Znamení zla.

Smrtijedi jsou na levém předloktí označeni znamením zla (v originále dark mark), což je tetování lebky s otevřenými ústy, z nichž leze kroutící se had. Voldemort může smrtijedy pomocí znamení zla kdykoliv svolat, a to tak, že se dotkne znamení jednoho z nich a všechny ostatní smrtijedy začnou jejich znamení pálit. Platí to i naopak – smrtijed může přivolat svého pána tím, že se dotkne svého znamení. Od smrtijedů se očekává absolutní loajalita a poslušnost, v případě selhání následují tvrdé tresty, včetně zabití.

Známí smrtijedi.

Regulus Black.

Regulus Arcturus Black (1961-1979) je mladším synem Oriona a Waburgy Blackových, tzn. také mladším bratrem Siriuse Blacka a zároveň bratrancem Belatrix Lestrangeové, Andromedy Tonksové a Narcisy Malfoyové. Studoval v bradavické zmijozelské koleji, jejímž ředitelem byl v té době Horácio Křiklan.  Regulus se držel rodinného hesla rodu Blacků "Toujours pur" (navždy čistý). Byl pyšný na to, že pochází z čistokrevného kouzelnického rodu. Začal proto sympatizovat s myšlenkami na záchranu čistokrevných rodin a učením lorda Voldemorta. V šestnácti letech se proto stal jeho stoupencem, smrtijedem. Když ale zjistil, o co Voldemortovi skutečně jde, chtěl jej opustit. To ale nebylo možné, a tak se snažil alespoň najít ukryté viteály, o jejichž existenci se dozvěděl, protože když Voldemort jeden tvořil a ukrýval, potřeboval k tomu domácího skřítka a Regulus mu nabídl Kráturu. Krátura pak všechno pověděl svému pánovi a spolu s Regulusem se vydali do jeskyně viteál zničit. Zatímco s Voldemortem musel vypít Krátura lektvar, po kterém dostal obrovskou žízeň a prožíval muka, protože se mu vybavovaly ty nejhorší vzpomínky, Regulus vypil lektvar sám a po Kráturovi chtěl, aby zničil medailon. Po jeho vypití dostal Regulus také obrovskou žízeň a chtěl se napít z jezera, ale neživí, očarovaní Voldemortem, jej stáhli pod vodu a Regulus zahynul. Krátura měl svého pána odjakživa ve velké úctě. Pán se vždy k domácímu skřítkovi choval hezky. Sirius svým bratrem pohrdal, protože si Regulus vážil svého čistokrevného původu a společenského postavení. Rodiče Reguluse před Siriusem upřednostňovali a byli na něj pyšní. Regulus se nikdy neoženil, ani neměl potomky.

Amycus a Alecta Carrowovi.

Alecta a Amycus Carrowovi jsou sourozenci, oba se poprvé objevili v šestém díle, kde byli přítomni na astronomické věži u smrti Brumbála.  V sedmém díle se oba stanou učiteli v Bradavicích. Alecta se stane profesorkou studia mudlů, které se stalo povinným předmětem pro všechny. Alecta žákům vnucuje názory o tom, že jsou mudlové podřazenou rasou apod. Amycus se stane profesorem obrany proti černé magii, která byla přejmenována na černou magii. Žáci zde mají za úkol například testovat si kletbu Cruciatus na studentech, kterým byl udělen školní trest.  Před závěrečnou bitvou o Bradavice čekala Alecta v havraspárské věži na příkaz Voldemorta na Harryho, který pátral po posledním viteálu. Když Harryho objeví, zavolá Pána zla, ale Lenka Láskorádová na ni uvrhne kletbu. Když Amycus vidí, co se stalo, snaží se to za přítomnosti Minervy McGonagallové nastražit tak, aby to vypadalo, že havraspárští přinutili Alectu Voldemorta zavolat, aby ji potrestal, že ho zbytečně obtěžuje. Takové zacházení se studenty ale McGonagallová nestrpí a protestuje proti tomu. Amycus tvrdí, že na jejím názoru nezáleží, plivne jí do obličeje. To vyburcuje Harryho, který proti němu použije kletbu Cruciatus s takovou silou, že Amycus omdlí. Když se začne probírat, McGonagallová na něj použije kletbu Imperius a oba Carrowovy sváže. Ti tak nemají možnost účastnit se bitvy o Bradavice, jejíž přípravy krátce na to začínají.

Antonin Dolohov.

Antonin Dolohov má dlouhý bledý obličej. V šestém díle je zmíněno, že Dolohov je jedním z nejstarších smrtijedů, protože čekal na Voldemorta u Prasečí hlavy, když se šel ucházet k Brumbálovi o místo učitele obrany proti černé magii, tzn. že je mu asi 60 let. Dolohov je jedním z pěti smrtijedů, kteří se podíleli na vraždě Gideona a Fabiana Prewettových, bratrů Molly Weasleyové. Také byl jedním ze smrtijedů, kteří utekli spolu s Belatrix Lestrangeovou při masovém útěku z Azkabanu v roce 1996. Účastnil se bitvy na ministerstvu kouzel na konci pátého dílu. Byl znovu uvězněn v Azkabanu, ale v sedmém díle opět utekl. Spolu s Rowlem napadl Harryho, Rona a Hermionu na Tottenham Court Road. Hermiona mu změnila paměť a poté byl potrestán od Voldemorta. V závěrečné bitvě o Bradavice zabije Lupina a nakonec je poražen profesorem Kratiknotem.

Igor Karkarov.

Igor Karkarov je bývalý smrtijed, který se poprvé objevil ve čtvrtém díle, kdy přijel jako Velmistr Kruvalu do Bradavic na turnaj tří kouzelnických škol. Jako ředitel jedné ze škol seděl také v porotě turnaje, ve které silně stranil svému šampionovi – Viktoru Krumovi. O tom, že byl smrtijed, se dozvídáme od Siriuse Blacka. Karkarova chytil Pošuk Moody po šestiměsíčním pronásledování (ještě jako bystrozor). V myslánce Harry viděl Karkarovův soud, kde jmenoval další smrtijedy, aby se zachránil. Kvůli tomu se znelíbil ostatním smrtijedům. Celý rok, co byl v Bradavicích, se snažil setkat se Snapem, také bývalým smrtijedem. Chtěl s ním mluvit o sílícím znamení zla na levém předloktí. Po turnaji tří kouzelnických škol utekl, protože se bál, že ho lord Voldemort zabije nebo umučí za to, že prozradil spoustu smrtijedů, aby se vyhnul vězení. Nakonec byl skutečně zabit někde v chatrči na severu.

Bellatrix Lestrangeová.

Bellatrix Lestrangeová (roz. Blacková, 1951-1998; přezdívka Bella) byla nejstarší dcerou Cygnuse Blacka a Druely Rosierové. Měla také dvě sestry, mladší Andromedu, kterou rodina vyloučila ze svého středu, protože si vzala původem mudlu Teda Tonkse, a nejmladší Narcissu, jež si vzala za muže čistokrevného kouzelníka Luciuse Malfoye. Jejími bratranci jsou Sirius a Regulus Blackovi. Studovala v Bradavické škole čar a kouzel ve Zmijozelu.  Ihned po dokončení školy, nebo možná ještě na škole, se stala stoupenkyní lorda Voldemorta a provdala se za čistokrevného kouzelníka a smrtijeda Rodolfuse Lestrangea. Nemají spolu žádné děti.  Jako smrtijed proslula svou věrností Voldemortovi a také svojí krutostí. Aby zjistila, kde se ukrývá její Mistr, použila společně se svým manželem Rodolfusem, jeho bratrem Rabastanem a Bartym Skrkem ml. na rodiče Nevilla Longbottoma, Franka a Alici, mučicí kletbu Cruciatus. Ta na Longbottomových zanechala trvalé následky; museli být doživotně léčeni v nemocnici svatého Munga. Bellatrix se společníky byli dopadeni a souzeni kouzelnickým soudem, před kterým Bellatrix vyslovila přesvědčení, že Pán zla povstane a vyznamená je za jejich věrnost. Poté byla uvězněna v kouzelnickém vězení Azkabanu. Tento soud viděl Harry v Brumbálově myslánce.  Po celou dobu zůstala věrnou služebnicí Pána zla a trpělivě na něj čekala. Dočkala se po Voldemortově znovuzrození, kdy se strážci Azkabanu, tzv. mozkomorové, vrátili na stranu Pána zla. Při hromadném útěku z Azkabanu zorganizovaném Voldemortem na záchranu věrných smrtijedů se spolu s manželem a švagrem připojila k Voldemortově armádě. Potvrdila se také její slova, že Voldemort ji, jejího muže a jejího švagra vyznamená za věrnost. Několik měsíců poté, při boji některých smrtijedů, členů Fénixova řádu a studentů Bradavic na Odboru záhad na Ministerstvu kouzel, seslala na svého bratrance Siriuse Blacka smrtící kletbu Avada kedavra. Bojovala také proti své neteři Nymfadoře Tonksové, kterou těžce zranila a ona musela nějaký čas pobýt v nemocnici svatého Munga, i Kingsleymu Pastorkovi, kterého zasáhla kletbou Cruciatus. Harry proti ní použil kletbu Cruciatus, ale ta neměla dostatečnou sílu, protože Harry svou kletbu nemyslel vážně, nechtěl jí ublížit. Jak mu sama Bellatrix řekla, jen spravedlivý hněv nestačí. Potom se Harrymu svěřila, že černé magii ji učil sám Voldemort. V bitvě mezi Brumbálem a Voldemortem proti ní Brumbál vyšle očarovanou sochu, které se Bellatrix nedokáže zbavit. Nakonec jí zachrání Voldemort (přemístí se).  Na začátku šestého dílu doprovázela svou sestru Narcissu k Severusi Snapeovi. Varuje svou sestru, aby mu nevěřila. Jinak necitelná Bellatrix měla pravděpodobně alespoň trochu svou sestru ráda, protože se stala svědkem neporušitelného slibu, podle kterého bude Snape Narcissina syna Draca ochraňovat a pomáhat mu v úkolu, jenž mu byl svěřen Voldemortem. Z rozhovoru mezi Snapem a Bellatrix, která ho zpovídala kvůli Snapeově věrnosti k Pánu zla, také vyplynulo, že Voldemort je na Bellatrix a Luciuse Malfoye rozzlobený kvůli rozbité věštbě na Odboru záhad. Bellatrix někdy svého synovce Draca naučila také nitrobranu. Ten tak později úspěšně odolával Snapeovi, který se pomocí nitrozpytu snažil v šesté knize zjistit, co má Draco za lubem, když došlo k několika zraněním u studentů Nebelvíru.  Na začátku poslední knihy je Voldemort na Bellatrix stále rozzlobený, což vyplývá ze situace, kdy si dělá legraci, že si neteř Narcissy a Bellatrix vzala vlkodlaka Remuse Lupina. Voldemort jí dá ale šanci "očistit" svůj rod během přesunu Harryho Pottera od Dursleyových. Během toho se Bellatrix pokusí Tonksovou neúspěšné zabít. V tomto díle také vyjde najevo, že Bellatrix byla ochránkyní jednoho viteálu – šálku Helgy z Mrzimoru, který ukryla v trezoru u Gringottových, po němž Voldemort pravděpodobně vždycky toužil. Když jsou Harry, Ron a Hermiona chyceni a přivedeni do sídla Malfoyových, Bellatrix krutě mučí Hermionu, která jí ale prozradí falešné informace. Když je přijde zachránit domácí skřítek Dobby, tak po něm Bellatrix během přemísťování hodí dýku, ale všem se podaří utéct. Dobby zanedlouho umírá. Harry, Ron a Hermiona pomocí mnoholičného lektvaru, díky kterému se Hermiona přemění na Bellatrix, odnesou z jejího trezoru viteál. Za to je Bellatrix pak náležitě potrestána. I tak ale bojovala na straně Pána zla v závěrečné bitvě o Bradavice, při které konečně zabila dceru své sestry bystrozorku Nymfadoru Tonksovou. Pak bojuje s Hermionou, Ginny Weasleyovou a Lenkou Láskorádovou dohromady. Když její vraždící kletba jen těsně mine Ginny, rozčílí to Molly Weasleyovou, která pak v duelu Bellatrix zabije. V tomto díle se také ukáže, proč nemá se svým mužem děti. Bellatrix miluje Voldemorta (v sequelu Harry Potter a Prokleté dítě vystupuje jako hlavní záporná postava Delphi, dcera Voldemorta a Bellatrix).  Jméno Bellatrix pochází z latiny a znamená „bojovnice“, zároveň jde o jméno jedné z hvězd souhvězdí Orionu (celá rodina Blacků má jména hvězd na obloze).  Ve filmovém zpracování Bellatrix hraje Helena Bonham Carter.

Walden Macnair.

Walden Macnair po pádu lorda Voldemorta pracoval pro ministerstvo jako kat nebezpečných kouzelných tvorů. Měl mj. popravit také Hagridova hipogryfa Klofana. Po znovuzrození svého pána se k němu vrátil a stal se jeho věrným služebníkem. Bojoval také na odboru záhad v roce 1996, po bitvě byl uvězněn. Na začátku sedmého dílu byl ale osvobozen. Účastní se závěrečné bitvy o Bradavice, kde s ním Hagrid mrští přes celou místnost a Macnair se už nezvedne.

Lucius Malfoy.

Lucius Malfoy je jedním z nejvlivnějších smrtijedů. Je otcem Draca Malfoye a manželem Narcisy Malfoyové. Pochází z bohaté rodiny Malfoyových a bydlí v panství této rodiny, veřejně známém jako Malfoy Manor.  Podle všeho se narodil roku 1954. Jeho otec se jmenoval Abraxas a zemřel na dračí spalničky ve vysokém věku. Je smrtijedem hrdým na svou čistou krev, tzn., že žádný jeho předek nebyl mudla, nesnáší mudly a „mudlovské šmejdy“. Studoval v Bradavické škole čar a kouzel ve Zmijozelu, kde byl také prefektem. Za dob studií poznal o pět let mladšího Severuse Snapea, kterého zřejmě seznámil s učením lorda Voldemorta. Po jeho pádu byl obviněn, že je jedním ze smrtijedů, on ale tvrdil, že byl pod kletbou Imperius a byl zproštěn viny. Postupně získal velkou moc na ministerstvu kouzel a nad ministrem Korneliem Popletalem.  Poprvé se objevil ve druhém díle před začátkem školního roku, kdy podstrčil Ginny Weasleyové deník Toma Raddlea. O tomto deníku jsme se v šestém díle dověděli, že byl viteálem, kterým byla otevřena tajemná komnata. V komnatě byl ukryt bazilišek, který vraždil studenty z mudlovských rodin. Malfoy chtěl zdiskreditovat Ginnyina otce Arthura Weasleyho. Plány mu ale zhatil jeho domácí skřítek Dobby a Harry Potter, ale až po tom, co několik studentů zkamenělo. Lucius jako člen školské rady útoků také využil k ovlivnění ostatních členů rady a ti pak odvolali Albuse Brumbála z funkce ředitele školy. Lucius Brumbála nesnášel za to, že se zastával mudlovských studentů. Brumbál se ale po odhalení činu do školy vrátil.  Znovu se objeví až ve čtvrtém díle před začátkem finálového zápasu mistrovství světa ve famfrpálu, kde mu ministr kouzel Kornelius Popletal děkuje za jeho dary nemocnici svatého Munga. Na konci knihy se pak objeví poté, co Voldemort znovu získá své tělo. Lucius mu tvrdí, že udělal vše, co mohl, aby ho našel, ale Voldemort věděl, že lže.  V pátém díle Malfoy vedl smrtijedy, kteří bojovali proti Harrymu, Hermioně, Ronovi, Lence, Ginny a Nevillovi na odboru záhad. Malfoy se několikrát pokouší Harrymu vzít věštbu. Když Belatrix Lestrangeová mučí Nevilla, aby Harry Malfoyovi věštbu dal, Harry už natahuje ruku, ale v tom do místnosti vpadne Fénixův řád a věštba je zničena. Malfoy je pak chycen a uvězněn v Azkabanu.  V posledním díle Voldemort Malfoye osvobodí, ale chová se k němu špatně. Jeho dům začne využívat jako ústředí pro smrtijedy a nutí Draca mučit své oběti. Luciusovi vezme hůlku poté, co mu Olivander prozradil o stejném jádru, které má Voldemortova a Harryho hůlka. Později Lucius a Belatrix nechtěně umožní Harrymu a jeho přátelům utéct z Malfoy Manor. Voldemort jim za to udělí domácí vězení. V závěrečné bitvě o Bradavice Lucius zjistí, že jeho láska k rodině je větší než touha po vítězství ve válce a chce najít svého syna. Na konci knihy se rodina dá opět dohromady a nikdo z nich není poslán do Azkabanu díky tomu, že Narcisa předtím Harrymu pomohla v Zapovězeném lese.

Peter Pettigrew.

Peter Pettigrew je smrtijed, který Voldemortovi odhalil tajemství úkrytu Potterových.  V Bradavicích začal studovat ve stejném roce jako James Potter, Sirius Black a Remus Lupin, s nimiž utvořil partu kamarádů, kteří si říkali Pobertové. Kvůli tomu, že byl Remus vlkodlak, se z ostatních stali neregistrovaní zvěromágové. Pettigrew se měnil v krysu a kvůli své malé velikosti dostal přezdívku Červíček. Po tom, co opustil Bradavice, se stal smrtijedem, pro které špehoval Fénixův řád, jehož byl také členem. Je jediným známým smrtijedem, který během studia v Bradavicích navštěvoval Nebelvír a ne Zmijozel.  Když se Potterovi rozhodli ochránit pomocí Fideliova zaklínadla, rozhodli se nečekaně z Pettigrewa udělat svého strážce tajemství. Původně měl být strážcem Sirius Black, ale ten jim řekl, že bude lepší udělat strážce z Pettigrewa, protože lord Voldemort nečeká, že si vyberou toho slabšího. Pettigrew tajemství ale prozradil Pánovi zla, manželé Potterovi byli zabiti a Voldemort padl, když se snažil zabít Harryho Pottera. Po smrti Potterových se Sirius rozhodl, že ho musí najít. Tak se skutečně stalo, ale Pettigrew nechtěl být dopaden, a tak způsobil výbuch, při kterém zemřelo dvanáct mudlů, a sám si uříznul prst a proměnil se v krysu. Ministerstvo kouzel z tohoto činu obvinilo Blacka podle svědectví mudlů a Albuse Brumbála, který vypověděl, že byl Sirius strážcem tajemství Potterových. Pettigrew byl in memoriam oceněn Merlinovým řádem první třídy a jeho matce byl zaslán prst – jediné, co po něm mělo zbýt. Pettigrew, proměněný v krysu, se dostal do rodiny Weasleyových, kde sloužil jako domácí mazlíček Prašivka nejdříve Percymu a pak Ronovi.  Pettigrew se tedy objevil jako Prašivka jak v prvním, tak ve druhém díle, ale jeho identita tam nebyla odhalena. Ta byla odkryta až ve třetím díle. Když se Weasleyovi objevili v Denním věštci, Sirius Black viděl na fotografii Prašivku, v niž poznal Pettigrewa a potom si pořád opakoval "Je v Bradavicích" a všichni si mysleli, že mluví o Harrym. Protože chtěl ochránit svého kmotřence Harryho Pottera, utekl z Azkabanu. Když se o tom dozvěděl Pettigrew, lekl se a onemocněl. Vypadal jako nemocná krysa a Ron o něj měl strach.  Na konci školního roku před popravou hipogryfa Klofana najdou Harry, Ron a Hermiona uprchnuvší krysu u Hagrida. Ta jim při návratu do školy znovu uteče, protože se tam objeví Sirius proměněný ve psa, který nechtěně pokouše Rona, původně chtěl zabít krysu. Postupně se všichni dostanou tajnou chodbou pod vrbou mlátičkou do Chroptící chýše v Prasinkách. Tam pak přijde i Lupin, který postupně pochopí, že "vše bylo naopak" a společně i před hlavní trojicí odhalí pravou identitu Prašivky. Sirius a Lupin chtěli Pettigrewa zabít, ale Harry rozhodl, že ho vydají mozkomorům a ministerstvu kouzel. Když se ale dostanou ven z tajné chodby, zjistí, že je úplněk a Lupin si zapomněl vzít lektvar, který by z něj udělal jenom neškodného vlka. V tomto zmatku Pettigrew uteče a pak se vrátí, jak předpověděla ve věštbě profesorka Trelawneyová ke svému pánovi – lordu Voldemortovi.  Ve čtvrtém díle Pettigrew pomůže získat Voldemortovi zpět tělo a zabije Cedrica Diggoryho. Do náročného lektvaru Voldemortovi poskytne "maso služebníka, darované dobrovolně". Ten mu za odměnu pak vykouzlí novou ruku, která sehraje ještě roli později.  V šestém díle slouží Pettigrew Severusi Snapeovi jako služebník. V sedmém díle je pověřen dohledem nad vězni v sídle Malfoyových. Pettigrew po počátečním krátkém boji začne Harryho škrtit, ale když mu Harry připomene, že on jemu také jednou zachránil život, zaváhá, v tom momentě se Pettigrewova vyčarovaná ruka od Voldemorta otočí a začne škrtit Pettigrewa, ten zemře.  Pettigrew je popisován jako nejzbabělejší služebník lorda Voldemorta. Vždycky si prý hledal silnější přátele, kteří by ho ochránili. V posledních dílech je spíše nazýván pod svou přezdívkou Červíček. Ačkoli je popisovaný jako ne moc dobrý kouzelník, prokáže sílu, když se stane zvěromágem, zabije 12 lidí najednou, bezproblémovým užíváním kletby Avada kedavra apod.  Ve filmu ho hraje Timothy Spall.

Bartemius Skrk mladší.

Bartemius Skrk mladší (1964 – 1995) je podle svých i Voldemortových slov jedním z nejvěrnějších služebníků lorda Voldemorta. Podílel se spolu s Lestrangeovými na mučení Franka a Alice Longbottomových. V roce 1981 byl zatčen a vězněn v Azkabanu, odkud ho jeho otec Bartemius Skrk starší na žádost své manželky propašoval. Jeho otec ho držel pod kletbou Imperius, ale té se brzy začal mladý Barty vzpírat. Způsobil poprask na mistrovství světa ve famfrpálu, kdy vyčaroval hůlkou Harryho Pottera na obloze znamení zla. Pak získal pod kletbu Imperius pro změnu svého otce. Role se tak obrátily. Poté zajal bývalého bystrozora Alastora Modyho a pomocí mnoholičného lektvaru se v něj proměnil a učil v Bradavicích, kde toho roku zabil vlastního otce, který ho chtěl prozradit, protože i on se začal vzpírat kletbě Imperius. Právě on proměnil Pohár tří kouzelnických škol v přenášedlo, které Harryho a Cedrica přeneslo k Voldemortovi. Když se Harry vrátí ze hřbitova, kde povstal Voldemort, je odhalen, pomocí Snapeova veritaséra se ke všemu přizná a je políben mozkomorem, takže ztratil duši, tím pádem i všechny vzpomínky nebo pocit sama sebe.

Fenrir Šedohřbet.

Fenrir Šedohřbet je vlkodlak, kterým všichni kouzelníci opovrhují. Rád napadá již malé děti, aby je tak zavčas dostal od rodičů a vychovával je v nenávisti vůči kouzelníkům. Jeho snem je vytvořit armádu vlkodlaků, která by se postavila kouzelníkům a mudlům. Pokousal také Remuse Lupina a Billa Weasleyho. Nenapadá lidi pouze ve vlkodlačí podobě, ale už i v normální podobě. V sedmém díle chytí hlavní trojici a dovede ji do sídla Malfoyových, odkud pak utečou. Účastní se závěrečné bitvy o Bradavice, kde zabije Levanduli Brownovou a možná i někoho dalšího. Potom je nejdříve zneškodněn profesorkou Trelawneyovou, která po něm hodí svou křišťálovou kouli, a pak Ronem Weasleym a Nevillem.

Arnold Yaxley.

Arnold Yaxley je jedním z nejvlivnějších smrtijedů. V sedmém díle se na poradě smrtijedů v Malfoy Manor nejdříve hádá se Snapem o tom, které datum Harryho přesunu od Dursleyových je to pravé. Později pracuje jako vlivný zaměstnanec ministerstva. Dostal pod kletbu imperius Pia Břichnáče, ředitele oddělení pro uplatňování kouzelnických zákonů, který se později stal ministrem kouzel. Tím pádem byl Yaxley de facto ministrem. Yaxley sám drží Břichnáčovo bývalé místo a když se Harry, Ron a Hermiona dostanou na ministerstvo, pomáhá Dolores Umbridgeové v komisi pro registraci čarodějů z mudlovských rodin. Při útěku z ministerstva Yaxley trojici pronásleduje a nakonec chytí Hermionu a dostane se tak na Grimmauldovo náměstí 12, které se tím stává nepoužitelné k dalšímu úkrytu trojice. Při závěrečné bitvě o Bradavice nejdřív bojuje s profesorem Kratiknotem, nakonec je poražen Georgem Weasleym a Leem Jordanem.

Travers.

Travers byl poprvé zmíněn ve vzpomínce, když Igor Karkarov svědčil před Starostolcem. Karkarov prozradil, že Travers se zúčastnil vraždy McKinnových. Traverse však už chytili a jeho jméno bylo tedy bezcenné. V pátém díle uprchl z Azkabanu spolu s dalšími smrtijedy. V sedmém dílu pracuje na ministerstvu, když se o něm zmíní Umbriedgová. Spolu se Selwynem napadnou Xenofilia Láskoráda, kde je v tu dobu i Harry. S Harrym se potká, když Harry chce vykrást Gringottovy a Harry proti němu použije kletbu Imperius.

Smrtijed (v originále "Death Eater") je v sérii knih o Harry Potterovi stoupenec Lorda Voldemorta. Smrtijedi tvoří Voldemortův nejužší kruh. Někteří ho sice zradili, ale rozhodl se jim znovu poskytnout svou důvěru. Pomáhají Voldemortovi ovládnout kouzelnický svět. Smrtijedi bojují proti Ministerstvu kouzel a proti Fénixově řádu. Své protivníky zastrašují především kletbami, které se nepromíjejí, což jsou kletby Imperius, kdy postižený nemá vlastní vůli a zcela se podřizuje vůli postižitele, Cruciatus, kdy postižený trpí nevýslovnou mučivou bolestí a kletba Avada kedavra, kterou smrtijedi vyvražďují celé kouzelnické rodiny a odpůrce. Ani smrtijedi to však nemají lehké. Když například nesplní rozkazy či jinak naštvou svého pána, skončí to tím, že je Voldemort zabije nebo mučí kletbou Cruciatus. Smrtijedi se musí účastnit takzvaných smrtijedských schůzek, na které se musí dostavit ihned. Že je schůzka poznají tím, že je rozpálí znamení zla.

食死人(英语:Death Eater),是系列奇幻小说《哈利·波特》中,佛地魔的党羽起初自称的称号,他们都是黑魔王佛地魔的支持者和信徒(第一代的食死人大都是佛地魔的同学),也有一部分是被威迫。他们精通黑魔法(部分由佛地魔传授),且左臂皆烙刻有黑魔标记。


Popis.

Chámovody jsou párové, trubicovité orgány s tuhou stěnou, která je tvořena hlavně vrstvami hladké svaloviny. Plynule navazuje na kanálek ocasu nadvarlete (ductus epididymis), vystupuje z nadvarlete a podél jeho těla pokračuje společně s cévami v semenném provazci k tříselnému kanálu, kterým probíhá do pánevní dutiny. Při svém průběhu šourkem je hmatný.  V pánevní dutině se odkloní od cév a pokračuje samostatně až na zadní plochu močového měchýře, nad ním se rozšiřuje v ampulu chámovodu, pak se oboustranné chámovody přiblíží k sobě a nakonec se spojí v posledním úseku, ejakulačním vývodu. Ten pak společně s přídatnými pohlavními žlázami, semennými váčky, ústí na semenném hrbolku v prostatické části močové trubice. U člověka je chámovod 35–40 cm dlouhý a zhruba 3–4 mm široký.

Funkce při rozmnožování.

Při ejakulaci dojde pod vlivem sympatiku ke kontrakci chámovodu a k vypuzení spermatu do močové trubice, odkud je pak dalšími rytmickými kontrakcemi svaloviny vystříknuto ven.  Kromě toho je stěna ampuly chámovodu vystlaná sekrečním epitelem a sekret těchto žlázek je součástí spermatu. Ampula se proto také řadí mezi přídatné pohlavní žlázy, jejíchž výměšek se tvoří společně se spermiemi vlastní sperma a zvyšuje životaschopnost spermií a jejich šanci na úspěšné oplození vajíčka.  Podvázání chámovodů, tedy vasektomie, je metoda mužské sterilizace. Jedná se o malý, ambulantně prováděný zákrok, při kterém se chámovody při svém průběhu šourkem přetnou a konce se podváží. Důsledkem je trvalá neplodnost muže (spermie se nestávají součástí ejakulátu) bez snížení libida nebo schopnosti mít pohlavní styk. Neplodnost je ve většině případů nevratná.

Chámovod (: "ductus deferens", také zřídka semenovod) je tlustostěnný kanálek, který u samců savců spojuje vývod nadvarlete a močovou trubici. Při ejakulaci slouží k transportu spermií.

输精管是人和动物体内输送精子的生殖管道。


Werckmeister III.

V tomto ladění se pythagorejské koma rozdělí mezi kvinty C – G, G – D, D – A a H – F#. Všechny ostatní kvinty zůstávají čisté.  Od tohoto kvintového kruhu lze odvodit všechny tóny dvanáctitónové stupnice. Mocniny čísla 2 ve výpočtu relativní frekvence nemají žádný hlubší vnitřní řád, slouží jen jako oktávové transpozice k poskládání tónů do rozmezí jedné oktávy tak, aby relativní frekvence vycházely v rozmezí "1" až "2".  V tomto ladění se nevyskytuje žádná čistá velká tercie, nejbližší jsou jí tercie C – E a F – A (390,225 centů). Tercie F# – Bb, C# – F a G# – C jsou pythagorejské velké tercie s poměrem frekvencí 81:64 (407,820 centů).

Werckmeister III - modifikovaná forma.

Toto ladění není obsahem výše uvedeného teoretického spisku Andrease Werckmeistera, ale spíše důsledkem toho, jak bylo toto ladění aplikováno ve varhanářské praxi. Jak bylo zmíněno výše, prakticky nejširšího uplatnění nalezlo právě Werckmeisterovo ladění číslo III, avšak nikoli jeho původní teoretický postup, ale jeho modifikovaná forma. Prakticky bylo totiž dosti obtížné dosáhnout naladění kvinty snížené o čtvrtinu pythagorejského komma (v době baroka – bez tabulek, logaritmického pravítka či počítače).  Varhanáři ovšem v té době byli již po několik generací zvyklí ladit středotónově a proto na místě Werckmeisterových kvint (užších o 1/4 pythagorejského komma) užili - možná nevědomky - kvint středotónových (užších o 1/4 syntonického komma). Velkého odchýlení se přitom nedopustili; uvědomíme-li si, že pythagorejské komma obnáší přibližně 23,5 centu, zatímco syntonické komma pouze 21,5 centu, pak rozdíl mezi oběma komaty činí pouhé 2 centy, což rozděleno na čtvrtiny obnáší půl centu – čili odchylka lidským uchem prakticky nepostižitelná.  Tato zřejmě nevědomá záměna pythagorejského kommatu za syntonické měla ovšem významný důsledek pro ladičskou praxi. Není těžké si představit, že přivést teoretické ladění Werckmeisterovo do praxe bylo prakticky velmi obtížné: znamenalo by to ladit v kvintovém kruhu a přitom střídat čisté kvinty s Werckmeisterovými a po dvanácti tónech se „trefit“ do výchozího tónu. Naproti tomu při použití středotónových kvint na místě Werckmeisterových umožnilo použít již nacvičené postupy ladění středotónového. Přitom se postupovalo přibližně následovně:  Podobně jako při středotónovém ladění se naladila nejdříve čistě velká tercie F-A. Tato tercie se potom obvyklým způsobem rozdělila na čtyři středotónové kvinty F-C, C-G, G-D a D-A. A nyní - pozor - se středotónová kvinta F-C zpětně přeladila na čistou kvintu F-C, jak to požadoval Werckmeister. Další spodní kvinty B-F, D#-B, G#-D#,G#-C# a F#-C# se již jednoduše ladily čistě. Rovněž tak se čistě naladily horní kvinty A-E a E-H. Po tomto postupu, byl-li proveden správně, na konci zbyla kvinta H-F#, která byla ještě o něco (teoreticky o rozdíl pythagorejského a syntonického kommatu, tedy o cca 2 centy) užší než původní Werckmeisterova kvinta, tedy byla ještě o něco více rozladěná na rozdíl od čisté (cca o 6 centů), ale v žádném případě se nejednalo o vlčí interval.

Werckmeister IV.

V tomto ladění se kvinty C – G, D – A, E – H, F# – C# a Bb – F "sníží" o třetinu pythagorejského komatu, kvinty G# – Eb a Eb – Bb se naopak "zvýší" o třetinu pythagorejského komatu. Zbylé kvinty zůstávají čisté.  Od tohoto kvintového kruhu lze odvodit všechny tóny dvanáctitónové stupnice. Mocniny čísla 2 ve výpočtu relativní frekvence nemají žádný hlubší vnitřní řád, slouží jen jako oktávové transpozice k poskládání tónů do rozmezí jedné oktávy tak, aby relativní frekvence vycházely v rozmezí "1" až "2".  V tomto ladění se nevyskytuje žádná čistá velká tercie, nejbližší jsou jí tercie C – E, G – H, D – A, E – G#, Bb – D a F – A (392,18 centů). V tomto ladění se sice objevuje jen jedna velká pythagorejská tercie H – Eb (407,82 centů), ale také ještě disonantnější velké tercie F# – Bb, C# – F a Ab – C (415,64 centů).

Werckmeister V.

V tomto ladění se kvinty D – A, A – E, F# – C#, C# – G# a F – C "sníží" o čtvrtinu pythagorejského komatu, kvinta Ab – Eb se naopak "zvýší" o čtvrtinu pythagorejského komatu. Ostatní kvinty zůstávají čisté.  Od tohoto kvintového kruhu lze odvodit všechny tóny dvanáctitónové stupnice. Mocniny čísla 2 ve výpočtu relativní frekvence nemají žádný hlubší vnitřní řád, slouží jen jako oktávové transpozice k poskládání tónů do rozmezí jedné oktávy tak, aby relativní frekvence vycházely v rozmezí "1" až "2".  V tomto ladění se nevyskytuje žádná čistá velká tercie, nejbližší jsou jí tercie C – E, G – H, D – F#, A – C#, E – G# a F – A (396,09 centů), tercie H – Eb, F# – Bb, Eb – G a Bb – D mají 401,955 centů, tercie C# – F a Ab – C jsou pythagorejské velké tercie (407,820 centů).

Werckmeister VI.

V tomto ladění se kvinty C – G, H – F# a Bb – F sníží o 1/7 pythagorejského komatu, kvinta G – D se sníží o 4/7 pythagorejského komatu a kvinta F# – C# se sníží o 2/7 pythagorejského komatu. Kvinty D – A a Ab – Eb se zvýší o 1/7 pythagorejského komatu, ostatní kvinty zůstávají čisté.  Od tohoto kvintového kruhu lze odvodit všechny tóny dvanáctitónové stupnice. Mocniny čísla 2 ve výpočtu relativní frekvence nemají žádný hlubší vnitřní řád, slouží jen jako oktávové transpozice k poskládání tónů do rozmezí jedné oktávy tak, aby relativní frekvence vycházely v rozmezí "1" až "2".  Nejblíže čistým velkým terciím jsou v tomto ladění tercie C – E a F – A (394,414 centů), nejširší jsou pythagorejské velké tercie C# – F, Ab – C a D – F# (407,820 centů). Hodnoty ostatních velkých tercií se pohybují mezi těmito dvěma hodnotami.

Werckmeister je nerovnoměrně temperované ladění, které na konci 17. století vytvořil německý hudební teoretik Andreas Werckmeister. Toto ladění bylo ve své době občas používáno jako náhrada tehdy převládajícího středotónového ladění. Na rozdíl od něj je ve Werckmeister ladění kvintový kruh uzavřen, nevyskytují se zde proto žádné vlčí intervaly a tím je umožněna hra i ve vzdálených tóninách od základního tónu. Na rozdíl od středotónového ladění, které temperuje syntonické koma, Werckmeister temperuje pythagorejské koma (stejně jako dnes používané rovnoměrně temperované ladění).

威克麦斯特音律(英:Werckmeister temperament)是德国管风琴演奏家兼音乐理论家Andreas Werckmeister(1645~1706)在1691年出版的《音乐的音律论(Musikalische Temperatur)》上发表的。此种音律巧妙地混合五度相生律的五度和略小于四分之一音差中全律的五度。虽然大三度比纯律略大,但在听觉上完全能接受。


Elektromagnetické spektrum.

Světlo, barvy, AM a FM rádio a elektronická zařízení využívají elektromagnetické spektrum. Frekvence rádiového spektra, které jsou k dispozici pro komunikaci, jsou považovány za veřejný zdroj a jsou regulovány národními organizacemi, jako je Federální komise pro komunikaci v USA, nebo Ofcom ve Británii nebo "mezinárodní jako ITU-R" nebo evropský jako ETSI. To určuje, které kmitočtové rozsahy mohou být použity za jakým účelem a kým. Při neexistenci takové kontroly nebo alternativních opatření, jako je privatizované elektromagnetické spektrum, by mohlo dojít k chaosu, například pokud by letecké společnosti neměly specifické pracovní frekvence, mohl by jakýkoli radiový amatér zasahovat do schopnosti pilotů přistát s letadlem. Bezdrátová komunikace pokrývá spektrum od 9 kHz do 300 GHz.

Režimy.

Bezdrátová komunikace může probíhat prostřednictvím:

Rádiový a mikrovlnný.

radiová komunikace, mikrovlnná komunikace, například přímočarý dohled přes vysoce orientované antény nebo komunikaci krátkého dosahu.

Bezdrátová optická komunikace.

Bezdrátová optická komunikace (FSO) je optická komunikační technologie, která využívá světla šířícího se ve volném prostoru pro bezdrátové přenosy dat pro telekomunikace nebo počítačové sítě. "Bezdrát" znamená, že světelné paprsky procházejí vzduchem nebo kosmickým prostorem. To je v kontrastu s jinými komunikačními technologiemi, které používají paprskové světlomety, které procházejí přenosovými linkami, jako jsou optické vlákno nebo dielektrické "světelné trubky".  Tato technologie je užitečná tam, kde jsou fyzické propojení nepraktické kvůli vysokým nákladům nebo jiným důvodům. Například, optický bezdrát se používá ve městech mezi kancelářskými budovami, které nejsou propojeny do sítě, kde by náklady na vedení kabelů přes budovu a pod zemí byly příliš vysoké. Dalším široce používaným příkladem jsou spotřebitelské IR zařízení, jako jsou dálkové ovládání a IrDA (Infrared Data Association) síťování, které se používá jako alternativa k síti WiFi umožňující výměnu dat mezi notebooky, PDA, tiskárnami a digitálními kamerami.

Zvukový.

Zvuková, zejména ultrazvuková komunikace krátkého dosahu zahrnuje přenos a příjem zvuku.

Elektromagnetická indukce.

Elektromagnetická indukce má komunikaci a výkon krátkého dosahu. To bylo používáno v medicíně, například kardiostimulátory, stejně jako u značek Rfid s krátkým dosahem.

Bezdrátová komunikace spočívá ve spojení dvou subjektů jiným způsobem, než mechanicky (kabelem). Podle typu nosného média můžeme rozlišovat mezi komunikací optickou (světlo), rádiovou a sonickou (zvuk). Vzdálenost mezi komunikujícími body může být od několika metrů (infračervený ovladač televize) do miliónů kilometrů (komunikace družic v kosmickém prostoru). Bezdrátovou komunikaci vnímáme jako jeden z oborů v telekomunikacích.

无线通讯(英语:Wireless communication)是指多个节点间不经由导体或缆线传播进行的远距离传输通讯, 利用收音机、无线电等都可以进行无线通讯。相对概念为有线通讯。


Popis.

Jasany jsou jednodomé nebo dvoudomé, opadavé nebo výjimečně stálezelené ("Fraxinus griffithii", "F. uhdei") stromy, řidčeji keře. Větévky bývají zploštělé. Listy jsou lichozpeřené nebo řidčeji jednolisté (např. "F. anomala" a některé kultivary jasanu ztepilého), vstřícné nebo i v trojčetných přeslenech, někdy nahloučené na koncích větví. Řapík listu i řapíčky jednotlivých lístků jsou často na bázi ztlustlé. Květy jsou drobné, jednopohlavné, oboupohlavné nebo polygamní, uspořádané v latovitých nebo hroznovitých květenstvích. Květenství jsou buď vrcholová nebo vyrůstají v úžlabí při koncích větví či na loňských letorostech. Kalich je srostlý, na vrcholu zakončený 4 zuby nebo nepravidelnými laloky. U části zástupců chybí. Koruna je buď bílá až nažloutlá, čtyřčetná a dělená až k bázi, nebo chybí. Tyčinky jsou dvě nebo výjimečně čtyři. Semeník je svrchní, se dvěma komůrkami, v nichž je po dvou vajíčkách. Čnělka je krátká a nese dvouklanou bliznu. Plodem je samara (křídlatá nažka) s jedním vrcholovým, protáhlým křídlem. Obsahuje zpravidla jediné vejčitě podlouhlé semeno.

Rozšíření.

Rod jasan zahrnuje asi 48 druhů. Je rozšířen v Eurasii, Severní a Střední Americe a severní Africe. Centrum druhové diverzity je v Číně (celkem 22 druhů) a v Severní Americe (12 druhů). V Evropě rostou celkem 4 druhy jasanů, z toho se dva vyskytují přirozeně i v České republice. Jasan ztepilý je rozšířen téměř v celé Evropě, na východ zasahuje až na Kavkaz a do Íránu. Jasan úzkolistý je rozšířen v teplejších oblastech Evropy a vyskytuje se i na jižní Moravě. Jasan zimnář má v rámci Evropy podobný areál, v České republice se ale vyskytuje jen druhotně. Přirozeně zasahuje na jižní Slovensko. Jasan balkánský ("Fraxinus pallisae") roste v jihovýchodní Evropě a na Kavkaze. V Severní Americe se vyskytuje celkem 12 druhů, z nichž šest zasahuje i do Kanady. Největší areál má jasan pensylvánský a jasan americký. Na jih zasahují jasany v Americe přes Mexiko po Honduras a Kubu. V severní Africe se vyskytují dva druhy, omezené výskytem na západní část dané oblasti (Maroko, Alžírsko, Tunisko). V Asii sahá areál rodu od jihozápadní Asie přes Střední a Jižní Asii a Čínu po Ruský Dálný východ a Japonsko a přes Indočínu po Malé Sundy a Filipíny.  Jasany rostou na poměrně pestré škále stanovišť od oblastí mírného pásu po subtropy a tropy, od polopouští po vlhké poříční biotopy a od nížin do subalpínského stupně. Středoamerické druhy rostou nejčastěji podél vodních toků v nadmořských výškách do 2000 metrů. Na podobných stanovištích rostou i tropické druhy z jihovýchodní Asie.

Ekologické interakce.

Přibližně třetina všech druhů jasanu má bílé, vonné květy v koncových latách, které jsou opylovány převážně hmyzem. Květy zbývajících 34 druhů jsou bezkorunné, nevonné, obvykle jednopohlavné, nahloučené v úžlabních květenstvích a opylované větrem. Za původnější způsob opylování je považována entomogamie, zatímco opylování větrem se u jasanů vyvinulo druhotně v několika vývojových liniích a je doprovázeno přechodem k dvoudomosti. Křídlaté plody jsou uzpůsobeny šíření větrem. Jasany jsou živnými rostlinami housenek široké škály denních i nočních motýlů. Z druhů rozšířených i v České republice je to např. babočka osiková, hnědásek osikový, nesytka sršňová, přástevník americký, lišaj šeříkový a různé můry. Ve větvích vrtají housenky drvopleně obecného a drvopleně hrušňového. V Severní Americe se listy jasanů živí různé druhy martináčů a lišajů, otakárci "Papilio glaucus" a "Papilio multicaudatus" a babočka "Euphydryas phaeton". Žijí na nich také bizarní housenky můry "Phobetron pithecium" z čeledi slimákovcovití. V Asii se listy jasanů živí např. housenky babočky "Athyma ranga".

Choroby a škůdci.

Jasan ztepilý a některé další druhy (jasan úzkolistý, někdy i jasan americký) jsou napadány a decimovány onemocněním známým jako nekróza jasanu nebo také chřadnutí jasanů. Onemocnění je způsobováno houbou "Chalara fraxinea", prorůstající do dřeva i cévních svazků hostitele. Napadení se projevuje odumíráním letorostů i kosterních větví a prosycháním stromů. Bělavé plodničky této houby jsou známy pod názvem voskovička jasanová ("Hymenoscyphus fraxineus", syn. "H. pseudalbidus") a běžně se vyskytují na opadaných řapících jasanových listů. V České republice se první projevy choroby objevily v 90. letech, k masovému šíření dochází přibližně od roku 2004. Další houbou napadající jasany je padlí jasanové ("Phyllactinia fraxini"). V Severní Americe i v evropské části Ruska a na Ukrajině se šíří další závažný škůdce jasanů, polník jasanový. Brouk pochází z východní Asie. Napadá různé druhy jasanu i některé další listnaté stromy. Larvy vrtají pod kůrou, dřevina zpravidla do 3 let od napadení odumírá. V České republice nebyl výskyt tohoto brouka dosud zjištěn.

Obsahové látky.

Charakteristickými látkami obsaženými v jasanech jsou zejména kumariny, sekoiridoidy a fenyletanoidy, přítomny bývají i lignany, flavonoidy a jednoduché fenolické sloučeniny. Přítomnost kumarinů je v rámci čeledi olivovníkovité jedinečná. Bylo jich zjištěno celkem 23, nejběžnější je eskulin a fraxin. Kumariny mohou být buď volné, nebo vázené ve formě glukosidů. Z některých druhů jasanu jsou průmyslově získávány. Sekoiridoidů bylo zjištěno asi 50. Vyskytují převážně vázané v glukosidické formě. Patří mezi ně mimo jiné oleosid, oleuropein, uhdenosid, framosid a četné další. Z fenyletanoidních glykosidů je to zejména verbaskosid, který je obsažen i v evropských druzích jasanu (jasan ztepilý, jasan zimnář). Dále jsou obsaženy fenylpropanoidní glukosidy (syringin, koniferin).  Jasany nejsou jedovaté rostliny, dřevo ale může při opacovávání způsobit podráždění kůže.

Prehistorie a vývoj.

Rod "Fraxinus" se podle výsledků fylogeografických studií vyvinul v oblasti Severní Ameriky v období eocénu před 34 až 56 milióny let. O tomto původu rodu svědčí i severoamerický výskyt bazálních sekcí rodu (sekce "Dipetalae", "Melioides", "Pauciflorae"). Nejstarší známé fosílie připisované rodu "Fraxinus" byly nalezeny na jihovýchodě Severní Ameriky. Odtud se rod rozšířil do Asie a později i do Evropy, došlo ale i k několika případům zpětných přenosů z Eurasie do Severní Ameriky (např. "Fraxinus nigra"). Fosílie jasanů ranně miocénního stáří jsou známy i ze severočeských hnědouhelných pánví. Konkrétně se jedná o druhy "Fraxinus bilinica" a "Fraxinus macroptera". Prokřemenělé dřevo se strukturou velmi podobnou jasanu, pocházející z paleogénu, bylo popsáno jako rod "Ornoxylon".

Taxonomie.

Rod "Fraxinus" je v rámci čeledi "Oleaceae" řazen do podčeledi "Oleoideae", tribu "Oleeae" a samostatného podtribu "Fraxininae". Podle výsledků fylogenetických studií je monofyletický. Od nejblíže příbuzných rodů se mj. odlišuje typem plodů (samara). V minulosti byl do daného tribu řazen i rod "Fontanesia", který má plody podobného typu. Později bylo zjištěno, že tento rod není s rodem "Fraxinus" bezprostředně příbuzný a podobnost plodů je důsledkem konvergentního vývoje podobně jako rod "Abeliophyllum".  V revizi z roku 2013 je v rámci rodu "Fraxinus" rozlišováno 48 druhů. Rod je členěn do 6 sekcí, zařazení několika druhů je dosud nevyjasněné.

Význam.

Jasan ztepilý je v České republice významnou složkou lesních ekosystémů a 6. nejrozšířenější dřevinou. Jeho porosty pokrývají asi 3,5 % celkové lesní plochy.Jeho doménou jsou zejména lužní a suťové lesy. V minulosti byl vysazován do lesních porostů i jasan pensylvánský. Jasany jsou pěstovány jako okrasné a parkové dřeviny. Jsou to rychle rostoucí stromy, které na jaře pozdě raší a na podzim poměrně brzy opadávají. Listy většiny druhů se v podzimním období barví do žluta. Hodí se do parků a větších sadovnických úprav. Nejčastěji se pěstují různé kultivary jasanu ztepilého, mezi nimiž lze nalézt i převisavé nebo jednolisté formy, a nápadně kvetoucí jasan zimnář. Většině druhů vyhovuje slunné stanoviště a hlubší, vlhké a výživné půdy. Jasan zimnář je vápnomilný a snese i sušší půdy. Jasan americký naopak snáší i přemokření. Botanické druhy lze rozmnožovat výsevem semen. Okrasné kultivary se množí roubováním nebo očkováním. Ve sbírkách botanických zahrad a arboret se lze setkat s celou řadou méně běžných druhů. V teplejších oblastech světa je vysazován i nápadně kvetoucí druh "Fraxinus paxiana" a "Fraxinus floribunda".  Jasany poskytují kvalitní a dobře opracovatelné dřevo. Dřevo jasanu ztepilého je světle hnědé až hnědé, s dekorativní texturou a zřetelnými letokruhy, podobně jako u dubového. Je pružné a houževnaté, avšak málo odolné vůči dřevokaznému hmyzu a povětrnostním vlivům. Používá se zejména na podlahy, nábytek, bedny, držadla aj. soustružené výrobky. Obdobné využití má i dřevo jiných druhů jasanu. Ze severoamerických je významný zejména jasan americký, který má dřevo světlé, dále jasan pensylvánský, jasan černý, jasan čtyřhranný, jasan oregonský a jasan plstnatý, z asijských druhů zejména jasan mandžuský. V Americe se z jasanového dřeva také vyrábějí profesionální baseballové pálky.  Šťáva jasanu zimnáře je sladká, neboť obsahuje cukr mannitol. Ve Středomoří byla získávána z naříznuté kůry a poté sušena. Druh byl za tímto účelem i pěstován, a to zejména na Sicílii. Z vnitřní kůry jasanu čtyřhranného připravovali v Americe první osadníci modré barvivo. Extraktem z kůry a listů "Fraxinus griffithii" je na černém trhu v některých částech Indonésie falšováno opium.  Jasany jsou v různých částech světa využívány v lidovém lékařství zejména pro své diuretické a mírně projímavé účinky, také při léčení revmatických bolestí, artritidy, otoků a zánětu močového měchýře. Jasan ztepilý je v Evropě používán jako diuretikum a k léčení revmatitidy již od dob Hippokrata. Nálev z listů je v bylinném lékařství podáván zejména při infekčních a horečnatých stavech, revmatismu a dně, zevně k omývání nehojících se ran, bércových vředů aj. Podobné tradiční využití má i "Fraxinus japonica" (syn. "F. chinensis" subsp. "rhynchophylla") v Japonsku a jasan americký v Severní Americe. V čínské medicíně je používán zejména jasan Bungeův a "Fraxinus malacophylla". Listy a kůra jasanů jsou na Ruském Dálném východě a v Číně využívány ve formě čajů také k podpoře krevního oběhu.

Jasan ("Fraxinus") je rod rostlin z čeledi olivovníkovité. Jsou to většinou opadavé stromy se vstřícnými lichozpeřenými listy a nevelkými, někdy i bezobalnými květy v latovitých nebo hroznovitých květenstvích. Jsou opylovány hmyzem nebo větrem. Plodem je křídlatá nažka. Rod zahrnuje asi 48 druhů a je rozšířen v mírném pásu severní polokoule s přesahy do tropů a subtropů. Nejvíce druhů se vyskytuje v Číně a Severní Americe. V Evropě rostou celkem 4 druhy, jasan ztepilý a jasan úzkolistý se přirozeně vyskytují i v České republice.

<unk>树(学名:)是木犀科<unk>属落叶乔木的通称,约有60个物种。产于温带和亚热带地区,在中国有近30种,北方、南方和中部都有种植。


Historie.

Počátky města.

Přesné okolnosti založení města nejsou známy, ale předpokládá se, že proběhlo v letech 1000 až 1040 v průběhu opevňování pohraničního území mezi Saskem, Bavorskem, Východními Franky a Čechami v místě průsečíku důležitých strategických cest. Norimberk se brzy spolu s Augsburgem stal jedním ze dvou největších obchodních center na cestě mezi Itálií a severní Evropou. V nedávné době však bylo v jižním okolí hradu objeveno několik osad. Mezi tato centra patří dva pravděpodobně královské dvory v okolí St. Egidien a St. Jakob a také prostor mezi kostelem sv. Sebalda a hradem. Osada však v každém případě měla již od počátku tržní práva. Císařský hrad se poprvé zmiňuje roku 1050 jako "nuorenberc" v „Listině o Sigenovi“ císaře Jindřicha III. Od roku 1050 do roku 1571 se město díky své výhodné poloze rychle rozrůstalo. Císařský Norimberský hrad ("Kaiserburg") se brzy stal neoficiálním hlavním městem říše, protože se zde scházely říšské sněmy a soudy. Roku 1065 vybudoval císař Jindřich IV. z říšského majetku Norimberk a okolí samostatný správní a soudní obvod. Konrád III. nově zřízené purkrabství s vlastním soudem a vládou propůjčil svobodným pánům z Raabs nad Dyjí, na přelomu let 1190/91 titul převzal Jindřich z Zollernu.  Vydáním "Velké listiny svobod" ("Großer Freiheitsbrief") roku 1219 povýšil císař Fridrich II. Norimberk na svobodné říšské město, dal mu právo razit mince a vybírat clo. Vliv purkrabí se však brzy omezil na purkrabský hrad a úplně skončil, když roku 1427 poslední purkrabí Fridrich VI. prodal hrad radnici města Norimberka, přičemž nositeli titulu „purkrabí norimberský“ byli Hohenzollernové až do roku 1918. Odtud pak přešel na Království bavorské, které vložilo politické záležitosti do rukou městským radním.

Pozdní středověk a raný novověk.

Řada římskoněmeckých císařů si zvolila Norimberk za svou rezidenci. Významné je období vlády císaře Karla IV., který Norimberk často navštěvoval a také zde nechal postavit některé důležité stavby, například kostel Panny Marie. Karel IV. zde na říšském sněmu roku 1356 uveřejnil prvních 23 článků své Zlaté buly a roku 1361 mu zde porodila jeho žena Anna Svídnická syna, pozdějšího krále Václava IV.  Roku 1423 předal císař Zikmund říšské klenoty městu, kde byly do počátku 19. století uchovávány a vystavovány. Doba mezi roky 1470 a 1530 je považována za dobu největšího rozkvětu města – i přes stále se opakující spory a konflikty s rytíři jako byl Götz von Berlichingen a Conz Schott ze Schottensteinu. Bohatství města a jeho výhodná poloha jako „tržiště střední Evropy“ umožnilo vznik vynikajících děl umělecké a řemeslné výroby. V té době Norimberk patřil, společně s Kolínem nad Rýnem a Prahou, mezi tři největší města Svaté říše římské.

Raný novověk.

Kulturní rozkvět města v 15. a 16. století vedl k tomu, že se Norimberk stal centrem německé renesance. Na přelomu 15. a 16. století zde působil slavný místní rodák, malíř Albrecht Dürer, kterému je ve městě věnováno muzeum, blízko něj je i slavná socha králíka podle známé Dürerovy kresby.  Za třicetileté války bylo okolí Norimberka dějištěm mnoho let trvající poziční války. Město samotné sice nebylo dobyto, ale zpustošení okolí je na dlouho hospodářsky oslabilo. Po válce roku 1649 se v Norimberku konala „mírová hostina“, na níž obě do té doby bojující strany několik dnů oslavovaly mír.  13. října 1792 byl založen Norimberský umělecký spolek, první umělecký spolek v Německu.

19. a počátek 20. století.

Významné události se odehrály v letech 1796 až 1806. Po nátlaku pruské vlády v sousedním Ansbachu se Norimberk nakonec podřídil Prusku. Úmluva však nebyla naplněna, jelikož Prusko se zaleklo výše norimberských dluhů. Současně se mezi norimberským obyvatelstvem zvedla vlna nevole proti rostoucí korupci měšťanstva. Tyto události otřásly říšskou stavovskou ústavou v samých základech a přivedly město na pokraj povstání.  Podle Usnesení mimořádné říšské deputace z 25. února 1803 zůstal Norimberk nezávislým, až do podpisu Listiny Rýnského spolku (Rheinbundakte) na konci existence Svaté římské říše, kdy francouzské oddíly obsadily Norimberk. 15. září 1806 předalo francouzské velení město Bavorskému království, které krátce nato ustanovilo civilní vládu a město administrativně začlenilo do království. Bavorské království převzalo v roce 1806 astronomické dluhy říšského města Norimberka jako součást celobavorského státního dluhu a tak se postaralo o jejich konsolidaci a vyrovnání. Bavorským zákonodárstvím byli katolíci, až dosud ve městě pouze tolerováni, zrovnoprávněni s protestanty.  V 19. století se Norimberk rozvíjel jako jedno z průmyslových center Bavorska. Právě zde byla roku 1835 zprovozněna první železniční trať pro přepravu osob v Německu, kterou na trase z Norimberka do Fürthu zajišťovala lokomotiva Adler.

Doba nacismu a druhá světová válka.

Již ve 20. letech 20. století se v Norimberku konaly první říšské stranické sjezdy nacistů. V samotném Norimberku však NSDAP volby nikdy nevyhrála. Město bylo spravováno převážně liberály z DDP, jako průmyslové město byl Norimberk centrem bavorské sociální demokracie. Za nacismu hrál Norimberk jako „město říšských stranických sjezdů (Stadt der Reichsparteitage)“ důležitou roli v nacistické propagandě. Norimberské zákony, též Norimberské rasové zákony, byly jednohlasně přijaty 15. září 1935 "Reichstagem" na 7. říšském sjezdu NSDAP („Říšském stranickém sjezdu svobody / "Reichsparteitag der Freiheit"“) v Norimberku. Tímto aktem dali nacisté své antisemitské ideologii právní formu.  Ve druhé světové válce byl Norimberk jedním z předních cílů spojeneckých leteckých náletů, které 2. ledna 1945 staré město téměř zcela srovnaly se zemí a město jako celek těžce poškodily. Rovněž v pětidenní bitvě o Norimberk v dubnu 1945 byly základy mnoha historických budov zničeny. Krátce zaznívaly i názory, že by bylo lepší ruiny opustit a město vystavět znova na jiném místě, většinu staveb se ale podařilo zrekonstruovat do původní podoby. Po válce zde probíhal Norimberský proces.

Poválečná doba, rekonstrukce a německý hospodářský zázrak.

Po skončení druhé světové války, vedly vítězné mocnosti v Justičním paláci od listopadu 1945 Norimberský proces proti hlavním válečným zločincům nacionálně socialistické diktatury. Obnova pod vedením stavitele Heinze Schmeißnera se snažila zachovat původní rysy a strukturu města, takže středověké a raně novověké části města zachovávají obrysy originální zástavby, i když většina budov pochází až z doby poválečné. Brzy se však projevil také odvěký podnikatelský duch Norimberka, a podniky jako Siemens AG, Schöller, MAN, AEG, Grundig nebo Triumph-Adler mají významný podíl na německém hospodářském zázraku. Obzvláštního významu nabyl Norimberk díky každoročnímu veletrhu hraček, který se zde koná od roku 1950, a od roku 1973 v novém veletržním středisku v Langwasseru. Hlavní důraz byl po válce kladen zejména na vybudování páteřní infrastruktury, což mimo jiné přineslo zprovoznění letiště (1955), v roce 1967 počátek výstavby metra a roku 1972 k dokončení přístavu na průplavu Rýn-Mohan-Dunaj.

Doprava.

Letiště Norimberk (kód NUE) leží asi 5 km severně od města a má přímá spojení do asi 50 destinací v Německu a v Evropě. Odbaví ročně asi 3,3 milionu cestujících. Na průplavu Dunaj - Mohan – Rýn je moderní nákladní přístav.

Železnice.

Hlavní nádraží na jihovýchodním okraji historického města je významný železniční uzel, který denně využívá asi 180 tisíc osob a kde zastavuje asi 450 vlaků dálkové i příměstské dopravy. Od roku 2006 je spojeno s Mnichovem vysokorychlostní tratí, která cestu urychlila na málo přes hodinu. V blízkosti nádraží je významné železniční muzeum německých drah. Denně sem jezdí 5 vlaků z Chebu do Norimberku a zpět.

Městská doprava.

Síť metra, budovaná od roku 1972, má tři linky se 46 stanicemi o celkové délce 35 km. Linky U2 a U3 jsou od roku 2008 plně automatizované. Tramvajová sít, která zahájila provoz roku 1881, měla v roce 2008 šest linek v celkové délce 36 km a dopravila téměř 40 milionů cestujících. Příměstská doprava má čtyři linky, S1 až S4.

Silniční doprava.

Kolem Norimberku prochází několik dálnic: A3 (Frankfurt – Vídeň) severovýchodně od města, A6 (Saarbrücken – Praha) jižně a A9 (Mnichov – Berlín) východně od města. Dálnice A73 spojuje Norimberk s Fürthem a Bamberkem.

Pamětihodnosti.

Historické město má na severu císařský hrad, jižněji mezi ním a řekou je čtvrť "St. Sebald" a mezi řekou a nádražím čtvrť "St. Lorenz". Celé město bylo zničeno nálety v roce 1945. Při obnově byla zachována historická síť ulic a velmi pečlivě obnoveny hlavní památky, původní hrázděné a historické domy však nahradily moderní stavby.

Sport.

Ve městě sídlí fotbalový klub 1. FC Norimberk a hokejový klub Norimberk Ice Tigers.

Norimberk (německy Nürnberg) je německé město ve Francích, asi 170 km severně od Mnichova. Patří do administrativní oblasti Středních Frank ("Mittelfranken") v Bavorsku. Historicky, kulturně i hospodářsky významné univerzitní město leží na obou březích řeky Pegnitz, na sever od města leží krasová oblast Franské Švýcarsko. Se sousedními městy Fürth, Erlangen a Schwabach srůstá do sídelní oblasti s více než 1,2 miliony obyvatel.

纽伦堡(,英语:Nuremberg)是德国巴伐利亚州中弗兰肯行政区的中心城市,巴伐利亚州的第二大城市,仅次于首府慕尼黑,是世界著名大企业集团西门子公司的诞生地。纽伦堡与它的两座姊妹城市菲尔特和埃尔朗根相邻极近,城区相连,常被称作“大纽伦堡地区”。第二次世界大战结束之后曾在此举行针对纳粹德国战犯的纽伦堡审判。


Správní členění.

Území se skládá z pěti distriktů, z nichž čtyři jsou tvořeny skupinami ostrovů Ostrovy Svatý Pavel a Amsterdam, Crozetovy ostrovy, Kerguelenovy ostrovy a Roztroušené ostrovy a jedním zaledněným územím v Antarktidě Adélinou zemí. Zámořské teritorium vzniklo 6. dubna 1955, Roztroušené ostrovy byly do něho zařazeny až v únoru 2007. Francouzská jižní a antarktická území spravuje prefekt, sídlící v Saint-Pierre na ostrově Réunion, který podléhá francouzskému Ministru pro zámoří (fr. Le Ministre de l’Outre-Mer). Protože území není trvale obydleno, není zde volená samospráva.  V roce 1961 vstoupila v platnost tzv. washingtonská Smlouva o Antarktidě (v ČR zákon č. 276/2003 Sb. o Antarktidě...), ve které se mj. zúčastněné země zavázaly po dobu platností smlouvy zakonzervovat rozdělení Antarktidy mezi jednotlivé země podle stavu z roku 1959, ale zároveň tato vlastnická práva neuplatňovat. Francie, signatář smlouvy, shodně s ostatními zeměmi na svých pozastavených právech trvá, ale v duchu přijaté smlouvy v praxi je neuplatňuje. Adélina země je proto součásti TAAF ryze formálně.

Geografie.

Francouzská jižní a antarktická území se rozkládají na poměrně rozsáhlém území, severněji položené ostrovy jsou v pásmu subtropickém, jižní v subantarktickém a nejjižnější Adélina země přímo v antarktickém. Ostrovy Svatý Pavel a Amsterdam, Crozetovy ostrovy a Kerguelenovy ostrovy se nacházejí v nejopuštěnější jižní části Indického oceánu, mimo oblasti pravidelných lodních cest a daleko od pevniny, některé mají nejblíže do Antarktidy, jiné do Austrálie. Právě pro svoji odlehlost a zachovalou biodiverzitu okolních moří byly tyto tři skupiny ostrovů zapsány v roce 2019 mezi světové přírodní dědictví UNESCO. Roztroušené ostrovy leží v Mosambickém průlivu poblíž ostrovů Madagaskar a Réunion, z nich je nejblíže do Afriky. Většinou to jsou všechno ostrovy dávno objevené a pak na mnoho let lidmi zapomenuty, navštěvovány byly jen lovci tuleňů a velryb.  Nejvýchodnějším ostrovem je Amsterdam z Ostrovů Svatý Pavel a Amsterdam na 77° 30' východní zeměpisné délky a nejzápadnějším je drobný ostrůvek Île Bassas-da-India z Roztroušených ostrovů na 39° 41′ východní zeměpisné délky. Nejjižnějším místem je skupinka skalnatých ostrůvků Îles de Boynes z Kerguelenových ostrovů ležící na 50° 01' jižní zeměpisné šířky a nejsevernějším ostrůvek Glorieuses opět z Roztroušených ostrovů na 11° 33' jižní zeměpisné šířky. Adélina země se rozkládá v Antarktidě zhruba od mořského pobřeží k jižnímu pólu mezi 136. a 142. poledníkem, je od mateřské Francie nejvzdálenější, je z ní nejblíže na Tasmánii v Austrálii.  Jedná se o ostrovy převážně vulkanického původu, jejichž největším bohatstvím je příroda. Protože na ostrovech před příchodem lidí nežili suchozemští savci, byly po mnohá staletí rozlehlými hnízdišti pro mořské ptáky např. albatrosy, kormorány, buřňáky i nelétavé tučňáky a místy kde vyváděli svá mláďata ploutvonožci tuleni a lachtani. Jedná se o zvířata vzácná, která se nyní již neloví. S příchodem lidí se mnohdy ráz původní krajiny narušil, byli dovezeni nepůvodní savci a rostliny, ale část ostrovů je vyhlášena za přírodní rezervaci se zákazem vstupu. Dělá se náprava k odstranění křivdy na přírodě, správa ostrovů se snaží o obnovení biologické rovnováhy.

Přírodní světové dědictví UNESCO.

V červenci 2019 byla mezi památky světového přírodního dědictví UNESCO zařazena plocha 6 729 km2 mořské hladiny a pevniny ostrovů Ostrovy Svatý Pavel a Amsterdam, Crozetovy ostrovy, Kerguelenovy ostrovy. Tyto oázy v jižní části Indického oceánu jsou domovem mnoha mořských ptáků a savců. Žije zde největší populace tučňáka patagonského a albatrose Carterova. Odlehlost těchto ostrovů od center lidské činnosti z nich činí velmi dobře zachované vitríny biologické evoluce a jedinečné lokality pro vědecký výzkum.

Ekonomika.

Vlastní ostrovy žádnými přírodními ekonomickými zdroji neoplývají, zato oceánské vody u některých ostrovů oplývají rybami a korýši, které jsou jediným finančním zdrojem zdejších území. Francouzské námořnictvo proto hlídkuje v teritoriálních vodách, které jsou mnohdy až 200 mílové, před pytlačícími loděmi. Z obav před vydrancováním lovných pásem se licence k lovu cizozemským společnostem nedávají.  Na některých ostrovech, včetně Adéliny země, jsou od padesátých let minulého století budovány původně jen meteorologické stanice, které se rozrostly v nákladné základny se všestranným zaměřením na studium ovzduší, oceánografii, seismologie, ionosféry, globálních změn klimatu a výzkum suchozemské i mořské flory a fauny. Na základnách pobývá 25 až 120 odborníků, nejsou na nich letiště a jediné fyzické spojení se světem zajišťují speciální lodě Marion Dufresne 2 a ledoborec L'Astrolabe přivážející několikrát ročně vše potřebné, od potravin přes techniku i naftu a také nové posádky dobrovolníků. Unikátní loď, nákladní, vědecká, tanker a zároveň i osobní, Marion Dufresne, při svých zásobovacích cestách také vozí okolo 20 platících turistů, kteří mohou z lodě pozorovat vzácnou zvířenu ostrovů.

Francouzská jižní a antarktická území (fr. "Terres australes et antarctiques françaises", zkratka "TAAF") je úřední název pro francouzské zámořské teritorium, které je přidruženým územím Evropské unie.

法属南部和南极领地(),简称法属南部领地(TAAF),是法国仅存的一个海外领土。它包含以下地区:


Klubová kariéra.

AFC Ajax.

V roce 2006 přestoupil z Heerenveenu do Ajaxu za devět milionů liber. A připojil se tak k dalším vycházejícím hvězdám fotbalu Sneijderovi nebo Heitingovi, kterým se také předpovídala velká fotbalová budoucnost.  Výborné období zažil, když nastoupil v sezóně 2005/06 do semifinále nizozemského fotbalového poháru proti Rodě Kerkrade a vstřelil rozhodující gól k postupu. Ve finále proti PSV jeho dva góly pomohly k celkovému vítězství 2:1, zařídil tak zisk v pořadí šestnácté trofeje v této soutěži pro Ajax. V sezóně 2005/06 nastřílel v holandské Eredivisii 33 gólů a stal se tak nejlepším střelcem nizozemské nejvyšší soutěže. Stejný úspěch se stejným počtem gólů si zopakoval v sezóně 2007/08. Huntelaar se stal také prvním hráčem, který skóroval na nově postaveném stadionu Arsenalu Emirates Stadionu. Gól vstřelil v rozlučkovém zápase Dennise Bergkampa 22. července 2006.  Novou sezónu 2006/07 začal fantasticky. 23. prosince 2006 získal ocenění pro nejlepšího nizozemského hráče za rok 2006. Huntelaar byl zařazen i mezi nejlepších jedenáctku hráčů za rok 2006 působících v nizozemské lize. Anketu každoročně pořádá nizozemský časopis "Voetbal International".

FC Schalke 04.

S 5 vstřelenými brankami ze tří zápasů se stal druhým nejlepším střelcem DFB-Pokalu ročníku 2011/12 (za vítězným Robertem Lewandowským z Borussie Dortmund). Ve stejném ročníku se stal s 29 góly nejlepším střelcem německé Bundesligy.

Ajax (návrat).

Po sezóně 2016/17 se vrátil do Nizozemska a jako volný hráč se upsal Ajaxu. Podepsal jednoroční kontrakt.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Huntelaar nebyl vybrán do užší nominace trenéra nizozemské reprezentace Marca van Bastena pro Mistrovství světa 2006, ačkoli jeho výsledky byly vynikající. Van Basten to opodstatnil tím, že Huntelaar nebyl zkušeným hráčem, a že by se lépe uplatnil na blížícím se Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2006 v Portugalsku. Tam také Klaas Jan dokázal pomoci nizozemskému juniorskému týmu ke zlatým medailím. Trefil se v základní skupině proti Dánsku (remíza 1:1), v semifinále dal gól Francii, čímž přispěl k vítězství 3:2 po prodloužení. Ve finále vstřelil dva góly Ukrajině, Nizozemsko zvítězilo 3:0 a získalo svůj první titul v této věkové kategorii. Huntelaar byl se čtyřmi góly nejlepším nizozemským střelcem na turnaji a zároveň nejlepším kanonýrem celého šampionátu.

A-mužstvo.

Svůj reprezentační debut v nizozemském A-mužstvu absolvoval 16. srpna 2006 proti domácímu Irsku, kde vstřelil dva góly a Nizozemsko vyhrálo 4:0.

EURO 2012.

Mistrovství Evropy 2012 v Polsku a na Ukrajině se Nizozemsku vůbec nezdařilo. Ačkoli bylo po suvérénní kvalifikaci považováno za jednoho z největších favoritů, prohrálo v základní skupině B všechny tři zápasy (v tzv. „skupině smrti“ postupně 0:1 s Dánskem, 1:2 s Německem a 1:2 s Portugalskem) a skončilo na posledním místě. Huntelaar odehrál všechny tři zápasy, proti Dánsku a Německu nastoupil jako střídající hráč do druhého poločasu, střetnutí s Portugalskem odehrál celé.

Mistrovství světa 2014.

Trenér Louis van Gaal jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. V základní skupině B, z níž vyšli Nizozemci z prvního místa s plným počtem bodů, nehrál. Nastoupil až v osmifinále proti Mexiku, střídal na hřišti Robina van Persie. V zápase proměnil důležitý pokutový kop v nastaveném čase, který znamenal konečné vítězství 2:1. Nizozemci se dostali do boje o třetí místo proti Brazílii, vyhráli 3:0 a získali bronzové medaile. Na turnaji plnil většinou roli náhradníka.

Rodina.

Dne 9. dubna 2009 se stal Klaas poprvé otcem. Jeho manželka Maddy mu porodila syna, který se jmenuje Seb. 20. července 2011 se mu narodil druhý syn Alex.

Dirk Jan Klaas Huntelaar (*12. srpna 1983 Drempt, Nizozemsko) je nizozemský fotbalový útočník a bývalý reprezentant působící od roku 2017 v nizozemském klubu AFC Ajax.

克拉斯-扬·亨特拉尔(,1983年-8月12日)是一位荷兰足球运动员,司职前锋,现时效力荷甲球会阿贾克斯。


Klan Amago.

Zmínky o klanu Amago v období před válkou Ónin lze vystopovat až k roku 1392. Během nepokojů se zvlášť neprojevoval a jeho představitel Cunehisa se zasadil o kontrolu pouze jedné provincie, Izumo. Tam měl také své ústředí. Centrum tvořil hrad Gassan-Toda.  Cunehisa se narodil v březnu roku 1458 jako nejstarší syn Kijosady Amaga. Pod Cunehisovým vedením se klan Amago stal vůdčí silou v provincii Izumo a často se dostával do konfliktu s okolními pány, hlavně s klanem Óuči. Proti nim také Cunehisa podnikl dvě tažení. První roku 1518 a druhé v roce 1522. Později ještě vytáhl do provincie Aki a udělal z Motonariho Móri svého vazala. Cunehisa se pokoušel dobýt hrad Kanajama, ale neuspěl a roku 1524 se musel stáhnout. Roku 1527 se klany Amago a Óuči utkaly o nadvládu nad provincií Bingo.

Východní plány.

Když v roce 1528 zemřel Cunehisův hlavní soupeř Jošioki Óuči, snažil se Cunehisa o výboje východním směrem, do provincie Iwami. Rozšíření jeho vlivu na toto území totiž mohlo znamenat kontrolu nad bohatými stříbrnými nalezišti. Jeho ambice však zchladila vzpoura jeho syna Okihisy (? - 1534), který se roku 1532 dožadoval svých dědických práv. Protože ale ve své vzpouře nedopadl úspěšně, byl nucen roku 1534 spáchat seppuku. V té době byl klan Amago poněkud oslaben. Cunehisa musel určit svého nástupce. Tím se stal jeho vnuk Akihisa (Haruhisa). I když se Cunehisa oficiálně stáhl z čela klanu, stále ještě podnikal důležitá rozhodnutí.  V budoucnu byl tento uznávaný stratég a schopný vládce zastíněn pozdějšími pány, jejichž bojové akce ovlivňovaly daleko markantněji vývoj Japonska. Cunehisa zanechal jako svůj odkaz Velkou svatyni Kicugi, kterou nechal zbudovat ve třicátých letech 16. století v Izumi.

Cunehisa Amago (尼子 経久; "Amago Cunehisa") (25. prosince 1458 - 30. listopadu 1541) byl velmi silným daimjóem s téměř absolutní vládou nad regionem Čúgoku. Vyzvedl klan Amago do role vůdčího klanu v oblasti a způsoboval velké obtíže Motonarimu Móri.

尼子经久(1458年-12月25日-1541年-11月30日),日本战国时期出云国大名。尼子清定嫡子,幼名又四郎,1478年尼子清定隐退后继任尼子氏家督,成为出云守护代。1484年曾被短暂逐出居城,但在1486年重新夺回月山富田城,随后平定出云国并向周边地区扩展势力。强盛时期的尼子经久的势力曾影响到出云、隐岐、伯耆、因幡、石见、安艺、备前、备中、备后、美作、播磨11个令制国,尼子经久也被后世称为山阴、山阳十一国太守。


Zápis strojové instrukce.

Funkce strojové instrukce se pojmenovává tzv. "mnemonikou". Za mnemonikou mohou (ale nemusí) následovat "operandy", neboli parametry dané strojové instrukce.

Mnemonika.

Mnemoniky se většinou skládají z několika písmen zkratkovitě v angličtině naznačujících funkci dané strojové instrukce. Například mnemonika SUB (z anglického SUBtract - odečti) se může použít pro operaci odečítání, mnemonika CMP (CoMPare) může být použita pro označení strojové instrukce pro porovnání dvou čísel. Pro zápis ani pro implementaci instrukcí neexistují jednotná pravidla, každá rodina procesorů (nebo také architektura) má vlastní instrukční sadu s vlastními mnemonikami, kterou vytváří výrobce procesoru.

Operand.

Jestliže mnemonika označuje "co" daná strojová instrukce dělá, její operandy určují s "čím". Jinými slovy, operand určuje zdrojová nebo cílová data, nad kterými daná strojová instrukce pracuje. Operand bývá buď konstantou, nebo adresou v některém z paměťových prostorů počítače. Typicky jsou to adresový prostor registrů a operační paměti.  Adresa může být určena buď přímo (tzv. přímé adresování) - jako konstanta určující index buňky v operační paměti počítače. Druhou základní možností je nepřímé adresování, kdy je operandem registr jehož obsah je interpretován jako index buňky v operační paměti počítače.

Příklady instrukcí.

Následující jsou uvedeny v instrukčním kódu procesoru Siemens SAB 80C166. Z hlediska výkladu je vhodný, protože jde o jednoduchý 16 bitový procesor s poměrně čistou, nijak extrémní architekturou.  Strojové instrukce se dělí podle svého určení na přesunové, aritmeticko-logické a řídící instrukce. Výrobci většinou používají mnohem jemnější rozdělení (např. přesuny, aritmetické, logické, rotace, násobení a dělení, skoky, zásobníkové, systémové instrukce).  U některých architektur není situace tak jasná. Například přesunová strojová instrukce, která změní hodnotu v systémovém registru procesoru de-facto přebírá funkci systémové instrukce.

Přesunové instrukce.

Přesunové slouží ke kopírování dat v paměti. Tyto instrukce mají typicky mnemoniku MOV (z angl. move - přesun), případně LD nebo ST (load, store). Prakticky vždy mají dva operandy - zdrojový a cílový, kdy hodnota uložená ve zdrojovém operandu je uložena do cílového operandu.

Aritmeticko-logické instrukce.

Aritmeticko-logické instrukce slouží k vykonávání aritmetických nebo logických operací. V podstatě jde o to, že se zdrojovými operandy se provede určitá matematická operace, jejíž výsledek je uložen do cílového operandu. Velmi častý je případ, kdy jeden ze zdrojových operandů slouží současně jako cílový. To znamená, že např. instrukce add r0, r1 nejprve sečte hodnoty registrů r0 a r1, přičemž výsledek uloží do registru r0.  Typickými funkcemi aritmeticko-logických instrukcí jsou sčítání (ADD), odečítání (SUB), porovnávání (CMP), bitové logické součty (OR) a logické součiny (AND), bitové posuny a rotace.  Aritmetické nebo logické nemusí být vždy dvouoperandové, instrukce realizující např. absolutní hodnotu, násobení mínus jedničkou, nebo dvojkový doplněk mají pouze jeden operand.  Podle možností daného procesoru se liší šířka operandů (8/16/32 bitů) a jejich typ. Některé procesory (např. PIC) mají pouze instrukce pro jednoduché operace s malými celými čísly (viz byte), jiné mohou přímo pracovat s čísly v plovoucí řádové čárce (např. dle standardu IEEE 754).

Instrukce a příznakové registry.

Záměrným vedlejším efektem provedení instrukce obvykle bývá určité nastavení příznakových bitů v procesoru, který za tímto účelem obsahuje takzvaný registr příznaků. Registr příznaků využívají především podmíněné skoky a instrukce pro přičítání nebo odečítání s přenosem. Způsob nastavování příznaků bývá obvykle pro určitou skupinu instrukcí stejný. Zvláštní funkci z tohoto hlediska zastávají instrukce pro porovnávání, protože nemění hodnotu svých operandů, ale pouze nastavují příznakové bity (anglicky flags).  Téměř vždy jsou přítomny příznakové bity  Probírat přesný význam příznakových bitů je nad rámec tohoto článku, navíc co se týče "CY" existují dvě možnosti implementace při odčítání a porovnávání. Různé procesory mohou implementovat více, ale jen výjimečně méně příznakových bitů (např. Intel 8080 neimplementoval příznak přetečení).

Řídící instrukce.

Tyto instrukce mění buď tok programu, nebo způsob, jakým procesor funguje. Základní řídící instrukcí je instrukce skoku (typicky má "mnemoniku" JMP), která říká, že vykonávání programu nepokračuje následující instrukcí, ale instrukcí která je uložena na adrese definované operandem instrukce JMP.  Podobnou funkci má instrukce podmíněného skoku, která se používá v kombinaci s instrukcemi nastavujícími příznakové bity k větvení programu. Ke skoku dojde pouze za předpokladu, že jsou určitým způsobem nastaveny příznakové bity procesoru. Následující instrukce podmíněného skoku (např. JMPR CC_NZ, 1234h - skoč, když není nastaven příznak Z - zero) může například "přehodit výhybku programu", pokud výsledkem kontrolního součtu nebyla nula.  Opakovaně využívané sekvence kódu je možné vyvolat pomocí instrukce volání podprogramu (typicky "CALL"), konec podprogramu označuje instrukce návratu z podprogramu (typicky "RET" nebo "RETURN").  Kromě toho mohou některé instrukce měnit způsob chodu procesoru, extrémním případem může být procesor ARM, který může být přepínán mezi dvěma různými soubory instrukcí - mezi "ARM" módem a "thumb" módem. Přičemž instrukční soubor ARM je optimalizovaný na rychlost, zatímco instrukční soubor "thumb" je optimalizovaný na velikost kódu.

Kódování instrukcí.

Aby mohly být instrukce vykonávány procesorem, je nutno je uložit do polovodičové paměti, jako sekvence několikaciferných dvojkových čísel. Tato sekvence se nazývá strojový kód. Výrobce procesoru proto pro každou instrukci definuje, jakým způsobem má být zakódována do paměti počítače.  Abychom si to ozřejmili, výrobce procesoru může například stanovit, že každá instrukce je zakódována pomocí 16 bitů (neboli dvojkových cifer). Přitom do prvních šesti bitů se zakóduje mnemonika instrukce (šestibitové číslo nám dovolí implementovat 64 typů instrukcí - "mnemonik"), do druhých pěti bitů zakódujeme první operand, do posledních pěti bitů druhý operand. Ve skutečnosti bývá kódování instrukcí mnohem složitější, avšak princip je stejný.

Strojová instrukce je v informatice označení kódovaného příkazu pro provedení elementární operace procesoru, kterou je procesor schopen přímo vykonat (procesor je základní součástí počítače). Posloupnost strojových instrukcí je označována jako strojový kód. Různé procesory mají různé sady strojových instrukcí. Některé procesory podporují více sad strojových instrukcí (např. současné procesory pro počítače IBM PC kompatibilní podporují sadu x86-16, IA-32 a x86-64, které se celkově označují jako x86).

在计算机技术中,指令是由指令集架构定义的单个的CPU操作。在更广泛的意义上,“指令”可以是任何可执行程序的元素的表述,例如字节码。


Pozadí.

Přibližně v 16. století druhého věku se Morgothovu bývalému pobočníku Sauronovi v přestrojení za vyslance Valar podařilo svést Eregionské Noldor. Pod Sauronovým vlivem ukovali eregionští kováři v čele s Fëanorovým vnukem Celebrimborem Prsteny moci. Sauron se elfy pokusil podvést a sám si v ohni hory Orodruiny ukoval Jeden prsten ovládající ostatní prsteny. Elfové však jeho záměry prokoukli a mezi nimi a Temným pánem se rozhořela krvavá válka. Sauronova vojska byla odražena a Temný pán byl donucen stáhnout se do Mordoru.  V roce 3261 D. v. přistál se svou armádou ve Středozemi král Númenoru Ar-Pharazôn. Následujícího roku se lstivý Sauron před Ar-Pharazônem pokořil a nechal se králem jako jeho zajatec odvést na ostrov Númenor. Zde se Sauronovi podařilo zkazit srdce většiny místních lidí a pyšného krále Ar-Pharazôna přiměl k útoku na Valinor, čímž způsobil Pád Númenoru. Věrným Númenorejcům pod vedením Elendila se ze zkázy podařilo uniknout do Středozemě. Zde Dúnadani založili své "Říše ve vyhnanství" Arnor a Gondor. Ze zkázy Númenoru však unikl také Sauron. Když se Temný pán vrátil do své opevněné země Mordor a zjistil rozmach moci Dúnadanů, rozhodl se obě království rychle zničit. V roce 3429 napadnul se svými vojsky Gondor a dobyl sídlo Elendilova syna Isildura, Minas Ithil. Isildurovi s rodinou se podařilo uniknout a odplout po Anduině do Arnoru. V Gondoru zanechal bratra Anáriona, který bránil před mordorským náporem Minas Anor a hlavní město Osgiliath.

Založení aliance.

Velké ohrožení Gondoru sjednotilo proti Temnému pánovi svobodná království. Velekrál Dúnadanů Elendil spolu s Velekrálem Noldor Gil-galadem svolali roku 3430 radu, na níž byla téhož roku vytvořena aliance známá jako Poslední spojenectví elfů a lidí. K alianci se přidali také elfští králové Oropher a Amdír a rovněž trpaslíci Durinova liduz Khazad-dûm.

Válka Posledního spojenectví.

Gil-galad a Círdan v čele noldorského vojska vyrazili z Lindonu na východ v roce 3431. V této chvíli již Elendil shromáždil arnorskou armádu a u věže Amon Sûl čekal své spojence. Poté se spojené armády nějaký čas zdržely v Imladris, odkud skrz průsmyky překročili Mlžné hory. Spojenci poté postupovali podél Anduiny na jih.  Sauronova vojska pravděpodobně čelila armádám spojenců při přechodu přes Anduinu, přibližně v oblasti Nehlubin. Mordorské síly však byly přečísleny a donuceny ustoupit. Patrně při Sauronově pokusu o zpomalení postupu spojenců došlo ke zničení starodávné bašty entů nacházející se severně od Emyn Muil (později ve třetím věku byla oblast známa jako Hnědé země). Tehdy rovněž zmizely entky, které byly pravděpodobně zničeny spolu se svými zahradami.

Bitva na Dagorladu.

K jedné z rozhodujících bitev celého tažení došlo v roce 3434 na bitevní pláni Dagorlad, nacházející se severně od černé brány Morannon. V průběhu bitvy utrpěli obrovské ztráty především hůře vyzbrojení lesní elfové z Lórienu a Temného hvozdu. Oropher, který příliš brzy vyrazil do útoku byl usmrcen spolu s téměř dvěma třetinami svých mužů. Amdír byl se svým vojskem odříznut od hlavního voje spojenců a vehnán do Mrtvých močálů, kde padnul on a s ním i více než polovina jeho válečníků. Vojskům aliance se přesto podařilo získat převahu a zlomit síly nepřítele. Po vítězství na pláni se spojenci vedení Elendilem a Gil-galadem probojovali skrz Morannon do nitra Mordoru a začali s obléháním Sauronovi pevnosti Barad-dûr. Pro případ, že by se Temný pán pokusil probít z obklíčení, vyslal Isildur své syny Aratana s Ciryonem, aby obsadili pevnost Minas Ithil.

Obléhání Barad-dûr.

Před Sauronovou pevností, jejíž bolestné obléhání trvalo sedm let, se k vojskům Elendila a Gil-galada připojil také Elendilův mladší syn Anárion s gondorskými vojsky. Šestý rok krvavého obléhání byl Anárion zabit kamenem vrženým z věže. Sedmý rok obležení vyšel v tísni ze své věže sám Sauron a postavil se nepříteli. V souboji nakonec porazil a usmrtil Elendila i Gil-galada. Elendilův syn Isildur však vzal otcův zlomený meč Narsil, s nímž uťal Sauronovi z ruky jeho prsten. Tak byl Sauron poražen, ztratil svou podobu a jeho duch zmizel ze Středozemě.

Důsledky války a rozpad aliance.

Poslední spojenectví dosáhlo odejmutím Sauronova prstenu rozhodujícího vítězství. Cena za něj však byla vysoká. Kromě mnoha padlých zahynuli ve válce i elfští králové Oropher s Amdírem, Elendilův mladší syn Anárion a v souboji se Sauronem dokonce padli i oba velekrálové a zakladatelé aliance. Smrtí Gil-galada a Elendila došlo k rozpadu Posledního spojenectví a obě zpřátelené rasy se na dlouhou dobu odcizily.  Elendilův dědic a nový velekrál Dúnadanů Isildur proti radám Círdana s Elrondem nevyužil po porážce Temného pána jedinečnou příležitost na zničení Jednoho prstenu a duch Temného pána tak mohl v budoucnu opět povstat. Porážka Saurona ve válce posledního spojenectví bývá považována za přelom druhého a třetího věku.

Adaptace.

Finální část války posledního spojenectví se objevuje v úvodní scéně filmu režiséra Petera Jacksona. Snímek zobrazuje bitvu nedaleko Hory osudu, v níž je Sauronem usmrcen král Elendil. Boje se skřety se účastní také Elrond, avšak Temného pána přemůže teprve Elendilův syn Isildur, kterému se podaří Sauronovi utnout Vládnoucí prsten z ruky.

Poslední spojenectví elfů a lidí je koalice elfů a Dúnadanů z fiktivního světa J. R. R. Tolkiena. Armády spojenců se na konci druhého věku střetly s vojsky Temného pána Saurona v tzv. Válce Posledního spojenectví. Vrchními veliteli Posledního spojenectví byli velekrálové Gil-galad a Elendil. Oba však padli v souboji se Sauronem, kterého přemohl až Elendilův syn Isildur. Po porážce Temného pána a smrti obou velekrálů se Poslední spojenectví elfů a lidí rozpadlo.

精灵及人类最后同盟(英语:Last Alliance of Elves and Men),是英国作家约翰·罗纳德·瑞尔·托尔金的史诗式奇幻小说《魔戒》中的虚构组织。第二纪元3430年,以吉尔加拉德为首的精灵及以伊兰迪尔为首的人类在索伦的威胁下组成同盟。


Kosmická loď.

Kosmická loď Gemini měla podobně jako loď Mercury tvar komolého kužele, byla však celkově větší, neboť musela poskytnout dostatek prostoru pro usazení dvou astronautů a umístění dodatečného vybavení pro uskutečnění dlouhodobého orbitálního letu.  Loď o celkové délce 5,67 m byla rozdělena na 2 základní části, na návratovou kabinu o délce 3,35 m a maximálním průměru 2,32 m a adaptér o maximálním průměru 3,05 m a délce 2,32 m. Návratová kabina byla vyrobena stejnou technologií a ze stejných materiálů jako kabina lodi Mercury. Měla dvojité stěny mezi nimiž byla umístěna většina přístrojového vybavení jako jsou navigační a komunikační zařízení, počítač, zařízení pro zajištění životních podmínek apod. Díky tomu mohl být vlastní interiér kabiny velice přehledně zařízen. Přesto však v kabině bylo jen 1,6 m volného prostoru, tedy prostoru srovnatelného s přední částí osobního automobilu.  Adaptér se dělil na dva hlavní bloky. Jednak blok se 4 návratovými raketami na tuhé palivo (délka 92 cm), zabezpečujícími snížení oběžné rychlosti pro zahájení návratu na Zemi a dále na blok nesoucí zásoby pohonných látek a raketové trysky pro orbitální manévry (délka 140 cm). V adaptéru byl rovněž umístěn hlavní energetický zdroj lodi. Pro krátkodobé lety se jednalo o stříbrozinkové články. Pro dlouhodobé lety pak o dvojici kyslíko-vodíkových palivových článků. Průměrná elektrická spotřeba činila 2,16 kW při celkové kapacitě energetického systému 151 kWh.  Na špici návratové kabiny byl dále umístěn radiolokátor a aktivní spojovací uzel, využívaný pro připojování lodi k pasivnímu spojovacímu tělesu Agena.  Při startu, přistání a většině orbitálních činností měli astronauté oblečeny skafandry. V těch byla, podobně jako v návratové kabině, čistě kyslíková atmosféra o tlaku 0,35 atmosféry a teplotě 18 °C. Ve skafandrech bylo možné vystoupit z kabiny přímo do kosmického prostoru. K tomuto účelu byla kabina vybavena dvojicí širokých vstupních dveří. Ty byly hlavním a jediným vstupem do kabiny a v případě havárie nosné rakety by sloužily jako otvor pro katapultáž astronautů s využitím katapultovacích křesel. U lodi Gemini totiž nebylo využito záchranného raketového systému, jaký byl u lodí Mercury a Apollo.  Na Zemi se vracela pouze kabina s kosmonauty. Ta byla na svém tupém dně chráněna tepelným štítem z fenolové pryskyřice a během sestupu atmosférou využívala aerodynamického vztlaku. Bylo tak možné v určitých mezích ovlivňovat místo přistání. Počítalo se pouze s měkkým přistáním na vodu. To zabezpečoval přistávací padákový systém složený ze stabilizačního padáku o průměru 5,5 m a z hlavního padáku o průměru 25,6 m. Maximální rychlost přistání mohla být až 9 m/s.

Mise programu Gemini.

V rámci programu Gemini bylo vykonáno celkem 12 misí. První dvě byly nepilotovanými lety sloužícími k ověření technologií a vlastností lodi, následujících 10 pilotovaných bylo zaměřeno na plnění základních bodů programu. Všechny lodě vynesla nosná raketa Titan 2 GLV z Mysu Canaveral na Floridě.

Program Gemini byl druhý americký pilotovaný kosmický projekt organizace NASA. Probíhal v letech 1962 až 1966, byl tedy zasazen mezi programy Mercury a Apollo. Protože kosmická loď byla určena pro lety dvou astronautů, byl název programu i lodi odvozen z třetího znamení zvěrokruhu – Blíženci (lat. Gemini).

双子座计划是美国的第二个载人航天计划,计划实施于水星计划和阿波罗计划之间,在1965年至1966年间共有10次载人飞行。计划的目标是为更先进的太空旅行积累技术,尤其是其后的阿波罗登月计划,双子座计划中任务时长足够前往月球并返回。任务还包括太空行走和轨道机动。所有的载人发射都使用大力神二号GLV作为运载火箭。整个计划耗资54亿美元。


Vymezení.

Znak "ki" (畿) ve slově Kinki se japonsky také čte "mijako" a znamená „hlavní město“. To pramení z faktu, že až do konce období Edo leželo hlavní město Japonska právě v této oblasti.  Do regionu Kansai patří prefektury Nara, Wakajama, Mie, Kjóto, Ósaka, Hjógo a Šiga. Region Kansai je často srovnáván (a stavěn do kontrastu) s regionem Kantó, který leží směrem na východ a tvoří ho město Tokio a okolí.  Pokud je region Kantó v Japonsku symbolicky spojován se standardizací (od vlády přes ekonomiku po jazyk), pak region Kansai je charakteristický svými mnoha odlišnostmi a „specialitami“ např. kulturou Kjóta, obchodním duchem Ósaky, dějinami Nary, internacionalitou Kóbe a výrazným dialektem (Kansai-ben) všech sedmi prefektur.  Oblast Kansai tvoří základ kontrakultury vůči oblasti Kantó (Tokio a Jokohama) a dá se říct, že určuje charakter západního Japonska.

Různé názvy.

Kinai (畿内) je historický region Japonska. Jeho název doslova znamená „uvnitř hlavního města“. Skládal se z následujících pěti starých provincií: Jamato, Jamaširo, Kawači, Seccu a Izumi.  Kjóto, Ósaka a Kóbe také náležely ke Kinai, dnes oblast Ósaka-Kóbe-Kjóto (Keihanšin) tvoří střed regionu Kansai.  Kinki (近畿) doslova znamená „blízko hlavního města“.  Kansai (関西) doslova znamená „na západ od hraničních kontrol“, které se ale v průběhu historie neustále posouvaly směrem na východ. Různé definice území spadající do regionů Kinki a Kansai jsou způsobeny nejednoznačností toho, co je „blízko“ hlavního města a častým přesouváním hraničních kontrol.

Dialekt.

Dialekty japonštiny, kterými mluví lidé z oblasti Kansai, mají své vlastní varianty výslovnosti, slovní zásobu a gramatiku. Kansai-ben je termín označující skupinu dialektů z oblasti Kansai. Obzvláště silné dialekty je možné slyšet ve městech Ósaka, Kjóto a Ócu. Skupina dialektů Kansai-ben se ještě dále dělí na lokální varianty jako jsou Ósaka-ben a Kjóto-ben.

Kansai (japonsky: 関西地方; "Kansai-čihó") je japonský region, také známý jako region Kinki (近畿地方, "Kinki-čihó"), který se rozkládá na jihu centrální části ostrova Honšú.

近畿地方(),又称为关西地方(),是日本本州中西部的一个地理区域,由京都府、大阪府、滋贺县、兵库县、奈良县、和歌山县、三重县等二府五县构成,有时亦会加入福井县或德岛县。「近畿」一词指近邻都城的地区,即日本古代实施令制国所划分的「畿内」区域,与「京畿」一词相通。


Život.

Pocházel z dolnoegyptského města Cebneceret (dříve přepisováno Cebnút, řecky Σεβέννυτος – Sebennytos) v nilské deltě, snad působil i ve starobylém náboženském centru v Iunu (řecky ́Ηλίουπόλις – Héliopolis). Pro Ptolemaia I. nebo (a to pravděpodobněji) Ptolemaia II. sepsal řecky třísvazkové "Egyptské pamětihodnosti" – Αιγυπτιακά ́υπομνήματα, v nichž Řekům vylíčil dějiny své země (např. Zbyněk Žába ovšem připouští méně pravděpodobnou možnost, že dílo mohlo být původně napsáno v egyptštině a poté do řečtiny přeloženo.) Byl také autorem přinejmenším jednoho náboženského spisu a spolupodílel se na vytvoření kultu řecko-egyptského boha Serapida, což bývá dovozováno ze sochy Ptolemaia I. v Serapidově chrámu v Kartágu, na níž je zaznamenáno Manehtovo jméno.

Manehtovy dynastie.

Manehto je původcem dodnes užívaného rozdělení egyptských panovníků na 30 dynastií od počátků egyptských dějin až po Alexandra Makedonského, které ve svých "Egyptských pamětihodnostech" podal. Podle jakých kritérií toto rozčlenění provedl, nelze přesně říci. Rozhodně jím nebyla výhradně příbuznost jednotlivých králů; dalším prokazatelným kritériem bylo shodné sídelní město po sobě následujících panovníků. Je nepochybné, že způsobem provedené systematiky královské posloupnosti Manehto navazuje na mnohem starší staroegyptskou tradici, před ním ale není žádný takový model přímo doložen. Podle shodného mínění badatelů pracoval s už v jeho době velmi starými královskými seznamy, v nichž jsou podobné postupy naznačeny např. součty let vlády určité skupiny králů. S nimi také sdílí chybný předpoklad nepřetržité kontinuity spočívající v domněnce, že celému Egyptu v určitém časovém okamžiku vždy vládl jen jeden král.

Aigyptiaka.

Metodou zpracování tématu se Manehtovo dílo snad nejvíce blížilo kronice a nepochybně bylo inspirováno řeckými historiky (Egypťané historiografii v západním smyslu slova neznali a vzhledem ke svému pojetí dějin ji patrně ani nepovažovali za podstatnou). Znal Hérodota, o němž se na jednom místě zmiňuje; zdá se ovšem, že jeho zprávy o Egyptě pokládal za nedůvěryhodné. Text pojal podle vkusu řeckých čtenářů, takže často uvádí údaje spíše anekdotické než historické povahy.  Manehtův spis nebyl doposud nalezen, znám je pouze ve výpiscích pozdějších historiků, zejména církevních otců. Především jejich podání ale nelze pokládat za přesné: zajímali se převážně jen o otázky chronologické, protože hledali oporu pro data udávaná v bibli. V případě potřeby Manehtovými údaji manipulovali tak, aby je přizpůsobili biblické chronologii; například Meniho postavili na roveň s Adamem. Výtahy, které se v podrobnostech často liší, ve svých dílech použili v 1. století Flavius Iosephus, v 1. třetině 3. století křesťanský chronograf Sextus Julius Africanus, který je pokládán za nejpřesnějšího, kolem roku 320 Eusebios z Kaisareie a v prvním desetiletí 9. století byzantský kronikář Syncellus.  Vzhledem k těmto okolnostem je největší otázkou spolehlivost Manehtova podání. Badatelé poukazují na skutečnost, že není znám ani původní text ani jeho prameny; někteří navíc upozorňují, že při svém zpracování se možná opíral především o prameny dolnoegyptské provenience, což by samo dávalo o skutečných dějinách (zejména v obdobích úpadku centrální vlády) přinejlepším neúplný obrázek.

Manehto (asi 305 – 241 př. n. l.; v překladu nejspíše „Pasák koní“, řecký přepis jména je Μανήθω(ν) – Manéthó nebo Manéthón byl egyptský kněz a historik žijící ve 3. století př. n. l. za vlády Ptolemaiovců. (Původní egyptskou dlouho neznámou verzi jména objevil a vyložil egyptolog Jaroslav Černý.)

曼涅托(;拉丁化:Manetho,或Manethon,活动时期公元前四世纪末—公元前三世纪初),亦称曼内托。古埃及祭司和历史学家,用希腊文写成《埃及史》一书,该书有片段为教会历史学家保存下来,成为今人研究古埃及历史的重要史料。曼涅托把埃及历史划分为30个王朝和古王国、中王国、新王国三个时期,这种分期法有一定的准确性,至今仍为学术界所沿用。


Charakteristika.

Kromě Náhorního Karabachu, Jižní Osetie a Abcházie nezávislost Podněstří dosud neuznal žádný jiný stát či mezinárodní organizace. V roce 1992 proběhla krátká válka mezi moldavskou armádou a podněsterskými ozbrojenými silami, podpořenými 14. ruskou armádou, umístěnou v Podněstří. Válka skončila na mrtvém bodě, protože moldavská armáda nebyla dost silná na to, aby přemohla podněsterské ozbrojené síly. Podněstersko zabírá asi jednu osminu území Moldavska, žije zde přes 500 000 obyvatel. Moldavská vláda v Kišiněvě nad tímto územím nemá žádnou pravomoc.  V hlavním městě Podněstří Tiraspolu de facto existuje nezávislý útvar, disponující všemi znaky státu, s vlastní zákonodárnou, soudní a výkonnou mocí. Podněstří má vlastní měnu i armádu, která se snaží být zárukou nedoktnutelnosti podněsterského území. V podněsterské vládě se objevily osoby podezřelé ze spojení s organizovaným zločinem, např. ministr pro státní bezpečnost Vladimir Jurjevič Anťufejev byl obviněn ze zločinů spáchaných v Rize počátkem 90. let.  Úřední řečí v Podněstří je rumunština (moldavština), psaná ale na rozdíl od Moldavska cyrilicí. Roku 2004 byly v Podněstersku zavřeny školy, které předtím vyučovaly rumunštinu latinkou.  Podněstersko je významným destabilizačním faktorem v regionu. Soustřeďuje se v něm obchod se zbraněmi (mj. ruská 14. armáda zanechala v zemi skoro 40 000 tun munice), které se v této oblasti i vyrábějí a často proudí přes Oděsu do Abcházie a Jižní Osetie. Kromě obchodu se zbraněmi profituje tiraspolská vláda také z pašování ropy, alkoholu a tabáku z a do okolních zemí. Ochrannou ruku nad Podněstřím drží Rusko, které tak tuto oblast pod záminkou ochrany etnických Rusů, kteří zde žijí, dlouhodobě destabilizuje. Region tak zůstává oblastí ruského vlivu v bezprostřední blízkosti hranic EU.

Dějiny.

Historicky byla severní část dnešního Podněstří pod vlivem polsko-litevské unie, jejíž bylo součástí přes čtyři století (1365–1793). Pravobřežní část Podněstří náležela do roku 1792 k Moldavskému knížectví, následně byla připojena k Rusku. Jižní cíp Podněstří byl od dob Zlaté hordy pod tatarským vlivem, po jejím rozpadu náležel ke Krymskému chanátu, který byl roku 1783 dobyt Ruskem. Koncem 18. století tak došlo k připojení celého Podněstří k ruskému impériu.  Téměř celé dnešní Podněstří leží na zbytku území, které v období 1920–1940 náleželo Sovětskému svazu a nazývalo se Moldavská autonomní sovětská socialistická republika (s autonomií v rámci Ukrajinské SSR). Ta byla formálně ustavena roku 1924. Zbytek území Podněstří, ležící na pravém břehu Dněstru, náležel jako součást Besarábie v letech 1918–1940 k Rumunsku. Po připojení Besarábie k Sovětskému svazu (1940) byla levobřežní část Podněstří spojena s většinou Besarábie do nově ustavené Moldavské SSR, už oddělené od Ukrajinské SSR. Po fašistickém vpádu do SSSR (22. června 1941) bylo celé Moldavsko i Podněstří připojeno k Rumunsku. Po porážce Rumunska v roce 1944 byl obnoven stav z let 1940–1941.  Během éry komunismu prošla Moldavská SSR, stejně jako mnoho jiných sovětských republik, obdobím rusifikace, během které se v Moldavsku usídlilo asi 300 000 etnických Rusů. Kolem 20 000 Moldavanů bylo posláno do pracovních táborů, hlavně do Kazašské SSR a na Sibiř. V tomto období se Podněstří stalo poměrně rusifikovaným územím a zároveň ekonomickým centrem země, stavěla se tu většina průmyslových či energetických závodů.  Konflikt mezi vládními úřady v Kišiněvě a úřady Podněstří začal v letech 1989–1990 a týkal se snah částí moldavských politiků, kteří chtěli připojit Moldavsko k Rumunsku a zavést jako státní jazyk rumunštinu (psanou latinkou). Proti tomu se ostře postavili občané Podněstří, hovořící většinou rusky, kteří používají cyrilici, ale i Gagauzové z jižního Moldavska.  Rozpory vyvrcholily 2. září 1990, kdy v Tiraspolu "zvláštní sjezd zastupitelů" z Podněstří vyhlásil "Podněsterskou moldavskou SSR" jako svazovou republiku Sovětského svazu nezávislou na Moldavsku. 27. srpna 1991 vyhlásilo Moldavsko nezávislost na Sovětském svazu, ale již o dva dny dříve Nejvyšší sovět PMSSR vydal Deklaraci o nezávislosti Podněsterské moldavské sovětské socialistické republiky (5. listopadu byla z názvu vypuštěna slova "sovětská socialistická"). Prezidentem země byl zvolen Igor Smirnov.  Zatímco akt nezávislosti Moldavska na SSSR byl mezinárodním společenstvím uznán, stejný akt ze strany Podněsterska na Moldavsku nikoli.  Dnes je oficiálním státním jazykem Moldavské republiky moldavština (psaná latinkou); jazykem Podněsterské moldavské republiky moldavština (psaná cyrilicí), ruština a ukrajinština.  17. září 2006 se uskutečnilo referendum o dalším směřování země (účast dosáhla 306 tisíc ze 389 tisíc oprávněných voličů, neboli 79%). V něm se pro "udržení politiky snahy o mezinárodní uznání nezávislosti země a její budoucí připojení k Rusku" hlasovala drtivá většina obyvatel, zatímco pro "připojení Podněstří k Moldavsku" hlasovalo pouze 3,4% voličů.

Přírodní podmínky.

Celé Podněstří se nachází v nížinatých oblastech v okolí řeky Dněstr, která je jeho jedinou velkou řekou. Pouze na severu do Podněstří zasahuje Volyňsko-podolská vyvýšenina, kde se nachází i nejvyšší bod Podněstří. Nachází se v Rybnickém rajonu u obce Ploť, asi 350 metrů od hranice s Ukrajinou (souřadnice: ). Jde o malou vyvýšeninu uprostřed polí, dosahující výšky 273 m n. m. Vrchol je snadno dostupný, od silnice se nachází jen 140 metrů.

Obyvatelstvo.

Zatímco v roce 2004 měla Podněsterská republika 555 tisíc obyvatel, o deset let později to bylo o 50 tisíc méně.  V roce 2013 se narodilo 4 825 dětí, zemřelo 6 867 osob (přirozený úbytek činil -2 042 lidí) a saldo migrace činilo dalších -2 225 lidí. Zhruba stejný vývoj lze sledovat bez větších změn v celém posledním desetiletí. Úbytek pracovních sil v produktivním věku a stárnutí obyvatelstva je jedním z největších problémů současného Podněstří. Důležitou podmínkou dalšího rozvoje společnosti v Podněstří je podpora aktivizace občanské společnosti - zde existují vazby na Českou republiku, neboť organizace Člověk v tísni v oblasti již od roku 2006 působí a snaží se podílet na projektech, které směřují ke zvýšení a rozšíření pocitu občanství, zodpovědnosti při prosazování celospolečenských témat.  Národnostní skladba  Národnostní skladba území je poměrně pestrá. Kromě tří hlavních národností jsou nejpočetnější menšinou Bulhaři, tvořící 2,5% obyvatel. Dalšími v pořadí jsou Gagauzové, Bělorusové, Němci, Poláci, Židé a Romové.  Největší města (podle údajů z let 2010–2011, v tisících obyvatel)

Hospodářství.

Podněstří je jednou z nejchudších oblastí Evropy. HDP v roce 2012 činil 1,057 miliardy $ (2 075 $ na hlavu). Zahraniční dluh země by již dávno způsobil její bankrot, nebýt ruských subvencí. Jen dluh za dodávky zemního plynu vůči Rusku přesahuje 3 miliardy $.  Z významných podniků jsou zde zastoupeny především hutě, dále několik vodních elektráren, textilní průmysl a výroba vín a destilátů.  V oblasti služeb a sdělovacích prostředků má téměř monopolní postavení holding ŠERIF, založený podnikateli Viktorem Gušanem a Iljou Kazmalym. Ten ovládá řetězec supermarketů, čerpacích stanic, hotelů, televizi, vydavatelství novin, mobilního operátora, fotbalový klub a řadu dalších firem. Šerif dlouho významně ovlivňoval i podněsterskou politiku, s ním spjaté hnutí Obnova získalo roku 2005 většinu 23 křesel ve 43členném parlamentu a bylo úzce provázáno s tehdejším prezidentem Smirnovem, v důsledku bezskrupulózních mocenských bojů a nástupu prezidenta Ševčuka v prosinci 2011 však o toto postavení přišlo.

Sport.

Jednou z mála oblastí, kde se navenek udržuje sounáležitost Podněstří a Moldavska, je fotbal. Tři podněsterské oddíly v sezóně 2013/2014 hrají moldavskou ligu a elitní klub Šeriff Tiraspol je jejím dvanáctinásobným vítězem a reprezentuje Moldavsko v evropských pohárech.  Naopak ve futsale dosáhlo Podněstří roku 2013 uznání, bylo přijato do Evropského svazu futsalu a jeho reprezentace hraje mezistátní utkání pod podněsterskou vlajkou.

Podněsterská moldavská republika (Podněstří, také Podněstersko, nebo Zadněstersko; moldavsky "Нистрене", rumunsky "Transnistria", rusky "Приднестровье", ukrajinsky "Придністров'я", "Наддністрянщина"), je "de facto" nezávislý stát ve východní Evropě podporovaný Ruskem, který se odtrhl od Moldavska. Mezinárodně stát uznaly jen Náhorní Karabach, Jižní Osetie a Abcházie, přičemž postavení těchto území je taktéž sporné. "De iure" je stále integrální součástí Moldavska. Jde o úzký pruh území podél řeky Dněstr, které se s výjimkou dvou malých předmostí nachází celé na jeho levém břehu. Moldavské úřady proto o tomto území mluví jako o „Levém břehu Dněstru“ "(Stînga Nistrului)". Pro změnu se uvnitř území Podněstří nacházejí enklávy, které kontroluje Moldavsko. Po světě je často známé pod rumunským názvem "Transnistria" (tedy „Zadněstersko“, „Zadněstří“), podněsterské úřady sídlící v hlavním městě Tiraspolu však tento termín odmítají s odůvodněním, že jde o termín rumunských fašistů, který za druhé světové války označoval mnohem větší území dnešní Ukrajiny (Podolí), kam byli odsouváni rumunští Židé.

德涅斯特河沿岸摩尔达维亚共和国(;;),简称德涅斯特河沿岸共和国,英语世界中通称外涅斯特里亚(Transnistria)。


Dějiny.

Po rozdělení Indie na Indii a Pákistán v roce 1947 a po indo-pákistánské válce došlo k dohodě o příměří, na jejímž základě Pákistán získal kontrolu nad částí státu Džammú a Kašmír. V další válce v roce 1971 byla část Ázád Kašmíru dočasně dobyta indickými jednotkami, ale o rok později byla na základě dohody o příměří opět vrácena.  Pákistán rozdělil svou část Kašmíru na dvě části:  Ani jedna z těchto částí nemá status a práva normální pákistánské provincie.

Správní členění.

Ázád Kašmír se dělí na 10 okresů (urdsky ضلع "zila'a," množné číslo اضلاع "azilā'a," anglicky "district," množné číslo "districts)." Základ správního členění pochází ještě z dob Britské Indie, okres Púnčh byl přetnut linií příměří a stejnojmenný okres dnes existuje i v indické části Kašmíru.  Vláda AJK v srpnu 2009 zavedla dva nové okresy Haveli (Havélí) a Hattian Bala (Hatján Bálá), ale ani na svých stránkách zatím neuvádí jejich rozlohu a počet obyvatel. Nejsou k dispozici ani mapy, na kterých by nové okresy byly zakresleny. Okres Havélí byl zřejmě vyčleněn z Bághu (východní část), jeho správním centrem je město Kahúta (کہوٹہ). Okres Hatján Bálá byl snad vyčleněn z Muzaffarábádu – obec toho jména se na mapách objevuje v horách na jihovýchod od Muzaffarábádu, na trase autobusové linky, která jednou týdně překračuje linii kontroly do Šrínagaru v indickém Kašmíru. Určité pochybnosti však přináší další stránka vlády AJK, která tvrdí, že "„A new districts of Havaile(Kahuta) and Hattian(Athmuqam) have also been declared in the north."" („Nové okresy Havaile (Kahuta) a Hattian (Athmuqam) byly také vyhlášeny na severu.") Město Athmuqam je totiž podle dosavadních map správním centrem okresu Neelum (Nílam).

Ázád Kašmír (urdsky آزاد کشمیر, "Āzād Kašmīr," anglicky "Azad Kashmir," plným názvem Ázád Džammú a Kašmír, urdsky آزاد جموں و کشمیر, "Āzād Jamūñ va Kašmīr," anglicky "Azad Jammu and Kashmir" (AJK)) je jedna z Pákistánem ovládaných částí Kašmíru, resp. původního indického státu Džammú a Kašmír (druhou takovou částí je Gilgit - Baltistán). "Ázád" v urdštině znamená "svobodný", úřední název se však do většiny jazyků nepřekládá, protože sama vláda Azád Kašmíru dává v anglických textech přednost termínu "Azad Kashmir" před "Free Kashmir".

自由克什米尔()),全称自由查谟和克什米尔(),是巴基斯坦控制的克什米尔地区的一部分。面积13,297平方公里,人口3,965,999(2006年)。首府穆扎法拉巴德。主要语言有克什米尔语、乌尔都语、Hindko语、米尔布尔语、帕哈里语、Gojri语、普什图语等。2005年克什米尔大地震的震央在这里。