitů zapojil tým z UOCHB AV ČR, který spolu vyvinul vlastní metodu izolace virové RNA ze vzorků odebraných pacientům. Je založena na použití originálních magnetických nanočástic z dílny Radka Zbořila z olomouckého RCPTM. Postupně je validována ve spolupráci s 2.LF UK, nemocnicí Na Bulovce a Státním zdravotním ústavem. V projektu je zapojen i Biocev, ÚMG AV ČR a CEITEC. 7 milionů korun na výzkum a vývoj nových diagnostických testů pro onemocnění COVID-19 darovala firma IOCBTech, dceřiná společnost Ústavu organické chemie a biochemie AV ČR.  Akademie věd České republiky spolupracuje s Genomic Research Centre, Academia Sinica, Taipei, Tchaj-wan. Ten poskytuje vědecké obci zdarma vlastní rekombinantní a glykosylovaný spike protein viru propagovaný na lidských HEK 293 buňkách v rozpustné formě bez transmembránové domény.

Testování covidu-19 zahrnuje především laboratorní metody vedoucí k průkazu akutní či prodělané infekce virem SARS-CoV-2. Vyhledávání a testování potenciálních nakažených je jedním ze základních pilířů epidemiologické surveillance a je proto důrazně doporučován Světovou zdravotnickou organizací (WHO).

2019冠状病毒病检测(英语:COVID-19 testing)是通过核酸、抗体或快速抗原检测等手段及胸腔CT断层成像等临床辅助手段,对人体是否感染2019冠状病毒(SARS-CoV-2)或患有2019冠状病毒病(COVID-19)予以诊断。


Historie.

Trh s ovocem v Yau Ma Tei byl postaven a otevřen v roce 1913. Původní název byl "Government Vegetables Market" (政府 蔬菜 市場). Zatímco se na trhu původně prodávalo pouze ovoce a zelenina, usadili se na trhu ve 30. letech 20. století také obchodníci s rybinou, prodávala se drůbež a další potraviny.  V polovině 60. let se přesunul obchod se zeleninou a rybami na nově otevřený velkoobchodní trh se zeleninou Cheung Sha Wan Wholesale Vegetable Market (長沙灣蔬菜批發 市場) a velkoobchodní trh s rybinou Cheung Sha Wan Wholesale Fish Market (長沙灣魚類批發市 場). Trh Yau Ma Tei se poté specializoval výhradně na ovoce.

Vzhled, charakter trhu.

Areál trhu se od prosince 2009 nachází v seznamu historických budov státního úřadu pro památky (Antiquities and Monuments Office) jako objekt kategorie II. Trh hraje důležitou roli při zásobování Kowloonu. V letech 2014 až 2015 se zde prodalo 317 000 tun ovoce, což je přibližně 47 procent z celkového množství ovoce prodaného v Hongkongu během této doby. Na trhu o celkové ploše 14 000 čtverečních metrů se nachází v průměru asi 250 obchodníků.  Stánky na trhu mají jedno až dvě patra. Horní místnosti se dnes již nepoužívají jako byty, ale jako sklady a hygienická zařízení. Prodejní stánky jsou vyrobeny z cihel a kamene. Většina chodeb v trhu je zastřešena nebo lemována arkádami.

Spor o lokalitu trhu.

Mimo zásobování obyvatelstva je trh Yau Ma Tei Fruit Market také velkoobchodem a dodává ovoce dalším maloobchodníkům. O to intenzivnější je proto provoz i během problematických hodin, zejména nočních. V průběhu let obdržely úřady skutečně četné stížnosti na hluk, zejména v nočních hodinách, na problémy s dopravou a hygienou ap. Již v roce 1969 navrhla hongkonská výkonná rada ("Executive Council") vládě, aby uvažovala o přesunu trhu na jinou lokalitu. To bylo také diskutováno, po roce 2007 pak intenzivněji, všechny alternativy však narážejí na silný odpor: obchodníci se obávají finančních výdajů, a existuje také obava, že pro trh důležitá tradiční komunita by zanikla. Dosavadní řešení proto dosud spočívaly v různých změnách silničního vedení, zklidnění provozu ap.

Ovocný trh Yau Ma Tei Fruit Market (čínsky 油 麻 地 果 欄), známý také jako Kowloon Wholesale (Fruit) Market (Kau-lunský velkoobchod s ovocem) nebo Yau Ma Tei Wholesale Fruit Market (velkoobchod s ovocem Yau Ma Tei), se nachází v okrese Yau Ma Tei, Kowloon, Hongkong.

油麻地果栏(英语:Yau Ma Tei Wholesale Fruit Market),原名为九龙水果批发市场(Kowloon Wholesale Fruit Market),亦常简称作「果栏」,是香港主要水果批发市场,位于九龙油麻地,北临窝打老道,南抵石龙街,西为渡船街,东为新填地街。


让·路易·保罗·弗朗索瓦·德·诺瓦耶

Mládí.

Jan Ludvík Pavel František z Noailles se narodil jako syn Kateřiny Františky Šarloty z Cossé-Brissac a Ludvíka, 4. vévody z Noailles a od roku 1775 maršála Francie. Jeho otec byl synovcem Marie Viktorie z Noailles, snachy krále Ludvíka XIV., Janovou babičkou byla Františka Šarlota d'Aubigné, neteř Madame de Maintenon.  Nějakou dobu byl v armádě. Jeho proslulost v oblasti chemie mu však získala v roce 1777 zvolení členem Académie des sciences. Byl také rytířem Řádu zlatého rouna.  Po dědečkově smrti v roce 1766 se stal vévodou z Ayen a po smrti otce v roce 1793 vévodou z Noailles. V roce 1792 emigroval a až do restaurace Bourbonů v roce 1814 žil ve Švýcarsku; po návratu do vlasti zaujal své místo jako pair Francie.

Francouzská revoluce.

Jako člen královského vojska vévoda během francouzské revoluce opustil své statky a nebyl tak přítomen smrti svého otce, po níž se stal vévodou z Noailles. Jeho nepřítomnost jej ušetřila tomu, aby byl spolu s většinou svých příbuzných v květnu 1794 na příkaz Robespierra zatčen. Dne 22. července roku 1794 byly jeho sedmdesátiletá matka (vévodkyně vdova z Noailles), jeho manželka (vévodkyně Anna Henrieta Luisa), jejich nejstarší dcera Luisa (sňatkem s bratrancem Marcem Antoinem de Noailles vikomtesa z Noailles) a jejich další dcera Adriana de La Fayette, odsouzeny ke stětí gilotinou. Všechny byly popraveny, kromě Adriany, která byla na poslední chvíli zachráněna zásahem budoucího amerického prezidenta, tehdejšího amerického ministra, Jamese Monroea. Ministr ji zachránil díky úsilí, které její manžel na straně Ameriky vynaložil za Americké války za nezávislost. Záchrana však přišla až poté, co byla před Adrianinými zraky sťata její babička, matka a sestra. Vévoda se o jejich smrti dozvěděl až o týdny později. Rodina během revoluce ztratila mnoho svých členů, včetně dvou Janových strýců (mezi nimi zemřel i Filip z Noailles, vévoda z Mouchy) a množství bratranců.  Vévoda odešel do dobrovolného exilu ve Švýcarsku, kde žil až do restaurace Bourbonů. Po návratu do Francie nařídil opravu svých statků zpustošených Napolonem a Direktoriem. Prostřednictvím vlivu své dcery Adriany de La Fayette, jejíž rodina za revoluce také velmi trpěla, dosáhl navrácení část svého nesmírného jmění.

Osobní život.

V necelých šestnácti letech se Jan 25. února 1755 oženil s dědičkou Henrietou Annou Luisou d'Aguesseau, dcerou Jeana Baptiste Paulina d'Aguesseau de Fresne, hraběte z Compans a Maligny, a Anny Luisy Františky du Pré, paní z la Grange-Bleneau. Sňatku dosáhl Janův dědeček Adrien Maurice z Noailles, který si jej přál vzhledem k tomu, že Henrieta byla dědičkou svého dědečka Henriho Françoise d'Aguesseau, který byl třikrát kancléřem Francie. Jan a Henrieta spolu žili v rodinném sídle v Paříži, Hôtelu de Noailles v Rue Saint-Honoré, a postupně se stali rodiči osmi dětíː  V roce 1796 se Jan znovu oženil s baronkou Vilemínou Justýnou z Mosheimu (matkou ruského diplomata Jurije Golovkina), žádné další děti s ní však neměl; z osmi dětí z prvního manželství ho přežily pouze dvě dcery. Protože neměl žádného žijícího syna ani synovce, stal se jeho nástupcem jeho dvaadvacetiletý prasynovec Paul de Noailles.

Jan de Noailles ("Jean Louis Paul François;" 26. října 1739, Paříž – 20. října 1824) byl francouzským šlechticem a vědcem.

让·路易·保罗·弗朗索瓦,第五代诺瓦耶公爵(Jean Louis Paul François de Noailles, 5e duc de Noailles,1739年-10月26日-1824年-10月20日),化学家,法兰西科学院院士。路易·德·诺瓦耶元帅之子。虽然服役军中,但他兴趣却在科学。1777年当选法兰西学院院士。