Počátky konfliktu.

Poměry Řeků v Asii.

Národem, který si částečně podrobil Řeky, obývající asijský břeh Egejského moře, byli Lýdové. Jejich král Alyattés II. vedl již na přelomu 6. a 7. století př. n. l. válku proti Mílétu, která skončila uzavřením smlouvy, podle níž si Mílétos zachoval vnitřní autonomii, avšak v zahraniční politice následoval Lýdii. Později se proto Míléťané zúčastnili lýdské války proti Médům. Po Alyattovi usedl na lýdský trůn v roce 560 př. n. l. jeho syn Kroisos, jenž porazil řecké obce v Malé Asii a přinutil je k placení tributu, nicméně od rozšiřování svého vlivu dále na západ upustil. Zhruba v letech 554/553 př. n. l. se íránský vládce Persidy Kýros II. Veliký vzbouřil proti svému médskému suverénovi. Po čtyřech letech bojů si Kýros Médii podmanil a založil tak perskou říši. Kroisos se proti rostoucí perské moci rozhodl zasáhnout, ovšem dříve než tak učinil, dotázal se na radu proslulé věštírny v Delfách. Ta mu vzkázala, že "„překročí-li řeku Halys,

Iónské povstání.

Povstání iónských obcí bylo vyvoláno v roce 499 př. n. l. mílétským tyranem Aristagorem, jenž se s pomocí satrapy Artaferna pokusil obsadit ostrov Naxos. Když však výprava neuspěla, Aristagorás, obávající se potrestání, podnítil povstání nespokojených Iónů. Ti záhy vypudili ze svých měst tyrany ustavené Peršany a vytvořili spolek, jehož mluvčí požádali evropské Řeky o pomoc. Aristagorás se ucházel o podporu spartského krále Kleomena I., který byl sice Iónům nakloněn, nicméně Sparťané se rozhodli nezapojovat se do tak vzdáleného konfliktu. Aristagorás se poté obrátil na Athéňany, kteří následně do Asie vyslali společně s Eretrijci dvacet resp. pět válečných lodí. Toho v budoucnu využil Dáreios jako záminky k

Dáreiova invaze.

V průběhu roku 493 př. n. l. byla poslední místa odporu zdolána perskou flotilou. Dáreios se však nespokojil s porážkou maloasijských Řeků a využil povstání k rozšíření své moci na řecké obce v Egejském moři a v Propontidě, přičemž mnohé z nich dříve nepodléhaly Peršanům. Zatímco Mílétos byl vypleněn, jeho chrámy zbořeny a obyvatelstvo přesídleno do Mezopotámie, s ostatními iónskými městskými státy zacházeli Peršané o poznání shovívavěji. Obnovením klidu v regionu pověřil Dáreios svého zetě Mardonia. Ten zmírnil daňovou zátěž řeckých obcí, ve většině z nich byly na místo nepopulárních tyranů nastoleny demokratické režimy, také zajatci byli propuštěni domů a sám Dáreios podněcoval perské šlechtice v přejímání řeckých náboženských obřadů. Dochované záznamy z tohoto období nasvědčují tomu, že perská a řecká aristokracie spolu uzavíraly četné manželské svazky a dětem z nich vzešlým byla dávána řecká jména. Dáreiova smířlivá politika byla však ve skutečnosti pouze propagandistickým tahem namířeným proti pevninským Řekům. V roce 491 př. n. l. vyslal Dáreios své emisary do Řecka, aby zde požadovali „vodu a zemi“ (symbol podřízenosti). Většina Polis perskou nadvládu uznala, odmítla pouze některá města včetně Sparty a Athén, jež perské vyslance usmrtily.

Mardoniova výprava.

Na jaře roku 492 př. n. l. se v Kilíkii začalo shromažďovat expediční vojsko pod Mardoniovým velením, jehož cílem bylo podrobení řeckých obcí. Své pěší sbory poslal Mardonios k Helléspontu, sám se prozatím zdržel při egejském pobřeží Iónie, kam dorazilo jeho loďstvo. Při té příležitosti odstranil tyrany, místo nichž ustavil v iónských městech lidové vlády. Odtud Mardonios pokračoval k

Bitva u Marathónu.

V roce 490 př. n. l. sestavili vojevůdci Dátis a Artafernés na perské poměry sice nepříliš početné, avšak obzvláště vybrané vojsko. Prostřednictvím perského námořnictva měly být tyto síly přepraveny do Řecka, kde měly ztrestat Athény a Eretrii za jejich podporu Iónům. Loďstvo vyplulo z Kilíkie k Rhodu, kde se Dátis neúspěšně pokusil dobýt město Lyndos. Z Rhodu se flotila plavila dále na sever. Na jaře roku 490 př. n. l. stanuli Peršané na Samu a nedlouho nato se vylodili na ostrově Naxos, jehož obyvatelstvo uprchlo do hor. Peršané pokračovali v dobývání dalších ostrovů, až posléze přistáli na jižním cípu ostrova Euboia. Zde ležící Eretrie se šest dnů statečně bránila, avšak sedmý den otevřeli eretrijští zrádci brány města Peršanům. Veškeré mužské obyvatelstvo bylo pak uvrženo do otroctví, město srovnáno se

Význam Marathónu.

Důsledky bitvy u Marathónu byly zásadní pro obě strany konfliktu. Athéňané si ověřili, že jsou schopni bojovat a zvítězit nad dosud nepřemožitelnými Peršany, což, pokud akceptujeme Hérodotova slova, byl pozoruhodně výjimečný výkon. Athény zvýšily tímto senzačním vítězstvím svoji reputaci v celém řeckém světě. Jak napsal římský historik Cornelius Nepos: "„Dodnes se

Následujících deset let.

Perská říše.

Pohroma Peršanů v Řecku učinila Dáreia o to víc dychtícího po dobytí této země. Po bitvě u Marathónu strávil velkokrál další tři roky budováním nového vojska, ovšem dříve než byly přípravy završeny, vypuklo v Egyptě povstání, které ho přinutilo kampaň do Řecka odložit. Po Dáreiově smrti v roce 485 př. n. l. nastoupil na perský trůn jeho syn Xerxés I. Ten nejprve zdolal vzpouru v Egyptě a následně také v Babylónu. Pak mohl napřít svoji pozornost západním směrem, k evropským břehům Egejského moře. Xerxés nařídil všem městům své

Řecké státy.

Nedlouho po vítězství u Marathónu přiměl Miltiadés Athéňany k podniknutí expedice na Kykladské ostrovy. Jeho tažení na ostrově Paros však ztroskotalo, přičemž zde byl vážně zraněn. Miltiadův neúspěch podnítil jeho politické soupeře k protestům, jež vedly k Miltiadově pádu. Po svém návratu do Athén byl obviněn z vlastizrady a odsouzen k smrti. Trest byl sice zmírněn na pokutu padesáti talentů, nicméně dříve než mohl tuto sumu zaplatit, podlehl ve vězení utrženým zraněním. V athénské politice se nyní svářily dvě strany, demokraté vedení Themistoklem a aristokraté v čele s Aristeidem. V roce 487 př. n. l. bylo poprvé užito střepinového soudu ("ostrakismus"), jímž byli postiženi převážně vůdčí představitelé zastánců míru s Persií. O pět let později zvítězil Themistoklés nad Aristeidem, který byl ostrakismem vypovězen z Athén. V téže době probíhala válka mezi Athénami a ostrovem Aigínou, jež byla nejsilnější námořní mocností Řecka a jejíž lodě pustošily attické pobřeží. Themistoklovi se následně podařilo pohnout své spoluobčany k využití zisků z nově objevené stříbrné žíly v

Xerxova invaze.

Velikost perského vojska.

Perské vojsko z východních satrapií se shromáždilo v létě a na podzim roku 481 př. n. l. v Kappadokii, odkud je Xerxés odvedl do Sard, kde strávil zimu. Brzy na jaře následujícího roku 480 př. n. l. se armáda vydala k Helléspontu, kde se s ní u Abýdu spojily oddíly ze západních satrapií. Celkový počet pozemních a námořních sil, s nimiž zahájil Xerxés tažení do Řecka, byl předmětem mnoha diskusí a sporů. Podle Hérodota se prý Peršané přesunovali sedm dní a sedm nocí po mostě do Evropy, přičemž jejich

Bitva u Thermopyl.

V době, kdy Xerxés ještě dlel v Abýdu, vyslali Řekové vojsko 10 000 mužů vedených Sparťanem Oienetem, jemuž byl podřízen Themistoklés, do údolí Tempé, průsmyku mezi Thesálií a Makedonií. Protože se ale Helénové nemohli spolehnout na Thesaly a navíc hrozilo, že Peršané překročí hory jinou cestou, ustoupili zpět na jih. V srpnu 480 př. n. l. dosáhli Peršané Thesálie, aniž by při postupu narazili na jakýkoli odpor. Někdy v témže momentě se u Thermopyl utábořil menší oddíl vyslaný řeckými obcemi, jemuž velel spartský král Leónidás. Po příchodu k Thermopylám zde Xerxés nalezl hradbu bráněnou třemi sty Sparťany a asi 7000 hoplíty z jiných obcí. Xerxovi zvědové informovali krále o nepatrném počtu Řeků a o tom, že Sparťané si zdobí vlasy, což, jak Xerxovi vysvětlil jeho rádce Démaratos, byl starodávný zvyk vykonávaný Sparťany před bojem, v němž očekávali smrt. Xerxés však Démaratovi nevěřil a pozdržel svůj útok o čtyři dny, neboť spoléhal, že se Řekové vzhledem k ohromné převaze Peršanů raději rozejdou. Rovněž k nim poslal svého hlasatele, jenž královým jménem vyzval Řeky ke složení zbraní. Na to mu Leónidás odpověděl, „pojď a vezmi si je!“ ("„molón labe!“").  Přesvědčen takovými

Artemísion, vydrancování Athén.

Mezitím řecké loďstvo, tvořené 330 triérami, z nichž zhruba dvě třetiny náležely Athéňanům, kotvilo u mysu Artemísion na severu ostrova Euboia. Velení příslušelo nikoli Themistoklovi nýbrž spartskému nauarchovi Eurybiadovi. Po skončení bouře na pobřeží Magnésie pokračovaly perské lodě kolem Pagaského zálivu a poté zakotvily u Afet nedaleko řeckých lodí. Po zjištění počtu perských plavidel chtěli mnozí z Řeků opustit svoji pozici. Themistoklés a Euboiané, kteří se obávali o své ženy a děti, je jen s obtížemi přesvědčili, aby vytrvali na místě a utkali se s Peršany. Současně se 200 perských lodí vypravilo podél východního pobřeží Euboie, aby Řekům zablokovalo únikovou cestu obsazením úžiny Euripos. Řekové se však o tomto úskoku dozvěděli a vyslali na jih část svých lodí. Když se jim v tom hlavní část perských sil pokusila zabránit, rozhořel se boj, v němž byli Peršané odraženi. Následující noci pak bouře zasáhla perské lodě plující k Euripu a většinu z nich vážně poničila. Tyto nezdary ale Peršany neodradily

Bitva u Salamíny.

Peloponéští velitelé flotily, obzvláště Sparťan Eurybiadés a Korinťan Adeimantos, chtěli ustoupit k Isthmu, kde se shromažďovalo řecké pozemní vojsko. Themistoklés jim však pohrozil, že 200 athénských triér, které tvořily jádro řeckého loďstva, odpluje k jižní Itálii. Také zdůrazňoval, že přenechají-li Helénové průliv u Salamíny Peršanům, nejenže budou muset riskovat bitvu na otevřeném moři, kde jejich šance na vítězství budou podstatně nižší, navíc perské loďstvo bude moci vylodit své pozemní síly kdekoli na Peloponésu, čímž budou Řekové na Isthmu obklíčeni. Těmito slovy získal Themistoklés Eurybiada na svou stranu, avšak jakmile se mohutná králova flotila přiblížila i s perským vojskem k úžině u Salamíny, Řekové

Závěr tažení.

Zdrženlivost, jíž Sparta projevovala po bitvě u Thermopyl, příliš neprospěla řecké věci. Nakonec to však byly právě spartské zbraně, které trvale ukončily perskou hrozbu v Řecku. Pod dojmem obnoveného perského útoku se v létě 479 př. n. l. vypravil Pausaniás v čele 5000 spartiatů a 5000 peroiků, doprovázených podle Hérodota 35 000 heilóty, ze Sparty na Isthmos. Toto byla největší vojenská síla, jakou do té doby Sparta vyslala do pole. K spartské armádě se připojily také vojenské sbory mnoha dalších řeckých států. Athéňané vyslali 8000 těžkooděnců, Korinťané 5000, Megařané 3000. Řecké vojsko čítalo celkově kolem 38 000 hoplítů, k nimž je třeba připočítat ještě lehkooděnce a heilóty. Slabinu Helénů ale představovala absence jízdy a nízký počet lučištníků. Perské síly byly asi trojnásobné

Další průběh válek.

Vznik délského spolku.

Aristeidés, tehdejší vůdce Athéňanů, zapůsobil svým jednáním a povahou na maloasijské Řeky velice příznivě. Jelikož Athéňané byli podobně jako značná část asijských Řeků iónského původu, požívali u svých spolubojovníků více důvěry než dórští Sparťané. V roce 477 př. n. l. byl na ostrov Délos svolán kongres řeckých obcí, ležících na ostrovech či pobřeží Egejského moře. Na tomto posvátném místě, jež bylo centrem Apollónova kultu, vytvořily zmíněné řecké městské státy tzv. délský spolek, přičemž vůdčí postavení v této alianci náleželo Athéňanům díky velikosti jejich námořnictva. Členové spolku se zavázali pokračovat

Athéňané ve východním Středomoří.

V roce 466 př. n. l. shromáždil Kimón 200 athénských a 100 spojeneckých triér a vydal se na jihovýchod do Pamfýlie. Jeho flotila následně rozdrtila perské síly v bitvě u řeky Eurymedóntu, čímž byla k délskému spolku připojena také Lýkie. Po vítězství u Eurymedóntu podnikli Athéňané novou výpravu na Kypr. O čtyři roky později povstal proti perské nadvládě Egypt. Athéňané ochotně vyhověli egyptské prosbě o pomoc a v roce 460 př. n. l. poslali povstalcům 200 triér, které předtím operovaly na Kypru. Peršané seskupili velmi početné vojsko (Ktesiás a Diodóros Sicilský hovoří až o 400 000 mužích), jež mělo zadusit egyptskou vzpouru. Bitva se prý odehrála na západním břehu Nilu, přičemž rozhodující podíl na perské porážce náležel athénské falanze. Perská armáda nato unikla do Memfidy. Nedaleko odsud se pak strhlo námořní střetnutí, v němž 40 athénských a 15 samských lodí potopilo 30 perských plavidel a dalších 20 zajalo.  Mezi léty 459 až 456 př. n. l. pokračovali Athéňané a Egypťané v obléhání Peršanů v Memfidě. Když však byla velká část athénského loďstva odvelena do Egejského

Kalliův mír.

Po této bitvě byli délský spolek i Peršané zcela vyčerpáni. Žádná z válčících stran nebyla schopna zajistit si úplnou kontrolu nad východním Středomořím. Perský velkokrál proto vyslal do Athén své emisary s nabídkou příměří, k čemuž byl Periklés příznivě nakloněn. Podle Diodóra poslal athénský vůdce na podzim 449 př. n. l. bohatého athénského politika Kallia do perských Sus, aby zde vyjednával o míru. Přesná povaha ujednání, které se stalo známým jako „Kalliův mír“, zůstává nejasná. Diodóros tvrdí, že se jednalo o „významnou smlouvu“, avšak Thúkýdidés o ní nepodává žádné zprávy. Historicita Kalliova

Pozdější konflikty.

Peršané a Řekové pokračovali ve vzájemném zasahování do svých záležitostí. V roce 411 př. n. l. se Peršané zapojili do peloponéské války, když vytvořili oboustranný obranný pakt se Spartou, jíž finančně přispívali k vedení námořního boje s Athénami výměnou za kontrolu Iónie. V roce 404 př. n. l. se Kýros mladší pokusil zmocnit perského trůnu a za tímto účelem si opatřil 13 000 žoldnéřů z celého řeckého světa, z nichž Sparťanů bylo asi 700 až 800. Sparťané prý věřili, že pouze plní podmínky sjednané smlouvy a neznali pravý účel Kýrova tažení na východ. Po Kýrově porážce v bitvě u Kúnax podnikli přeživší Řekové legendární „pochod deseti tisíc“ ("Anabasis"). Artaxerxés II. se pokusil

Historické prameny.

Vše, co je nám v současnosti o tomto konfliktu známo, pochází takřka výlučně z per starověkých řeckých autorů. Nejdůležitějším pramenem je dílo Hérodota, historika původem z Halikarnássu, který poté, co byl vyhnán ze svého rodného města, procestoval v polovině 5. století př. n. l. velkou část středomořského světa od Skythie až po Egypt. Při tom se zabýval sběrem informací o řecko-perských válkách a jiných událostech, jež pak všechny sepsal ve svém díle nazývaném česky Dějiny ("Histories apodeixis"). Tento spis začíná Kroisovým dobytím Iónie a končí pádem města Séstos v roce 479 př. n. l. Předpokládá se, že v této práci Hérodotos reprodukoval to, co mu sdělili jeho hostitele a patroni, aniž by přitom takto nabyté údaje podroboval bližšímu kritickému zkoumání. V důsledku toho je v Dějinách obsaženo mnoho pravdivých informací, avšak často je přítomné také zveličování skutečností a místy politická propaganda. Přesto antičtí historikové pokládali jeho práci za kvalitnější než výtvory jeho předchůdců, což je důvod, proč Cicero nazval Hérodota „otcem historie“.  Athéňan Thúkydidés měl v úmyslu sestavit dílo, které by navazovalo na Hérodotovo a končilo peloponéskou válkou v roce 404 př. n. l. Jeho sbírka knih je česky pojmenována Dějiny peloponnéské války. Všeobecně panuje názor, že Thúkýdidés zemřel dříve, než byl schopen svůj spis dokončit, neboť jsou v něm vylíčeny pouze události prvních dvaceti let peloponéské války. O předchozím vývoji se zde vyskytuje jen malé množství informací. Skutečnosti důležité z hlediska řecko-perských válek jsou shrnuty v první knize.  Z pozdějších spisovatelů lze zmínit Efora z Kýmé, jenž ve 4. století př. n. l. vytvořil všeobecné dějiny, které zahrnují i události spadající do období řecko-perských válek. Diodóros Sicilský napsal v 1. století n. l. knihu o dějinách od počátku věků, v níž se zmiňuje rovněž o konfliktu Řeků a Peršanů. Dílo nejvíce vycházející z perských pramenů sepsal Řek Ktesiás z Knidu, který byl osobním lékařem krále Artaxerxa II. Jeho práce se zaobírala perskými dějinami a vznikla ve 4. století př. n. l. Ktesiás se do určité míry vysmívá Hérodotovi a svůj vlastní spis považuje za přesnější, neboť údaje jím zaznamenané převzal od Peršanů. Díla těchto tří autorů se však nedochovala v celém znění.  Pouze fragmenty o řecko-perských válkách se zachovaly ve spise Myriobiblon, jenž zhotovil Fotios, který se stal v 9. století konstantinopolským patriarchou, dále v knize Eklogy od byzantského císaře Konstantina VII. Porfyrogenneta a v Sudě, byzantské encyklopedii z 10. století. Současným historikům tudíž nezbývá než doplňovat Hérodotova a Thúkýdidova tvrzení ze spisů pozdějších analistů, kteří se primárně zaobírali jinými skutečnostmi. Mezi taková díla patří Plútarchovy Životopisy ze 2. století n. l. a cestopis jižního Řecka, sepsaný v tomtéž století zeměpiscem a cestovatelem Pausaniem, jehož nelze zaměňovat se spartským vojevůdcem téhož jména. Taktéž někteří římští historikové se věnovali líčení průběhu řecko-perských válek. K nim patří Junianus Justinus a částečně i Cornelius Nepos.

Řecko-perské války se nazývala série konfliktů mezi řeckými městskými státy a perskou říší, jež začala v roce 499 př. n. l. a trvala až do roku 449 př. n. l. Jejich příčina tkvěla ve snaze perských velkokrálů Dáreia I. a obzvláště Xerxa I. podmanit si vojenskou silou starověké Řecko. Toto úsilí však navzdory veškeré materiální a lidské převaze Persie skončilo fiaskem. Úspěšná třebaže vyčerpávající obrana Řecka byla v představách vítězných Helénů takřka zmytizována a řecké vítězství našlo svůj výraz i v klasickém umění a kultuře, například Aischylos vytvořil drama "Peršané". Tento mýtus zčásti přetrval až do 20. století, což se projevilo i v časté interpretaci tohoto konfliktu jako obrany svobodné západní civilizace před násilnou vládou orientální despocie.

波希战争公元前499年,波斯与古希腊城邦之间的一系列冲突。


Historie klubu.

Dnešní klub, znovu založený v roce 2002, je pokračovatelem historického sdružení, které vzniklo 29. srpna 1926 spojením klubu "Palestra Ginnastica Fiorentina Libertas" a "Club Sportivo Firenze". Ti daly název "Associazione Calcio Fiorentina". Na začátku byli oficiální barvy bílá a červená. V nejvyšší soutěži prvně hráli již v sezoně 1928/29, ale hned sestoupili do druhé ligy. Od sezony 1929/30 již hrají v tradiční barvě fialové. V ročníku 1934/35 se klub zúčastnil o Středoevropský pohár. Dokráčel do čtvrtfinále. To už hrál opět v nejvyšší ligu, kterou do konce války opustil jednou (1937/38). Nejlepším umístění bylo třetí místo (1941/41).  První titul v nejvyšší lize byl v sezoně 1955/56 když zvítězil o 12 bodů před Milánem. Jako obhájci titulu poté obsadili druhou příčku, když nestačili na Milán. Na Evropa|evropské scéně se klub objevil v ročníku 1956/57 v poháru PMEZ a dokráčel do finále kde prohrál nad španělským klubem Real Madrid 2:0. Až do sezony 1959/60 dokráčeli "fialky" v nejvyšší lize na druhé místo. Ročník 1960/61 byl velmi úspěšný. Klub hrál o pohár PVP, kde se ve finále utkal se skotským klubem Rangers FC. Dvě utkání vyhráli (2:0, 2:1) a získali tak první evropskou trofej. Na domácí scéně získali v italský pohár po vítězství ve finále nad klubem Lazio 2:0. Jako obhájci trofeje o pohár PVP dokráčel opět do finále, kde ale podlehl španělským klubem Atlético Madrid (1:1, 0:3). Další italský pohár získává v ročníku 1965/66, když poráží ve finále v prodloužení 2:1 klub Catanzaro. V Středoevropském poháru poráží ve finále československý klub Trenčín 1:0.  Druhý titul v nejvyšší lize je v sezoně 1968/69 když poráží o čtyři body kluby z Cagliari a Milána. Od získání titulu až po sestup v sezoně 1992/93 získává klub jednou italský pohár (1974/75), umísťuje se nejvyšší lize tři krát na medailových příčkách a na evropské scéně se nejdál dostává do finále v poháru UEFA (1989/90). Po vítězství ve druhé lize "fialky" sezonu 1995/96 dokončují na čtvrtém místě a vyhrají i italský pohár. V ročníku 1996/97 se v poháru PVP dostávají do semifinále kde je vyřadí budoucím vítěz FC Barcelona (1:1, 0:2). To už klub vlastní od roku 1993 filmový producent Mario Cecchi Gori. Po jeho smrti se klubu ujímá jeho syn Vittorio Cecchi Gori. Poslední vítězství klub slaví v ročníku 2000/01 když vyhrává italský pohár.  Po sezoně 2000/01 zahájil civilní soud ve Florencii konkurzní řízení proti klubu, která se přes prodeje svých nejznámějších hráčů jako Gabriel Batistuta, Rui Costa a Francesco Toldo ocitla ve vážné rozpočtové krizi. V této obtížné finanční situaci klub sezonu 2001/02 dohrává, ale konči na sestupové příčce. Následně klub nemohl z důvodu nezaplacení mzdy hráčům a nemožnosti podpořit ekonomické úsilí spojené s účastí ve druhé lize, byl později klub vyhlásit bankrot. Byl založen klub nový díky městu Florencie. Stalo se tak 1. srpna roku 2002 a klub se jmenoval "Fiorentina 1926 Florentia" s účastí ve čtvrté lize. Zanedlouho klub koupil Diego Della Valle a přejmenoval ji na "Florentia Viola". Název se změní po postupu do druhé ligy na ACF Fiorentina.  Již v sezoně 2004/05 hrají "fialky" nejvyšší ligu. Kvůli účasti v korupčním skandálu po sezoně 2005/06 byl spolu s Juventusem a Laziem přeřazen do druhé ligy. Navíc mu bylo v sezóně 2006/07 odečteno 12 bodů a nesměl se zúčastnit Ligy mistrů. Odvolací soud mu však trest zmírnil, a tak nakonec nebyl přeřazen do druhé ligy, bylo mu však odečteno 19 bodů v sezóně 2006/07 a zpětně mu bylo odečteno 30 bodů v sezóně 2005/06. To obnášelo v sezóně 2005/06 pád ze čtvrtého místa na deváté. Sezónu 2006/07 načínala s 15 bodovou ztrátou, nakonec získala 58 bodů a skončila na pátém místě (bez odečtu na třetím).  V ročníku 2007/08 klub hraje Pohár UEFA kde dokráčela do semifinále. Tam jej vyřadil Skotský klub Rangers FC až na penalty. V lize se "fialky" umisťují na čtvrtém místě a kvalifikují se do Ligy mistrů. Umisťují se na třetím místě v základní skupině zajišťující hraní v poháru UEFA kde končí v šestnácti finále. Velký úspěch zaznamenají v ročníku 2009/10. V základní skupině všechny překvapila, když celou skupinu vyhrála. Památné je především vítězství nad Liverpoolem. V osmifinále byl soupeřem německý FC Bayern Mnichov, se kterým svedla velice vyrovnanou bitvu, nicméně venku prohrála 1:2, doma vyhrála 3:2 a ze soutěže tak vypadla kvůli zvýhodnění gólu vstřeleného venku. Samotný FC Bayern Mnichov se pak probojoval až do finále. Dne 6. června 2019 Diego Della Valle prodá klub americkému podnikateli Rocco Commisso.  Nejvyšší soutěž hraje 84 sezon (nepřetržitě od sezony 2004/05).  Ve druhé lize klub odehrál 7 sezon a vyhrál ji 3x.

Associazione Calcio Firenze Fiorentina je italský fotbalový klub hrající v sezóně 2019/20 nejvyšší ligu sídlící ve městě Florencie v regionu Toskánsko.

佛罗伦萨足球俱乐部(ACF Fiorentina),是一间位于意大利托斯卡纳区佛罗伦斯的足球会,现时于意甲作赛,成立于1926年8月26日。


Historie.

Raná historie (1903 - 1944).

Dějiny německého fotbalu dostaly nový spád 28. ledna 1900, kdy bylo v Lipsku 86 fotbalovými kluby odsouhlaseno založení "Deutscher Fussball Bund (DFB)", čili Německého fotbalového svazu. Tento orgán řídí německé fotbalové soutěže do dnešních dnů. První oficiální mistrovství se odehrálo mezi lety 1902/03 a prvním vítězem se stalo VfB Leipzig, které ve finále hraném v Hamburku porazilo česko-německé DFC Prag 7-2. Zájem o účast v soutěži se mezi kluby šířil velmi rychle a DFB již v roce 1904 vstoupilo do konfederace FIFA jako jeden ze zakládajících členů.  Mezi lety 1903 a 1944 hrály kluby o trofej zvanou "Viktoria Meisterschaftstrophäe" (Viktoriin mistrovský pohár). V roce 1908 byla na několik let přejmenována na "Kronprinzenpokal" (princův pohár), což bylo na počest korunního prince Viléma Pruského. Soutěž byla přerušena během první světové války (nehrálo se 1914 - 1919) a její rozpad zapříčinila druhá světová válka v roce 1944. Posledním vítězem Viktoriina poháru bylo Dresdner SC. Nejúspěšnějšími kluby této éry byly FC Schalke 04 a 1. FC Norimberk, oba se 6 německými tituly na kontě.

Období rozloučení (1948 - 1991).

Během války se Viktoriina trofej ztratila nebo byla zničena. Později byla vytvořena replika, která je dnes uložena v East German bank. Byla proto nutnost vytvořit trofej novou. Vybrán byl návrh "Meisterschale" (Mistrovský talíř), někdy zvaný také „salátová mísa“. Vytvořen byl roku 1949 a ke korunovaci mistra slouží dodnes.  Z důvodu rozdělení Německa na Německou demokratickou republiku a Německou spolkovou republiku musela být rozdělena i Gauliga (název soutěže v letech 1933-45). Novým názvem pro obě vzniklé soutěže se stala Oberliga (pro východní DDR Oberliga). Za pokračovatele Gauligy je z politických i historicky sportovních důvodů považována Oberliga NSR. Zde byl po Mistrovství světa ve fotbale 1962 ustanoven nový formát soutěže (ze systému dvou skupin a finálového zápasu) na systém ligový, podobný anglické Barclays Premier League. Pro lepší konkurenceschopnost soutěže o tom rozhodli představitelé svazu 28. července 1962 v Dortmundu. Nová soutěž dostala název Fußball-Bundesliga a prvním vítězem v premiérovém ročníku 1963/64 se stal 1. FC Köln. Trofejí pro nově vzniklou soutěž zůstal "Meisterschale" (Mistrovský talíř).  Plody nově vzniklé soutěže se dostavily velice záhy v podobě úspěchů německých mužstev v Evropských pohárech pořádaných pod UEFA. Vítězi Ligy mistrů se stali Bayern Mnichov (3x) a Hamburger SV. Další dva kluby se probojovaly do finále. Podobné úspěchy jsou i v Poháru UEFA, který v této epoše vyhrála 2x Borussia Mönchengladbach, po jednom triumfu má pak Bayer 04 Leverkusen a Eintracht Frankfurt. Pohár vítězů pohárů v této době vyhrály německé týmy celkem 4x.

Sloučení s Oberligou DDR (1991).

V roce 1991 po sloučení Německa došlo i k opětovnému přidružení "Deutscher Fußball-Verband der DDR" (fotbalového svazu NDR) s "Deutscher Fussball Bund (DFB)". Díky tomu došlo i ke startu Východoněmeckých klubů ve Fußball-Bundeslize. V sezoně 1991/92 (první společné) měla soutěž 20 členů, kteří byli později zredukováni na dnešních 18.  Historicky nejúspěšnějším klubem je Bayern Mnichov se 22 tituly na kontě (z toho 21 v Bundeslize). Dnes patří Německá fotbalová Bundesliga k nejlepším soutěžím v Evropě a v žebříčku UEFA jí patří třetí místo za anglickou Barclays Premier League a španělskou Primera División. Úřadujícím mistrem, vítězem sezony 2015/16, je FC Bayern Mnichov.  Bundesliga je nejnavštěvovanější fotbalovou ligou na světě, v sezóně 2014/15 zaznamenala průměr 42 344 diváků na zápas.

Nejlepší kluby v historii - podle počtu titulů.

Hvězdičky za mistrovské tituly se v Německu počítají pouze za tituly po vzniku Bundesligy v roce 1963. Jedna hvězda je za tři tituly, dvě hvězdy za pět titulů, tři hvězdy za 10 titulů a čtyři hvězdy za 20 titulů

Historická tabulka střelců.

Pozn.: platí k dubnu 2013, zdroj:

Německá fotbalová Bundesliga (německy v originálním názvu Fußball-Bundesliga) je nejvyšší německá fotbalová soutěž. Jejím pořadatelem je "Deutscher Fußball-Bund (Německý fotbalový svaz)". O jejím založení bylo rozhodnuto tímto svazem 28. července 1962 v Dortmundu. Nižší soutěží je 2. německá fotbalová Bundesliga.

足球联邦联赛()通常称为德国足球甲级联赛或简称德甲,是德国足球最高等级的赛事类别,由德国足球协会于1962年7月28日在多特蒙德确立,自1963-64赛季面世。作为德国足球联赛系统的组成部分,德甲的每支球队均需与同级别的全部其它球队进行主客场制对赛,最终的德国足球冠军可获得欧洲冠军联赛的参赛资格;而排名最末的两支球队将降级至德国足球乙级联赛(德乙)。排名倒数第三的球队则需要与德乙第三名进行保级附加赛,胜者可获准留在德甲。此外,所有德甲球队都可直接入围德国足协杯比赛,两者冠军将参加德国超级杯的争夺。


Historie.

FC Bayern Mnichov byl založen 27. 2. 1900 členy Mnichovského gymnastického klubu. Klub hrál svá první utkání v oblastní bavorské lize. První úspěch přišel v roce 1926, kdy FCB vyhrál mistrovství jižního Německa, úspěch opakoval o dva roky později. První národní trofej FCB získal v roce 1932, když v rozhodujícím zápase ligového ročníku porazil Eintracht Frankfurt 2:0. Příchod Hitlerova režimu skoncoval s rozvojem Bayernu. Prezident a trenér, kteří byli oba židovského původu, opustili Německou říši. V příštích letech se proto Bayernu přezdívalo Klub Žida.  Po válce se Bayern stal členem jižní konference německé první divize – Oberliga Süd. Klub již patřil mezi lepší týmy, ale koncem padesátých let přišly finanční potíže. Továrník Roland Endler poskytoval Bayernu velké množství finančních prostředků a byl odměněn čtyřmi lety u kormidla klubu. V roce 1963 se všechny Oberligy spojily do jedné národní soutěže, německé Bundesligy. Do základní sestavy se začaly prosazovat mladé talenty jako Franz Beckenbauer, Gerd Müller nebo Sepp Maier, kteří se poté stali největšími hvězdami klubu.  V první bundesligové sezoně FCB skončil třetí a vyhrál německý pohár. Kvalifikoval se do Poháru vítězů pohárů, který vyhrál v následujícím roce. V dramatickém finále proti skotskému Glasgow Rangers skóroval v prodloužení Franz Roth a FCB mohl slavit vítězství 1:0. V roce 1967 převzal tým kouč Branko Zebec a FC Bayern získal svůj první double.  V roce 1970 převzal tým kouč Udo Lattek. Po získání poháru v jeho první sezoně vedl Bayern k jeho třetímu ligovému titulu. Rozhodující zápas sezony 1971/72 proti FC Schalke 04 byl první zápas hrající se na novém Olympijském stadionu a byl zároveň první živě vysílaný zápas bundesligové historie. Bayern porazil Schalke 5:1 a mohl slavit vítězství i rekordy, které během ročníku vytvořil. Klub vyhrál další dva ligové ročníky, ale vrchol nastal až v roce 1974, kdy ve finále PMEZ (dnes Liga mistrů UEFA) porazil Bayern Atlético Madrid 4:0. V následující sezoně Bayern obhájil vítězství v PMEZ proti Leeds United AFC. O rok později v Glasgowě FCB porazil ve finále AS Saint-Étienne a stal se tak třetím klubem, který dokázal vyhrát PMEZ ve třech po sobě jdoucích ročnících. Poslední trofej získaná v této éře bylo vítězství v Interkontinentálním poháru. Ve finále byl poražen klub Cruzeiro Esporte Clube. Osmdesátá léta byla obdobím velkých změn ve vedení a finančních potíží. V Německu se sice Bayernu relativně dařilo, ale v Evropě se klub neprosazoval. Úspěch na evropském poli se dostavil až v roce 1996 v Poháru UEFA, když ve finále podlehl Bayern francouzskému týmu Bordeaux.  Od roku 1998 až do roku 2004 byl FC Bayern trénován Ottmarem Hitzfeldem, který se stal jedním z nejúspěšnějších trenérů Bayernu. V Hitzfeldově první sezoně Bayern vyhrál Bundesligu a byl blízko triumfu v Lize mistrů, kde však podlehl Manchesteru United 2:1. V roce 2001 FC Bayern vyhrál třetí ligový titul po sobě a po pětadvaceti letech triumfoval v Lize mistrů. Tentokrát ve finále došlo až na penalty, kde byl lepší Mnichov. V sezoně 2001/02 FCB také vyhrál svůj druhý Interkontinentální pohár.  V sezoně 2005/06 se Bayern stěhoval do nové Allianz Areny, o kterou se dělí s TSV 1860 München. V ligovém ročníku 2006/07 skončil FC Bayern až čtvrtý, a proto nastaly obrovské změny v kádru. Odešly například hvězdy jako Owen Hargreaves, Claudio Pizarro nebo Roy Makaay a přišli kvalitní fotbalisté jako Luca Toni, Miroslav Klose a Franck Ribéry. Velké nákupy se vyplatily a Bayern dominoval následujícímu ročníku Bundesligy, vyhráli německý pohár a v Poháru UEFA jej zastavil až pozdější vítěz Zenit Petrohrad.  Další veleúspěšná sezóna byla 2012/13. Bavorský klub získal s obrovským bodovým náskokem v předstihu titul v německé Bundeslize, ve finále Ligy mistrů 25. května 2013 ve Wembley porazil svého německého rivala Borussii Dortmund 2:1 a získal nejprestižnější pohár v evropském fotbale. Byla to jeho pátá trofej v této soutěži (počítáno dohromady PMEZ i LM). Sezónu završil ziskem DFB-Pokalu, když ve finále porazil VfB Stuttgart 3:2 dvěma góly Maria Gómeze a jedním Thomase Müllera. Získat tzv. „treble“ (tzn. dvě hlavní domácí soutěže – ligovou a pohárovou plus titul v Lize mistrů) se Bayernu podařilo jako sedmému evropskému týmu v historii. Před ním se to zdařilo pouze skotskému Celticu (1967), nizozemským celkům AFC Ajax (1972) a PSV Eindhoven (1988), anglickému Manchesteru United (1999), španělské Barceloně (2009) a italskému Interu Milán (2010).  V sezoně 2013/14 slavil Bayern svůj 24. bundesligový titul v rekordně krátkém čase, již sedm kol před koncem.

Soupiska.

"Aktuální k datu: 24. 4. 2020"

Známí hráči.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:  Poznámky:

FC Bayern München II.

FC Bayern München II, dříve znám také pod názvem FC Bayern München Amateure, je rezervním týmem mnichovského Bayernu. Největšího úspěchu dosáhl v sezóně 2003/04, kdy se v Regionallize (tehdejší 3. nejvyšší soutěž) umístil na 1. místě.  Své domácí zápasy odehrává na stadionu Grünwalder, který má kapacitu 21 272 diváků. V letech 1926–1972 zde hrával A-tým Bayernu.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

FC Bayern Mnichov (celým názvem: Fußball‐Club Bayern, München e. V.) je německý sportovní klub, který sídlí v mnichovském městském obvodu Schwabing-Freimann. Od sezóny 1965/66 hraje v Bundeslize, německé nejvyšší fotbalové soutěži. Své domácí zápasy odehrává na stadionu Allianz Arena s kapacitou 75 000 diváků.

拜仁慕尼黑足球俱乐部注册协会()简称拜仁慕尼黑或拜仁,是一家设于巴伐利亚州(拜仁州)首府慕尼黑的德国体育俱乐部。其最为人所熟知的的下属部门是参加德甲联赛、即德国足球联赛系统的顶级赛事的职业足球队,这也是德国足球史上最成功的俱乐部,赢得过29次德甲冠军及18次德国杯冠军。


Modlitba v různých náboženstvích.

V teistických náboženstvích se rozlišuje modlitba, vyznačující se osobními a komunikačními prvky, a jiné náboženské úkony, např. rozjímání, zaklínání nebo magie. V buddhismu a hinduismu odpovídá modlitbě meditace. V konfucianismu a taoismu hrají modlitby vedlejší úlohu, v mnoha přírodních náboženstvích není dosud modlitební praxe prozkoumána.  Mnoho náboženských myslitelů a teologů se snažilo vyřešit paradox, jak je možné prostřednictvím modlitby člověka změnit neměnnou vůli boha. Shodují se však na tom, že boží vůli, která se snaží o dobro, není možné změnit, avšak smyslem modlitby je posílit lidskou vůli, povzbudit duši a tak se přizpůsobit této boží vůli ve změně k lepšímu. Modlitba může takto člověku podle některých otevřít nové zdroje poznání a pomoci mu, aby se zasadil o naplněních svých přání a představ.  Modlit se může člověk při bohoslužbě, společně s druhými, nebo sám. Bohoslužba sama může být modlitbou, jak je tomu v židovské šabatové bohoslužbě v synagoze, křesťanském slavení eucharistie či liturgii hodin či muslimské páteční modlitbě. Mnoho náboženství má pro modlitbu vyhrazenu pevnou dobu.  Modlitbu je možné zpívat, říkat nahlas anebo formulovat v duchu. V různých náboženstvích je modlitba doprovázena rozličnými gesty a držením těla, lze při ní stát, klečet, padat na zem, sklánět či pozvedat hlavu, spínat či rozpínat ruce. Tento postoj si většinou věřící volí podle tradice, sám a svobodně. K modlitbě se užívá i symbolů či dalších předmětů.  Existují liturgické modlitby s pevně stanoveným pořádkem, modlitby v dialogické podobě (např. litanie), modlitby předem formulované či spontánně formulované.

Historická polyteistická náboženství.

V řeckém a římském náboženství byla obřadná modlitba velmi formalistická a ritualizovaná. V případě, že se kněz při modlitbě spletl, bylo nutné tuto modlitbu zopakovat. Tento formalismus pak vedl např. k tomu, že opisovač zcela nerozuměl textu v řeči, kterou již neznal. Etruské modlitby užívali Římané ještě dlouho poté, co se etruština stala mrtvým jazykem. Římské modlitby a oběti byly často koncipovány jako právní smlouvání mezi božstvem a tím, kdo jej uctíval. Typickou pro ni byla fráze "do ut des", „dávám, abys mi dal“.

Židovství.

Modlitby.

V židovství je modlitba ( "tfila") jedním z nejdůležitějších rituálů. Ortodoxní žid se modlí třikrát denně: ráno (šacharit), odpoledne (mincha) a večer (ma'ariv). Při modlitbě si muži zakrývají hlavu kipou a při ranní modlitbě používají talit (modlitební „šál“) a ve všední dny i tfilin (modlitební „řemínky“).  Modlitby se recitují obvykle hebrejsky podle modlitební knihy, nazývané sidur. Texty některých modliteb se liší pro všední dny, postní dny, šabaty a svátky. K nejdůležitějším modlitbám patří např. Šema Jisra'el („Slyš, Izraeli“) či Amida (osmáctero požehnání). Pravidelnou součástí liturgie je také recitace žalmů a obřadní čtení z Tóry.

Požehnání.

Požehnání ( ברכה, "bracha"; pl. ברכות, "brachot") je v judaismu modlitba recitovaná ve specifickém místě obřadu, liturgie nebo jiné činnosti. Účelem požehnání je vyjádřit uznání Boží svrchovanosti a Boha jako zdroje veškerého dění. Obvykle začínají slovy "„Baruch ata Adonaj, Elohejnu, melech ha-olam,...“" („Požehnaný jsi Ty, Hospodine, Králi všehomíra,...“)  K domácí slavnosti šabatu, znamení boží smlouvy s vyvoleným národem patří žehnání světla dvou svící, které pronáší matka, a kiduš nad vínem, pronášený otcem.

Křesťanství.

Modlitba patřila a patří od počátku k nejdůležitějším výrazovým formám křesťanské víry. Již v Novém zákoně nalezneme různé podoby modlitby: žalmy, prosby, díky, přímluvy, vzývání. Nejužívanější křesťanské modlitby mají svůj původ ve spisech Nového zákona – např. modlitba Páně či Magnificat. Oslavné hymny obsahuje zvláště Zjevení Janovo. Modlitba má ve všech křesťanských vyznáních ústřední místo dodnes a je brána jako rozhovor člověka s Bohem.  Všem křesťanským vyznáním je společná modlitba Páně, žalmy, modlitba formulovaná vlastními slovy a kostelní písně. Pravoslaví, katolická církev i anglikánská církev mají velmi bohatou tradici ustálených liturgických i osobních modliteb, aniž by rezignovaly na modlitbu vlastními slovy, která je charakteristická pro pietismus a letniční církve.  Křesťané se v modlitbě obracejí přímo k Bohu a věří, že Bůh jejich modlitby slyší. Modlitba přitom směřuje ke kterékoli z osob Nejsvětější Trojice – Otci, Synu či Duchu svatému.  Křesťané zároveň věří, že Bůh může k věřícímu v modlitbě promlouvat prostřednictvím Ducha svatého. Může se jednat o proroctví, osvícení či osobní vnuknutí, oslovení určitým veršem Písma svatého, popud k jednání v určité všední situaci. Prakticky všechna vyznání, ač uznávají možnost vzájemné komunikace mezi Bohem a člověkem, disponují určitými pravidly pro posuzování takovýchto proroctví či zjevení.

Druhy modlitby.

Dělení na druhy modliteb není úplně správné, protože samo Písmo svaté modlitby takto nedělí, ale obsahuje řadu příkladů, jako jsou žalmy, starozákonní a novozákonní hymny, modlitby Pána Ježíše Krista; jednou z nich je i známá modlitba Páně – Otčenáš, modlitby apoštola Pavla apod. Obecně lze říci, že modlitby se dají rozlišit: Ve všech církvích se křesťané scházejí ke společné modlitbě – ať již v rámci bohoslužeb či jiných obřadů a shromáždění, v modlitebních hodinách, k modlitebním strážím. Tichá společná modlitba uctívání je v katolické církvi zvaná adorace. V živých křesťanských rodinách se praktikuje společná modlitba. Například před jídlem, modlitba s dětmi. Mezi modlitby jsou počítány také modlitební písně či zhudebněné žalmy. Soukromá modlitba mívá podobu pevně formulované modlitby, denní tiché chvíle, rozjímání, kontemplace či vnitřní modlitba (neboli modlitba srdce).

Modlitební postoje.

Při společné mši jsou modlitební postoje v hlavních rysech určené. Jaký zaujímat postoj při ostatních modlitbách je věcí každého křesťana jako výraz úcty a oddanosti Bohu. Jednotlivé církve mají zavedeny určité zvyklosti - jako je křižování před modlitbou, chvilky ztišení, povstání nebo zakleknutí. Neexistuje žádný předepsaný modlitební postoj - pouze jsou osvědčené a doporučené. Z příkladů v Písmu svatém lze uvést: stání, pozdvižené dlaně, chůze, poloha na kolenou, tváří k zemi, v leže tváří k zemi, v sedě, sepnuté dlaně. Modlitební postoj vychází z osobního poznání postavení člověka před Bohem, z momentální situace a místa, a vyplývá i z druhu přednášené modlitby.

Citáty k modlitbě.

"Marně se ústa modlí, když je srdce němé." Sv. Jan Zlatoústý

Islám.

Základními modlitbami v islámu jsou pětkrát denně konané modlitby "salát" či "salá", k nimž je povinován každý muslim. Pro sunnitské muslimy představuje "salát" jeden z pěti pilířů islámu, pro ší'itské muslimy jednu z deseti větví náboženství.  Islám zná též volné modlitby či prosby ("du'á"), které může muslim pronášet v různých dobách (např. po "salá", před jídlem) a k různým příležitostem (např. za rodiče). Muslim se také může modlit "du'á" vlastními slovy za jakékoli potřeby.

Hinduismus.

V raném období hinduismu, v době Véd (1200 př. n. l.) se hymny obracejí k jednotlivým bohům, kteří jsou spojeni s jednotlivými oblastmi života. Recitace manter byla odpočátku důležitým prostředkem náboženského života. Mantry často slouží úctě božstva, většinou jsou zpívány.  V hinduismu má modlitba velmi blízko k meditaci a pohroužení se. Pro modlitbu neexistují žádné obecné předpisy, zde se Hindové řídí rozličnými zažitými rodinnými tradicemi.

Buddhismus.

Buddhisté většinou odmítají bohoslužbu a kladou důraz především na meditaci. Ačkoli Bůh či božstva mohou být uznávána, Gautama Buddha tvrdí, že lidstvo má schopnost osvobodit se a má tak učinit bez vnější pomoci. Modlitba proto nemá tak důležitou úlohu jako v ostatních náboženstvích.

Účinnost modlitby.

Modlitba za druhé je např. ve Spojených státech amerických v hojné míře cílena na zlepšení zdraví dané osoby. Hovoří se tedy o použití modlitby coby „alternativní medicíny“ popř. se používá termín „hojení na dálku“.

Modlitby za zotavení.

Nejrozsáhlejší experiment svého druhu se odehrál ve Spojených státech amerických v dubnu 2006. Sponzorovala ho Templetonova nadace a zapojilo se do něj přibližně 1800 pacientů a šest léčebných středisek. Pokus, vedený doktorem Herbertem Bensonem z "Harvard Medical School" a dalšími vědci měl za cíl vyhodnotit, jaký efekt bude mít pro pacienty, čekající chirurgický zákrok srdce (operace bypassu), bude-li se za ně modlit jiný člověk. Experiment se týkal konkrétně křesťanského náboženství a mezi modlící se přihlásilo několik stovek dobrovolníků. Pacienti byli v rámci experimentu rozděleni do tří skupin po zhruba šesti stech. Pacientům v první skupině bylo přislíbeno, že se za ně bude někdo modlit. Pacientům z druhé a třetí skupiny bylo řečeno, že se za ně "může ale též nemusí" někdo modlit, přičemž za pacienty z druhé skupiny se dobrovolníci skutečně modlili a za pacienty ze třetí skupiny nikoliv. Modlícím se dobrovolníkům bylo den před zákrokem jim přiděleného pacienta předáno pacientovo křestní jméno a iniciály jeho příjmení. Modlit se měli za „úspěšný chirurgický zákrok s rychlým a zdravým zotavením bez komplikací“. Stav pacientů byl pro experiment monitorován po dobu 30 dní po zákroku.  U té skupiny pacientů, kterým bylo řečeno, že se za ně bude někdo modlit; nastaly zdravotní komplikace z 59 procent, u těch, kterým modlitba za jejich rychlé a zdárné uzdravení přislíbena nebyla, pak z 52 procent. Závěr studie tedy zněl tak, že „modlitby lidí za (zdárnou) srdeční operaci nemělo vliv na jejich zotavení.“  Co se týče reakcí na tento experiment, kritikové samotné této metody se podle článku serveru msnbc.com vyjádřili tak, že „boží reakce na modlitby prostě nemůže být zkoumána vědeckou studií“. Samotní výzkumníci explicitně předeslali, že „tato práce nedokáže určit, zdali bůh existuje nebo vyslyší modlitby někoho jiného – tato studie může pouze nahlédnout na dopad modlitby, nabízené coby část tohoto výzkumu.“

Modlitby za otěhotnění.

Další experiment týkající se účinnosti křesťanských přímluvných modliteb se zabýval vlivem modliteb na úspěšné umělé oplodnění žen. Pro experiment bylo 219 jihokorejských žen, které se průběhu 4 měsíců podrobily pokusům o umělé oplodnění (IVF). Ani samotné ženy, ani jejich ošetřující lékaři o experimentu nebyli informováni. Náhodným výběrem byly ženy rozděleny na experimentální a kontrolní skupinu přičemž z lékařského hlediska se procedura, kterou ženy s obou skupin podstoupily, nelišila.  Fotografie a krátké životní příběhy žen v experimentální skupině byly zaslány do několika křesťanských náboženských center v Kanadě, Spojených státech a Austrálii se žádostí, aby se členové církve po určenou dobu modlili za úspěch umělého oplodnění vybraných žen. Vzhledem k náhodnému rozdělené žen do obou skupin je možné zjištěné rozdíly v pravděpodobnosti úspěchu IVF (pokud jsou statisticky významné) připsat pouze experimentálnímu impulsu, v tomto případě přímluvné modlitbě. Ženy v kontrolní skupině otěhotněly v 26 % případů, ženy v experimentální skupině v 50 % případů, což je rozdíl silně statisticky významný na všech běžných hladinách významnosti (p=0,0013). Výsledky experimentu jsou považovaný za předběžné.  Později se ukázalo, že se v jednom z daných experimentů (z října 2001) se jednalo o neplodné ženy a tato studie byla kompletně zfalšovaná.

Modlitba místo léků nebo ošetření.

Ve 38 státech USA a D.C. je zakotveno v zákoně „uzdravení založené na víře“, tj. např. modlení bez podání léků nebo ošetření ve vztahu rodičů a jejich dětí. Tamní právo povoluje rodičům neošetřovat a neléčit své děti, pokud se za ně místo toho budou modlit, a např. ve státě Idaho v případě, že jejich děti zemřou, rodiče zprošťuje viny z trestných činů úmyslného či neúmyslného zabití a vraždy. „Léčení“ modlením je interpretován jako jedna z náboženských svobod.

Modlitba (z praslovanského "*mold-" snažně prosit, vzývat boha) je úkon, který má ústřední úlohu v mnoha náboženstvích. V modlitbě se člověk obrací k božstvu.

祷告,或称祈祷,是主动和上帝(天主)、神灵或灵性的个体沟通来赞美、祈求、忏悔或者表达自己的思想或愿景的行为。


Historie.

Tomášovo evangelium je součástí knihovny objevené po druhé světové válce v Horním Egyptě. Nicméně o jeho existenci se vědělo již dříve; jeho úryvky byly známy z řeckých papyrů nalezených v egyptském Oxyrhynchu. Vznik tohoto evangelia bývá datován do poloviny druhého století, podle některých teorií však bylo sepsáno již v prvním století či kolem roku 100. Jeho konečná podoba pochází patrně z druhého století, zatímco jeho kopský přepis nalezený v Nag Hammádí pochází ze 4. století. Za místo vzniku evangelia může být považována Sýrie, jelikož odtud pochází několik dalších Tomášových spisů. Obecně se usuzuje, že jako předloha pro toto evangelium posloužila nedochovaná sbírka Ježíšových výroků, označována jako Q. Tomášovo evangelium nebylo zařazeno do křesťanského biblického kánonu, je tedy označováno jako evangelium apokryfní. Po jeho objevu se sice soudilo, že by mohlo byt kanonizováno, nicméně k tomu nedošlo. V češtině vydáno v roce 1981 v překladu Petra Pokorného.

Obsah.

Tomášovo evangelium není evangeliem životopisným, nýbrž obsahuje sbírku údajných Ježíšových výroků (logií). Podle členění obsahuje sbírka 114 Ježíšových výroků. Některé výroky mohou být brány jako dva a více, jiné dva zase jako jeden dle návaznosti textu, členění tedy není tolik směrodatné.  Tomášovo evangelium obsahuje sbírku 114 Ježíšových skrytých výroků, které podle prologu „pověděl živý Ježíš a které zapsal Didymos Juda Tomáš“. Většina, ale ne všechny výroky, začínají slovy „Ježíš řekl“ a je mu přisuzováno jejich autorství, další výroky jsou přisuzovány Ježíšovým učedníkům, kdy se většinou ptají a „on“ (tedy nejspíše Ježíš) jim odpovídá. Některé výroky není tak snadno zařadit či někomu přisoudit (např. Logion 1 „ A on řekl: Kdo najde těchto výroků, neokusí smrt.“). Tady ono „on“ může označovat jak Tomáše, tak i Ježíše. Mnoho z výroků obsažených v Tomášově evangeliu se snaží o vlastní paralelu výroků kanonických evangelií, např.: „Ježíš řekl: Blahoslaveni budiž chudí, neboť vám patří království nebe.“ (Lk 6,20). Shodné výroky se nacházejí v Markovi, Matoušovi, Lukášovi, ale i listech Pavlových, v "Tomášově" podání jsou ve většině případů významově posunuty a cca 20% výroků je totožných. Některá logia jsou však pro Tomášovo evangelium zcela unikátní.

Tomášovo evangelium ("TmEv", rovněž "Evangelium podle Tomáše") je apokryfní sbírka 114 výroků připisovaných Ježíšovi. V úplnosti se dochovalo na papyrovém koptském rukopise, objeveném roku 1945 v egyptském Nag Hammádí. Tento rukopis bývá datován do doby kolem roku 340. Dochovaly se řecké zlomky Tomášova evangelia, pocházející přibližně z roku 200 a objevené již v roce 1898 v Oxyrhynchu.

《多马福音》(古沙依迪克 科普特语:π.εɤαггελιοɴ π.κατα.θωμαс;),又译为多默福音或多玛斯福音,福音书之一。


Geografie.

Arizona je šestý největší stát Spojených států. Přibližně 15 % z celkové rozlohy (306 000 km2) je v soukromém vlastnictví. Zbytek pokrývají veřejné lesy a parky, rekreační zóny a americké přírodní rezervace.  Arizona je známá pro své pouště, kde je mnoho suchomilných rostlin jako jsou například kaktusy. Také je známá svým klimatem, a to horkými léty a mírnými zimami. Méně známé jsou už borové lesy v severní části státu v oblasti známé jako Colorado Plateau, které ostře kontrastují s pouštěmi na jihu státu. Nejznámější atrakcí státu Arizona je Grand Canyon. Byl vytvořen řekou Colorado, je asi 446 km dlouhý, v nejužší části 6 km a v nejširší části 29 km široký a téměř 2 km hluboký.  V Arizoně se nalézá jeden z nejzachovalejších kráterů vzniklých dopadem meteoritu. Meteor Crater (též Barringerův kráter) je se nachází uprostřed plošiny Colorado Plateau, asi 40 km západně od města Winslow. Jeho vyvýšený okraj vystupuje do výšky 46 metrů, samotný kráter je asi 174 metrů hluboký a má asi 1200 metrů v průměru.

Klimatické podmínky.

Kvůli tomu, že Arizona je velký stát a má velké rozdíly v nadmořských výškách, jsou na různých místech rozdílné klimatické podmínky. V nižších nadmořských výškách jsou většinou pouště s horkými léty a mírnými zimami. Od pozdního podzimu do začátku jara tam bývá mírné podnebí s průměrným minimálními teplotami kolem 15 °C. Od listopadu do února můžou být až 4 °C, ale občasné mrazy nejsou neobvyklé. Koncem února začnou teploty stoupat a ve dne je teplo a v noci velmi chladno. Od května do srpna se teploty pohybují od 32 °C do 48 °C, s tím, že teploty občas vystoupí nad 50 °C. Díky velmi suchému klimatu jsou velké rozdíly mez denními a nočními teplotami a to kolem 28 °C v letních měsících.  V severní části státu jsou plošiny s chladnějším podnebím s chladnými zimami a mírnými léty. Občas v zimě díky chladnému větru ze severu klesají teploty až na -20 °C.  Srážky v Arizoně se pohybují kolem 322 mm a přichází ve dvou obdobích dešťů. Studená fronta přichází od Tichého oceánu v průběhu zimy a v létě jsou monzunové deště. Období monzunových dešťů, které probíhá v červenci a srpnu, přináší bouřky a vítr, ale tornáda jsou v Arizoně poměrně vzácná.  V hlavním městě státu Phoenixu se po většinu roku pohybují teploty kolem 35 °C.

Historie.

Na území dnešní Arizony jako první Evropan pronikl v letech 1540–1542 španělský conquistador Coronado. V roce 1821 se řídce osídlená španělská provincie Horní Kalifornie stala součástí Mexika, které se zbavilo španělské nadvlády. Mexická provincie přešla pod svrchovanost Spojených států roku 1848 po americko–mexické válce, ve které Mexiko přišlo o polovinu svého území.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání lidu z roku 2018 zde žilo 7,172 milionů obyvatel. Tento přírůstek zahrnuje jak přirozený přírůstek, tak imigranty. Téměř tři čtvrtiny obyvatel starších pěti let mluví doma pouze anglicky a asi 20 % španělsky. Navažština je třetí nejpoužívanější jazyk s necelými dvěma procenty.  Obyvatelé Arizony jsou většinou konzervativní, v politice se kloní k republikánské straně, velký vliv má zde křesťanská tradice.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 29,6 % populace.  Nejpočetnější menšinou ve státě Arizona jsou Mexičané (asi 21 %), dále Němci, Britové a Irové. Některá území poblíž mexických hranic, jako například okres Santa Cruz County, jsou osídlena převážně přistěhovalci z Mexika. V severovýchodní části státu žije mnoho indiánů. Afroameričanů je v Arizoně poměrně málo a většina z nich žije ve Phoenixu, kde se jejich počet od roku 2000 zdvojnásobil.

Náboženství.

Církevní příslušnost obyvatel Arizony je následující:

Zajímavosti.

Mottem státu je „Ditat Deus“, květinou květ kaktusu saguaro, stromem parkinsonie pichlavá, ptákem střízlík kaktusový a písní "Arizona".

Arizona (anglická výslovnost nebo, oficiálně ) je stát nacházející se na jihozápadě Spojených států amerických, v oblasti horských států v západním regionu USA. Arizona, jeden ze států Čtyř rohů, hraničí na východě s Novým Mexikem, na severu s Utahem, na západě s Nevadou a Kalifornií a na jihu s mexickými státy Baja California a Sonora.

亚利桑那州(英语:Arizona,)是美国一个位于西南部的州份,同时也是西部和山区州份之一。此州是美国第6大及人口第14大的州份。首府和最大城市是凤凰城。亚利桑那州也是四角落州之一,与新墨西哥州、犹他州、内华达州、加利福尼亚州与墨西哥接壤,以及其中一点与科罗拉多州西南角接触。亚利桑那州与墨西哥的边界长,位于墨西哥索诺拉州和下加利福尼亚州边界北面。


Charakteristika.

Vzhledem k absenci vlastního státu a do roku 1995 také neexistenci kodifikace jazyka byli Rusíni jazykově ovlivňováni řeči většinového obyvatelstva ve státě, ve kterém žili, při hranicích pak i jazykem sousedících států. Rusínština je dost podobná ukrajinštině a má také určité prvky společné s staroslověnštinou (vzhledem k tomu, že se jazyk nevyvíjel a udržoval pouze v ústním podání), také se slovenštinou a češtinou. Za první Československé republiky se v rusínských vesnicích v tehdejším Československu vyučovala ruština (protože u tehdejších rusínských politiků převažovala proruská orientace, přestože rusínština je mnohem bližší ukrajinštině než ruštině).  Ve své knize "Enciány z Popa Ivana" (Praha 1933) český spisovatel Stanislav Kostka Neumann poznamenal: „"Rusínský lid rusky neumí, s Moskaly nikdy nežil na dobré noze, rusínský lid tedy nemůže náležeti k ruskému národu, leda v záludné fantazii některých politiků".“ Rusínština sice používá cyrilici, má však některé odlišnosti oproti písmu používanému jak ruštinou, tak ukrajinštinou.

Osídlení.

Rusíni žijí v Zakarpatské Ukrajině, kde tvoří dost početnou etnickou menšinu (10 183), a v sousedních státech - zejména na Slovensku, kde zastoupení Rusínů je největší v sousedních státech (až 33 482), v Polsku (kde jsou označováni jako Lemkové, kolem 12 tisíc), v Maďarsku (kolem 10 tisíc) a Rumunsku (8 934), ale vzhledem k rozsáhlé emigraci z ekonomických důvodů také v Severní Americe a v bývalé Jugoslávii, konkrétně ve Vojvodině (15,5 tisíc) a Chorvatsku (2,3 tisíc).  Na Slovensku žijí jednak v oblasti od Staré Ľubovni přes Svidník až po Ubľu (téměř souvislé území), jednak v enklávách (zejména příhraničních) v dalších částech východního Slovenska. Enklávy vznikly tím, že Rusíni po svém příchodu do této oblasti (někdy zhruba ve 14. století, většinou přicházeli z Haliče) osidlovali tehdy neosídlená místa ve vyšších polohách (v koncových částech horských údolí) při horských hřebenech často kopírujících hranice.

Genetika.

Existuje několik studií o genetice Rusínů, které se snaží najít společný původ s dalšími moderními evropskými národy. Analýza mateřských linií DNA zjistila, že Rusíni mají nejvyšší výskyt haploskupiny I nalezený k tomuto datu ve světě. Genetická analýza populace ukazuje signifikantní statistické rozdíly mezi Rusíny a jinými slovanskými národy.

Etnogeneze a „rusínská otázka“.

Na původ Rusínů existují různé názory. Předpokládá se, že moderní Rusíni pocházejí z kmene Bílých Chorvatů, kteří obývali území dnešní Zakarpatské oblasti Ukrajiny. Po mongolském vpádu však byly horské oblasti tohoto území prakticky vylidněné, a tak sem uherský král Béla IV., mimo osadníků osídlených zásluhou tzv. lokátorů, pozval haličské osadníky. Na přelomu 14. a 15. století haličští Rusíni začali proudit také na Slovensko a do Polska. To vysvětluje, proč je rusínština tak podobna haličské ukrajinštině. Prakticky do 19. století se haličští a zakarpatští Rusíni cítili jako jeden národ. U Rusínů tehdy převládal názor (podporovaný v Ruskou říší), že jsou součástí „velkoruského národa“. V polovině 19. století v Haliči začal převládat ukrajinský vliv, a tak se postupně haličští Rusíni stali součástí ukrajinského národa (poslední rusofilské organizace v Haliči byly zrušeny v roce 1939 po obsazení Haliče Rudou armádou), zatímco u špičkových zakarpatských politiků proruské tendence převládaly až do konce 19. století – vyučování v podkarpatských školách se vedlo v ruštině, vydávaly se i noviny v ruštině. Ovšem podkarpatským Rusínům byly tyto tendence zcela cizí – ruština je signifikatně odlišná od rusínštiny. A tak na nižší úrovni začaly převládat buď proukrajinské tendence anebo názory, že Rusíni jsou samostatný národ. Konec diskusím položil příchod sovětské armády v roce 1944 a následné přičlenění Podkarpatské Rusi k Ukrajině – od té doby Rusíni byli považováni za součást ukrajinského národa, jak v SSSR, tak i v Československu a Polsku. Pád komunismu znovu vrátil problém do popředí – začaly diskuse o rusínské otázce. Zatímco na Ukrajině a v Rumunsku většina Rusínů se hlásí k ukrajinské národnosti, u polských a slovenských Rusínů (zhruba 2/3) převládá názor, že jsou osobitým rusínským národem. Otázka ovšem není tak jednoduchá – během sčítání obyvatelstva na Slovensku vznikaly zajímavé kombinace jako „Ukrajinec s rodným jazykem rusínským“ či „Slovák s rodným jazykem ukrajinským“ apod.

Náboženství.

Rusíni jsou nejčastěji řeckokatolického nebo pravoslavného vyznání. Řeckokatolická církev má stejné obřady jako pravoslavná (řeckokatoličtí kněží také nemají povinnost celibátu a běžně se kněžími stávají ženatí), avšak na rozdíl od pravoslaví uznává primát papeže. Řeckokatolická církev vznikla historicky z toho důvodu, že na území států, ve kterých byla většina obyvatel římskokatolického vyznání, žili také obyvatelé pravoslavného vyznání. Vytvořením tzv. unie (na území tehdejšího Uherska se jednalo o tzv. Užhorodskou unii –začala 24.dubna 1646) mohli Rusíni i nadále používat tzv. východní obřad (tj. obřad používaný také pravoslavnými) a současně byli chráněni proti persekuci z důvodu neuznávání papeže. Se vznikem řeckokatolické církve v té době patrně souhlasila jen část kněží a obyvatelstva (těžko říci, nakolik došlo k vytvoření unie z přinucení a nakolik na základě racionální úvahy), nicméně v Československu po roce 1918, v době svobodných poměrů, zůstala většina u řeckokatolíků a pouze malá část se přihlásila k pravoslaví.  Po roce 1948 byla řeckokatolická církev v Československu zrušena násilným sloučením s pravoslavnou církví, které se dostávalo rozsáhlé podpory režimu (v SSSR se tak stalo již dříve). V roce 1968 byla v Československu řeckokatolická církev znovu povolena a část věřících se do ní okamžitě vrátila. Další se k ní vrátila po roce 1989 (kdy skončil komunistický režim v Československu a byla oficiálně obnovena řeckokatolická církev na Ukrajině), menší část zůstala u pravoslaví.  V současné době tedy na Slovensku (po rozdělení Československa) koexistují řeckokatolíci i pravoslavní, občas s určitými třenicemi. Zajímavý je rozdíl v názorech ukrajinské řeckokatolické a pravoslavné církve Moskevského patriarchátu na otázku existence Rusínů. Zatímco řeckokatolická užhorodsko-mukačevská diecéze zastává názor, že Rusíni jsou osobitý národ, užhorodská diecéze Moskevského patriarchátu propaguje názor o Rusínech jako o „karpatoruském národě“, který je jakýmsi úlomkem ruského národa ve střední Evropě. Existuje početné množství pravoslavných webstránek, a to nikoli v rusínštině nýbrž v ruštině, kde je zastoupen tento názor. Mluví se i o úzkých kontaktech mezi rusofilskými rusínskými organizacemi a ruskou tajnou službou FSB. V současné době tzv. „Sněm podkarpatských Rusínů“ je financován ruským vládním fondem „Ruský svět“ pod vedením bývalého komunistického funkcionáře a pracovníka KGB Vjačeslava Nikonova, který je zároveň poradcem Vladimira Putina.

Rusíni (rusínsky "Русины"; ukrajinsky "Русини"; ; ) je označení pro různorodé východoslovanské etnikum, které kompaktně osidluje území v těsné blizkosti Karpat v Zakarpatské Ukrajině, Východním Slovensku, Polsku a Maďarsku. Podle etnických příznaků se dělí na čtyři skupiny. Jsou to Lemkové, Bojkové (Verchovynci), Huculové a Doliňané (Hajnalé). Ukrajinou nejsou považováni za zvláštní národ, ale za jednu ze součástí národa ukrajinského. V Polsku jsou Rusíni označováni jako Lemkové.

卢森尼亚人(Rusyns),或称喀尔巴阡-卢森尼亚人、喀尔巴阡-罗斯人。与鲁塞尼亚人经常混同,是斯拉夫人的一支。以卢森尼亚语为母语。目前卢森尼亚人的数量大约有55,000人。居住罗马尼亚、斯洛伐克和乌克兰等国。卢森尼亚人属于东斯拉夫人底下乌克兰人的一支。大部分卢森尼亚人信奉乌克兰希腊礼天主教。但卢森尼亚(Rusynia)一词的词根却跟俄罗斯(Russia)一词的词根同出于罗斯(rus)一词,可见东斯拉夫民族间的历史渊源。


Mládí.

I když byl Jan oblíben svým otcem, jako nejmladší syn nemohl očekávat žádné dědictví. Život jeho rodiny byl rozháraný, protože jeho starší bratři se účastnili komplotů proti svému otci. Jeho matka Eleanora byla manželem uvězněna roku 1173, kdy byl Jan ještě dítě.  Jako dítě byl Jan zasnouben s Alicí, dcerou a dědičkou Huberta III. Savojského. Tímto sňatkem si anjouovská dynastie chtěla pojistit svůj vliv v Savojsku. Jindřich slíbil Janovi věnovat hrady v Normandii, které dříve slíbil jeho bratru Geoffroyovi, což bylo určitou dobu předmětem sporu mezi Geoffroyem a jeho otcem. Alice se připojila k anglickému dvoru a zemřela ještě před svatbou.  Jan získal pověst zrádce, protože se občas spolčil se svými staršími bratry, ale občas proti nim. Zdá se, že prudký temperament podědili po předcích z obou stran.  Roku 1184 si Jan i Richard činili nárok stát se dědici Akvitánie, což byl jen jeden z mnoha sporů mezi nimi. Roku 1185 se Jan stal pánem Irska, ale jeho obyvatelé jím pohrdali a tak musel po krátké době Irsko opustit.

Vláda.

Spor s Arturem.

Když Richard zemřel, nebyl Jan považován za jeho nástupce bez problémů. Někteří doporučovali jako Richardova následníka bretaňského vévodu Artura, syna Janova staršího bratra Geoffroye. Artur soupeřil se svým strýcem o anglický trůn podporován francouzským králem Filipem II. V květnu roku 1200 v dohodě z Le Goulet Filip uznal Janovo právo na trůn a Jan uznal své vazalství v Normandii a Anjou.  Válka přiměla barony z Poitou k tomu, aby hledali pomoc u francouzského krále, který byl Janovou feudální vrchností v rámci některých území na kontinentu. Roku 1202 byl Jan vyzván, aby se dostavil na francouzský dvůr a vysvětlil některá obvinění, například sňatek s Isabelou z Angoulême, snoubenkou Huga z Lusignanu. Jan se odmítl podřídit a tak na základě feudálního práva, protože odmítl poslechnout svou vrchnost, byly pozemky na kontinentu, které patřily Janovi, s výjimkou Gaskoňska, začleněny do hrabství Poitou a Janovo právo na ně propadlo ve prospěch Francie. Francouzi napadli Normandii, Filip II. určil za správce pozemků, které kdysi patřily Janovi, s výjimkou Normandie, Artura a zasnoubil ho se svou dcerou Marií.  Proto, že potřeboval podporu pro válku na kontinentu, přikázal Jan roku 1203 aby všechny loděnice dodaly nejméně jednu loď, a například nově zbudované loděnice v Portsmouthu jich měly dodat několik. Jan ustanovil Portsmouth za centrum námořních sil (předtím bylo hlavním střediskem námořnictva Sandwich nebo Bath). Na konci roku 1204 měl k dispozici 45 velkých galér a pak každý rok další čtyři. Zřídil také admiralitu složenou ze čtyř admirálů, z nichž každý byl zodpovědný za určitou oblast nově vytvořeného námořnictva. Nechal také postavit první velkou dopravní loď a je občas považován za zakladatele Royal Navy.  Aby si v době války na kontinentu zajistil klid v Anglii a Walesu, vytvořil roku 1205 alianci s waleským princem Llywelynem Velikým tím, že mu dal za manželku svou nelegitimní dceru Johanu. Arturovi se podařilo unést svou vlastní babičku, Eleonoru Akvitánskou, ale byl Janovým vojskem poražen, zajat a uvězněn nejdříve v Falaise a později v Rouenu. Není přesně známo, jak zemřel. Některé prameny uvádí, že ho zabil sám Jan, když byl jednou opilý, jiné, že zemřel ze šoku poté, co byl vykastrován. Podezření, že byl Artur zavražděn, vyprovokovalo Bretaň a později Normandii ke vzpouře proti Janovi. Arturova sestra Eleonora zůstala Janovým vězněm po celý svůj život.

Spor s papežem.

Když 13. července 1205 zemřel arcibiskup canterburský Hubert Walter, dostal se Jan do sporu s papežem Inocencem III. Kapitula Canterburské katedrály se pokládala za jediný právoplatný sbor, který může zvolit Hubertova následníka a navrhla svého kandidáta Reginalda. Jan ale chtěl prosadit za příštího arcibiskupa Jana de Grayi, který mu byl nakloněn, aby měl na církev větší vliv. Když nedošlo k dohodě, zvolila kapitula arcibiskupem jednoho ze svých členů. Druhá volba, zorganizovaná Janem, vyústila ve zvolení jiného kandidáta. Když oba dorazili do Říma, papež obě volby anuloval a jmenoval, bez ohledu na Janův názor, arcibiskupem Štěpána Langtona. Jan, podporován svými barony a mnoha anglickými biskupy, Langtona odmítl akceptovat.  Jan vyhostil v červenci 1207 členy kapituly a papež reagoval exkomunikací anglického království. Král odpověděl zabavením církevního majetku, protože církev nebyla schopna vykonávat náboženské obřady. Papež, vědom si, že pokud bude církev dlouhou dobu nečinná, pozbude důvěru, povolil, aby se od roku 1209 v některých kostelech sloužily mše za zavřenými dveřmi. Roku 1212 povolil vykonávat i poslední pomazání. I když klatba působila mnohým problémy, nevedla ke vzpouře proti Janovi.  V listopadu 1209 byl Jan exkomunikován a v únoru 1213 papež pohrozil silnějšími sankcemi, pokud se Jan nepoddá. Papežův požadavek byl Janem přijat v květnu 1213 a Jan navíc slíbil platit za vykonávání církevních obřadů 1 000 marek ročně. Toto podrobení bylo formalizováno v Bulla Aurea a papežova podpora pomohla Janovi v novém sporu s jeho barony.

Spory s barony.

Po urovnání sporu s Llwelynem Velikým (po waleském povstání z roku 1211) a po dohodě s papežem se Jan začal věnovat hájení svých zájmů na kontinentu. Tento konflikt vyvrcholil roku 1214 jeho porážkou v bitvě u Bouvines, po které musel akceptovat nevýhodné mírové dohody s Francií.  Tento neúspěch obrátil anglické barony proti němu (někteří vystupovali proti Janovi již po jeho exkomunikaci z církve). Jan se s jejich vůdci setkal na pláních u Runnymede, poblíž Londýna, a 15. června byl donucen podepsat dokument Magna charta libertatum.  Vzhledem k tomu, že tento dokument podepsal pod nátlakem a s ohledem na předchozí urovnání sporu s papežem, od něho obdržel souhlas s odvoláním podpisu Magny Charty poté, co ustanou násilnosti. Tím vyprovokoval první válku baronů a vyvolal přípravy k invazi francouzského vojska vedeného princem Ludvíkem. Francouzský princ byl pozván většinou baronů, kteří jím chtěli nahradit Jana na anglickém trůnu. Jan cestoval s vojskem napříč zemí, aby potlačil baronský odpor.

Smrt.

V ústupu před francouzskou invazí se Jan vydal na cestu podél bažinatého území tak, aby se vyhnul vzbouřenci ovládané Východní Anglii. Druhá část jeho doprovodu, dopravující královské klenoty a důležité písemnosti, cestovala napříč bažinou a byla zasažena neočekávaným přílivem. To byla pro Jana rána, která oslabila jeho zdraví. Zeslaben úplavicí a neustálým cestováním 18. října (nebo 19.) 1216 na Newarském hradu zemřel. Byl pohřben ve Worcesterské katedrále a jeho srdce bylo uloženo v premonstrátském opatství Croxton.  Janova smrt však paradoxně vyřešila komplikovanou situaci v zemi, protože většina anglické šlechty se vzbouřila proti němu, nikoliv proti trůnu. Když zmizel důvod vzpoury, vrátila se většina šlechty na stranu jeho syna Jindřicha a francouzská vojska vyhnala ze země. Prince Ludvíka navíc přinutili v roce 1217 podepsat dohodu z Lambethu. Nově zavedená omezení královské moci obsažená v Magně Chartě však zůstala převážně zachována. Regentem devítiletého krále se do jeho plnoletosti stal Vilém Maréchal, hrabě z Pembrokeu.

Sňatky a potomci.

Roku 1189 se Jan oženil s Isabelou z Gloucesteru, dědičkou Gloucesterského hrabství. Z tohoto svazku nevzešli žádní potomci a tak Jan tento sňatek anuloval krátký čas předtím, než nastoupil 6. dubna 1199 na anglický trůn, nebo krátce poté.  Jan se podruhé oženil 24. srpna 1200 s dvanáctiletou Isabelou z Angoulême, která mu dala pět dětí – Jindřicha, Richarda, Johanu, Isabelu a Eleonoru. Mimoto měl Jan i mnoho nelegitimních potomků a býval označován jako smilník.

Odkaz.

Období vlády krále Jana je považováno za jedno z nejnešťastnějších období anglické historie. Na počátku byla ztráta francouzského území Normandie a na konci občanská válka, která ho přivedla do stavu, kdy byl téměř bez vlivu na chod země. Roku 1213, aby vyřešil svůj spor s papežem, dopustil, aby se Anglie stala papežským lénem a vzbouření baroni ho přinutili podepsat Magnu Chartu.  I když byla správa jeho království efektivní a Jan byl schopným vládcem, ztratil podporu svých baronů, protože na ně uvalil daně v takové výši, která v té době nebyla obvyklá. Daň, na rozdíl od předchozích období, nezahrnovala vyslání a vyzbrojení rytířů a jejich vojenského doprovodu, ale byla vyžadována ve formě peněžních prostředků. Jan měl nicméně velký přehled, byl velmi dobře informován a často se účastnil zasedání královského soudního dvora jako soudce.

Jan zvaný Bezzemek (anglicky ""John Lackland"", 24. prosinec 1166, Oxford – 18./19. říjen 1216) byl králem Anglie z rodu Plantagenetů. Na trůn nastoupil 6. dubna 1199 po svém starším bratrovi Richardu I. Lvím srdci a vládl až do své smrti v roce 1216.

约翰(英语:John;1166年-12月24日-1216年-10月19日),英格兰国王,由1199年到1216年在位。亨利二世第五子,母亲为阿基坦的埃莉诺,而幼王亨利、狮心王理查、布列塔尼公爵若弗鲁瓦二世则是约翰的兄长。他父王把在法国的领地全部授予几位兄长,由于已经没有领地可以封给约翰,他被称为无地王(Lackland,源自亨利二世的戏称)。


Pozorování.

M109 se dá velmi snadno nalézt 40′ jihovýchodně od jasné a velmi známé hvězdy Phekda (γ UMa), která je součástí známého asterismu s názvem Velký vůz. Přestože není viditelná triedry nebo hledáčky o průměru 50 či 60 mm, dá se snadno vyhledat přímo dalekohledem pomocí hvězdy Phekda, ale pro následné pozorování je lepší umístit zorné pole dalekohledu mimo tuto hvězdu, jinak by rušila slabé světlo galaxie. Nejlépe viditelnou částí galaxie je jádro, ze kterého vychází na dvě strany galaktická příčka a z jejích konců se odvíjí dvě spirální ramena.  M109 má velkou severní deklinaci, proto je na velké části severní polokoule cirkumpolární, a to v téměř celé Evropě a velké části severní Ameriky. Naopak na jižní polokouli je viditelná pouze do středních zeměpisných šířek mírného pásu. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od ledna do srpna.  1° jihozápadně od M109 leží podobně jasná galaxie s příčkou NGC 3953, která také patří do skupiny galaxií M 109.

Historie pozorování.

Tuto galaxii pravděpodobně objevil Charles Messier, když na jaře roku 1781 hledal tři mlhoviny, které v této oblasti oblohy objevil jeho spolupracovník Pierre Méchain. Tyto tři mlhoviny si Messier zapsal do svých poznámek pod označením 97, 98 a 99, ale pouze u Soví mlhoviny (M97) stihl změřit její polohu, takže v konečném vydání Messierova katalogu pod čísly 98 a 99 vystupují jiné objekty. 12. dubna 1789 tuto galaxii nezávisle spoluobjevil William Herschel, ale mylně ji považoval za planetární mlhovinu.  M109 do Messierova katalogu přidal až v roce 1953 Owen Gingerich, který usoudil, že Messier i Méchain pozorovali galaxii NGC 3992. Henk Bril ovšem v roce 2006 prozkoumal historické prameny a dospěl k názoru, že Méchain pozoroval sousední galaxii NGC 3953 a Messier díky pozorování této galaxie objevil NGC 3992.

Vlastnosti.

Dřívější odhady vzdálenosti M109 od Země uváděly hodnoty kolem 55 milionů světelných let. Novější výzkumy odhadují její vzdálenost na 85 milionů světelných let a M109 by tak mohla být nejvzdálenějším objektem Messierova katalogu. Galaxie má úhlový rozměr 7,5'x4,4' a hvězdnou velikost 9,8. Od Slunce se vzdaluje rychlostí 1 046 km/s. V roce 1956 byla v této galaxii objevena zatím jediná supernova typu Ia, která 8. března 1956 dosáhla magnitudy 12,3 a dostala označení SN 1956A.  M109 má tři satelitní galaxie označované jako UGC 6923, UGC 6940 a UGC 6969 a pravděpodobně i několik dalších ještě menších galaxií. U této soustavy galaxií bylo podrobně pozorováno emisní záření vodíku. Oblast neutrálního vodíku je kolem této galaxie rovnoměrně rozprostřena a trochu přesahuje mimo galaktický disk, ale v blízkosti galaktické příčky neutrální vodík chybí. Vodík byl možná do příčky vtažen a díky tomu, že již nebyl doplněn, se dá usoudit, že v astronomicky nedávné době galaxie nepohltila žádnou další galaxii.  M109 je nejjasnějším členem skupiny galaxií M 109, což je velká skupina galaxií v souhvězdí Velké medvědice, která může mít více než 50 členů.

Messier 109 (také M109 nebo NGC 3992) je spirální galaxie s příčkou v souhvězdí Velké medvědice. Pravděpodobně ji objevil Charles Messier na jaře roku 1781. Od Země je vzdálena přibližně 85 milionů světelných let a je nejjasnějším členem skupiny galaxií M 109.

梅西尔109(简称M109,亦称NGC 3992)是一个位于大熊座的棒旋星系,距离约4,100万光年。M109是大熊座北星系团中最大的星系,梅西尔108与之伴随。M109可以经由小望远镜在距天玑(北斗三,大熊座γ)40',方位角120o的地方找到。


Obsazení.

a další.

Obsah.

Vypravěč, X., vzpomíná na podivný vztah s neznámou ženou, A., v luxusním hotelu obklopeném parkem. Film se odehrává nejméně ve dvou časových rovinách, které jsou obě součástí vyprávění X.  A. je v doprovodu muže, M., pravděpodobně manžela (fr. mari). X. se postupným naléháním snaží A. upomenout na jejich setkání předcházející rok pravděpodobně v Marienbadu. Když A. popře, že by loni v Marienbadu byla, X. připustí, že se možná setkali v Karlstadtu, v Baden-Salsa, či dokonce Frederiksbadu (všechna jména jsou fiktivní, Marienbad nemá žádnou přímou souvislost s českými Mariánskými Lázněmi. Během celého filmu sleduje divák několik setkání X. s A. i s jejím partnerem, se kterým hraje X. podivnou stolní hru na způsob domina, v níž M. vždy vyhraje. X. upomíná A. na její slib, že s ním odejde. Ona to však popírá nebo si nevzpomíná. Po řadě opakovaných proseb stupňujících se téměř až k výhrůžkám znejistěná A. a X. spolu opouští hotel.  Asi nejznámější scénou filmu je vyprávění o setkání A. a X. u sousoší muže a ženy a jejich možné interpretace jeho významu. Později stejně uvažují nad rolí psa u nohou ženy, načež A. usoudí, že pouze šel okolo a sokl je příliš malý, proto stojí tak blízko u ní. (Když bylo Alainu Robbe-Grilletovi vytýkáno, že jeho filmy a knihy zcela postrádají smysl pro humor, uvedl tuto scénu jako příklad vtipu v jeho díle).  Film proslul svou nejednoznačností výkladu.

Charakteristika.

"L'année dernière à Marienbad" je charakteristickým příkladem tzv. nového románu ve filmu. V mnohém je podobný Robbe-Grilletově knize Žárlivost, zejména v užití role vypravěče, ve snaze dosáhnout nejednoznačnosti výkladu neustálým zpochybňováním daných faktů, nebo ve stejném pojmenování postav některých postav. Ve filmu je značně patrná Robbe-Grilletova snaha po maximální preciznosti.  Film pracuje se záběry zšeřelého starodávného hotelu a parku, který chvílemi ponurou až depresivní atmosféru stupňovanou zvukem varhan, jízdou kamery chodbami obloženými mramorem a zrcadlovými sály. Hotelem korzují hosté (v některých scénách i personál), konverzují, baví se, tančí, aniž by nějak zasahovali do děje.  Není zcela jasné, v jakém pořadí jednotlivé události proběhly, proto je Dialogy, záběry i celé scény se opakují s drobnými obměnami. Dlouhé záběry jsou střídány s řadou velmi krátkých sekvencí. Film je vrchovatě přeplněn podivuhodnými jevy, odkazujícími na snovou, nereálnou podstatu místa, kde se děj odehrává. V řadě scén se nelogicky objevuje stále totéž sousoší muže a ženy (u jezera, na terase, před hotelem). V celkovém záběru parku vrhají lidé a stromy odlišné stíny.  Emoce ve filmu projevují jen A., X. a částečně M. Všechny ostatní postavy jsou netečné a chladné.

Zajímavosti.

Téměř polovina filmu vznikla ve filmových ateliérech. Exteriéry (zejména park) byly natočeny na zámku Nymphenburg u Mnichova v Německu.  Sousoší muže a ženy bylo zhotoveno z papíru, aby se s ním dalo podle potřeby natáčení manipulovat.  Alain Robbe-Grillet se po prvním zhlédnutí filmu velmi rozhněval na Alaina Resnaise, neboť v jedné scéně hraní „Marienbadského domina“ nastane okamžik, kdy by mohl bezpečně vyhrát i X. (jinak vítězí vždy M.). Robbe-Grillet pečlivost důsledně vyžadoval a Resnaisovi vytýkal nedůslednost.

Kniha.

Tzv. „ciné-roman“ je jakýsi přechod mezi románem a filmovým scénářem. V tomto žánru napsal Robbe-Grillet ještě dvě knihy.  Při práci na scénáři a následném natáčení pracoval současně i na románu, takže film a kniha se téměř shodují. V knize se nacházejí podrobné popisy jednotlivých scén se zvláštním zaměřením na detaily, které leckdy oku diváka uniknou, jako různé změny kostýmu, prostředí atd.  Kniha zdaleka nedosáhla takového úspěchu jako film.

Loni v Marienbadu (L’Année dernière à Marienbad) je název filmového románu francouzského spisovatele Alaina Robbe-Grilleta a stejnojmenný film Alaina Resnaise podle Robbe-Grilletova scénáře.

《去年在马伦巴》()是法国导演亚伦·雷奈所执导的电影,于1961年上映。《去年在马伦巴》的故事剧情相当特别,也是影史上一部重要的电影,并获得威尼斯影展金狮奖。


Před nástupem na trůn.

Soběslav odešel po smrti svého otce z Čech. Během výpravy knížete Vladislava II. na II. křížové výpravě se snažil v roce 1148 získat trůn, byl ale zatčen Děpoltem I. a vězněn na hradě Přimda.  Roku 1150 se Soběslavovi podařilo utéct a nalézt útulek na dvoře Fridricha Barbarossy. Roku 1161 obsadil Olomouc. Vladislav nedokázal Soběslava porazit a pozval ho proto do Prahy. Zde byl znovu vzat do zajetí a opět držen na hradě Přimda až do roku 1173 (Vladislav tak činil především z toho důvodu, že Soběslav byl v té době po něm nejstarším Přemyslovcem), kdy musel být propuštěn na příkaz císaře.  Už roku 1172 si ale Vladislav II. zajistil podporu šlechty a na sklonku téhož roku předal podle principu primogenitury vládu svému synovi Bedřichovi. V českých zemích ovšem platilo ještě v té době nástupnické právo seniorátu, proto nebyl Bedřich dle tohoto práva právoplatným nástupcem svého otce. Císař ovšem na přímluvu Soběslavovců zbavil Bedřicha moci a za českého knížete určil Oldřicha. Oldřich však ihned předal vládu Soběslavovi, protože uznával, že má na ni větší nárok. Změna na trůně měla tentokrát jedinou oběť: Soběslavova věznitele na Přimdě Konráda Šturma, který byl setnut.

Kníže.

Ačkoliv Soběslav II. je znám jako „kníže sedláků“, jeho sympatie k neurozenému stavu je třeba brát s rezervou. Především nedůvěřoval tehdy vznikající české šlechtě, jež se začínala drát k moci a uzurpovat si „státní“ (knížecí) majetky a hradiště do dědičné držby. Nejspíš nechoval ani příliš důvěry v císaře Barbarossu, protože se nezúčastnil jediného jeho dvorského sjezdu.  Snažil se o rozšíření opor své moci, takže podporoval církev (např. dary Plaskému klášteru či imunitními výsadami pro johanity) a také jako první vladař udělil práva nějaké etnicko-jazykově vymezené menšině v Čechách – jeho privilegium pražských Němců bylo po dlouhou dobu v úctě, opisováno (nejstarší dochovaný opis je z roku 1231) a bráno za vzor měšťanské samosprávy.  Nový kníže byl brzy ze strany Barbarossy zatažen do sporu mezi císařem a papežem. Roku 1176 společně s údělníkem Konrádem II. Otou přepadl Rakousy, kvůli vyvstalému sporu o Vitorazsko, které sice náleželo k českému knížectví, ale rakouskou kolonizací z něj ubývalo. Spojencem proti rakouskému vévodovi Jindřichovi II. mu byli uherský král Béla III. a štýrský markrabě Otakar IV. Drsným útokem a doprovodným rabováním, jež se dotklo i církevních majetků, však na sebe Soběslav přivolal klatbu papeže Alexandra III. A stal se nakonec svou sebevědomou, samostatnou politikou nepohodlný i císaři Barbarossovi, který navíc po své porážce u Legnana musel hledat cesty, jak si papežství udobřit. Ten jej roku 1178 sesadil z trůnu a povýšil na něj opět Bedřicha, jenž za úplatek obdržel Čechy v léno. Také předáci země se odklonili od kritizovaného „selského“ Soběslava a přimkli se k bývalému pánu.  V následujícím desetiletí došlo v zemi k hluboké vnitropolitické krizi. Bedřich s vojskem přeběhlíků a pomocnými německými sbory na konci léta roku 1178 vtáhl do Čech a nakonec se zmocnil Prahy, kde zajal i Soběslavovu mladou ženu Elišku, dceru polského knížete Měška III. Když byl však v prosinci Bedřich císařem povolán na říšský sněm do Wormsu, pokusil se Soběslav dobýt Pražský hrad, dobře ovšem hájený kněžnou Alžbětou. Ta také poslala varování svému muži a Bedřich se urychleně i s německými bojovníky, jež si opět vyžádal na pomoc, vracel do Čech. Mezi Bedřichem a Soběslavem následně došlo v lednu 1179 k dvěma rozhodným bitvám: u Loděnice (severovýchodně od Berouna) a u Prahy, Na bojišti. Z první bitvy, která se odehrála 23. ledna, odešel Bedřich těžce poražen a ustupoval přes Brdy k Prčicím, kde se k němu připojil Konrád II. Ota. O pouhé čtyři dny po první bitvě, tedy 27. ledna, se střetl se Soběslavem znovu, tentokrát na východním okraji tehdejší Prahy, na místě dodnes nazývaném Na bojišti, kde už díky pomoci Konráda Oty zvítězil. Údělný kníže z linie znojemských Přemyslovců, však už mezitím příliš posílil svou moc, když se mu jako prvnímu vládci podařilo spojit moravské úděly v jeden celek pod svou rukou. Brzy se měl pražský staronový kníže přesvědčit, jaké problémy tím vyvstanou...  Soběslav II. se po naprosté porážce stáhl na jakýsi dnes neznámý hrad, resp. hradiště jménem Skála ("Zcala"), odkud však brzy utekl do zahraničí, kde doufal najít pomoc. Nicméně již roku 1180 tam zemřel a zanechal po sobě bezdětnou vdovu Elišku.  Ostatky knížete byly převezeny do Čech a uloženy k věčnému odpočinku na bazilice na Vyšehradě.

Soběslav II. (asi 1128 – 29. ledna 1180) byl český kníže (1173–78) z dynastie Přemyslovců, druhorozený syn Soběslava I. a jeho manželky Adléty Uherské. Pro svou náklonnost k nižším vrstvám bojovníků a k prostým lidem – možná danou jeho těžkými životními osudy, když strávil celkem 15 let mládí v tvrdém vězení – byl současníky pohrdlivě zván „Kníže sedláků“ ("princeps rusticorum").

索别斯拉夫二世(,约1128年-1180年-1月29日),又名「农民亲王」。普热米斯尔王朝的波希米亚公爵(1173年-1178年)。波希米亚公爵索别斯拉夫一世之次子。虽然他受到低下阶层的拥戴,但是得不到贵族及神圣罗马帝国皇帝的支持。


Místo přistání: Columbia Memorial Station.

"Spirit" přistál v kráteru Gusev asi 10 km od středu cílové přistávací elipsy 14,5718° jižní šířky a 175,4785° východní délky. Vozítko, padák, tepelný štít a několik stop po odrazech je vidět na obrázku pořízeném sondou Mars Global Surveyor.  Panorama ukazuje jemně zvlněný povrch, pokrytý malými kameny, s kopci vzdálenými až 27 km. Řídící středisko mise MER pojmenovalo místo přistání „Columbia Memorial Station“ (Stanice na památku Columbie), na památku sedmi astronautů, kteří zahynuli na palubě raketoplánu Columbia.  27. ledna NASA na památku posádky Apollo 1 pojmenovala tři vrchy severně od „Columbia Memorial Station“ jako Apollo 1 Hills. 2. ledna byla, na počest poslední mise raketoplánu Columbia, pojmenována skupina vrcholů na východ od místa přistání jako Columbia Hills a sedm vrcholů tohoto pohoří jako Anderson, Brown, Chawla, Clark, Husband, McCool a Ramon. (NASA poslala tyto geografické názvy na potvrzení do IAU.)

Události a objevy.

Za prvních pět let svého provozu sonda urazila po povrchu Marsu dráhu asi 7,5 kilometrů.

Sleepy Hollow.

„Sleepy Hollow“ (Ospalá díra), mělká prohlubeň na povrchu Marsu v blízkosti vozítka "Spirit", byla prvním cílem vozítka po opuštění místa přistání. Vědci z NASA se velmi zajímali o tento kráter. Jeho průměr je zhruba 9 metrů a je vzdálený okolo 12 metrů severně od místa přistání.

První barevný snímek.

Vpravo je první barevný obrázek Marsu vytvořený panoramatickou kamerou vozítka "Spirit". Je to obrázek s největším rozlišením jaký kdy byl pořízen z povrchu jiné planety. „Vidíme panoramatickou mozaiku složenou ze čtyřikrát tři obrázky kamery“, řekl designér kamery Jim Bell z Cornellu. Na tomto obrázku je 12 milionů bodů (4 000 × 3 000). Toto je však jen vrchol ledovce, protože tento obrázek, získaný 6. ledna 2004 je jen osmina z panoramatu pořízeného touto kamerou a není stereoskopický.

První broušení kamene na Marsu.

Kulatá a mělká díra na obrázku je výsledkem prvního broušení kamene na Marsu. 6. ledna bruska (Rock Abrasion Tool) na vozítku Spirit vybrousila plochu s průměrem 45,5 milimetrů na kameni zvaném Adirondack v průběhu 34. solu na Marsu. Materiál z 2,65 milimetrů hluboké díry byl podrobně prozkoumán mikroskopickým zobrazovačem a dvěma spektrometry na robotickém rameni. Tento obrázek pořídil Spirit panoramatickou kamerou, kvůli vizuální kontrole úspěšnosti broušení. Bruska pro obě dvě vozítka byla vyrobena firmou Honeybee Robotics z New Yorku.  „"Rock Abrasion Tool" překonal naše očekávání“, řekl Steve Gorevan z firmy Honeybee Robotics, vedoucí vývojář tohoto nástroje pro obě dvě vozítka. „S parametry, které jsme nastavili jsem si nemyslel, že bychom se mohli dostat tak hluboko. Skutečně, když jsme téměř viděli dokonalý kruh, byl jsem nadšený až na hranici toho o čem jsem kdy snil.“

Mimi.

Uprostřed tohoto barevného obrázku pořízeného panoramatickou kamerou 40. sol je šupinkový kámen zvaný Mimi. Mimi je jeden z mnoha kamenů v této oblasti známé jako „Stone Council“, ale velmi se liší od kamenů, které vědci až doposud viděli v kráteru Gusev. Šupinkovitý vzhled Mimi vedl vědce k mnoha hypotézám. Mimi mohl být vystaven velkému tlaku při dopadu meteoritu nebo mohl být kdysi dunou, která zkameněla do takovýchto šupinkových vrstev procesem, který někdy způsobuje voda.

Humphrey a stopy vody.

5. března 2004 NASA oznámila, že "Spirit" našel první náznaky, že v minulosti byla na Marsu voda a to v kameni nazvaném „Humphrey“. Tento kámen se zformoval z magmatu a potom zachytil do malých štěrbin světlý materiál, který má vzhled krystalizovaného minerálu. Dr. Ray Arvidson z Washingtonovy univerzity v St. Louis v průběhu tiskové konference NASA řekl: „Pokud bychom tento kámen našli na Zemi, řekli bychom, že jde o kámen vulkanického původu přes který tekla kapalina.“ Pokud je tato interpretace správná, voda s rozpuštěnými minerály mohla být obsažena v původním magmatu nebo reagovala s kamenem později. (Tisková zpráva)

Kráter Bonerville.

11. března 2004 Spirit dosáhl kráteru Bonneville po přibližně 370 metrů dlouhé cestě. Tento kráter má průměr asi 140 metrů a hloubku 28 metrů. JPL rozhodla, že by nebyl dobrý nápad, poslat vozítko na dno kráteru, protože tam neviděli žádný zajímavý objekt. Spirit přešel po jižním okraji přes několik pískových dun a pokračoval jihozápadním směrem ke Columbia Hills.

Kráter Missoula.

Spirit dosáhl kráteru Missoula v průběhu solu 105. Kráter má průměr okolo 90 metrů a hloubku okolo 18 metrů. S tímto kráterem se neuvažovalo jako o prioritním cíli kvůli tomu, že se v něm nacházejí jen starší kameny. Vozítko přešlo po severním okraji a pokračovalo směrem na jihovýchod.

Kráter Lahontan.

Kráteru Lahontan dosáhl Spirit 118. sol a pohyboval se u jeho okraje ještě dva soly. Lahontan je asi 50 metrů široký a 9 metrů hluboký kráter. Po jihovýchodní straně cesty vozítka se táhla dlouhá písková duna, kterou Spirit objel.

Hollywood Hills.

Na 159. sol Spirit dosáhl první z mnoha cílů na úpatí Columbia Hills zvaný West Spur. "Hankovu prohlubeň" studoval 23 solů. Vevnitř prohlubně se nacházel zvláštně vypadající kámen pojmenovaný "Pot of Gold".  Odtud se Spirit vydal severní cestou po úpatí vrchu přímo k dalšímu cíli "Wooly Patch", který zkoumal od 192. do 199. solu. Od solu 203 se Spirit vydal jižním směrem k vrcholu až přišel ke kameni zvaném "Clovis". "Clovis" byl obroušen a analyzován v průběhu solů 210 až 225. Po něm následoval "Ebenezer" (soly 226-235), "Tetl" (sol 270), "Uchben" a "Palinque" (soly 281-295), a "Lutefisk" (soly 296-303). Od solu 239 do 262 byl celý Mars při pohledu ze Země schován za Sluncem, takže komunikaci se Spiritem nebylo možné uskutečňovat.  Spirit pomalu putoval okolo vrchu Husband Hill a na 344. sol byl připraven přešplhat se přes "hřbet Cumberland" (Cumberland Ridge) na „Larryho výhled“ a do "Údolí Tennessee".  V průběhu solu 371 Spirit přišel ke kameni nazvaném "Peace" blízko vrcholu "Cumberland Ridge". Tento kámen zkoumal s bruskou RAT o dva soly později (sol 373).  V polovině února 2005 (sol 390), Spirit postupoval směrem k „Larryho výhledu“ a kvůli problémům s jedním kolem do kopce couval. Vědci se snažili v této době šetřit energii na další výstup. Prach na slunečních panelech stále snižoval jejich výkon, který tak klesl z původních 900 Wh krátce po přistání na 350 Wh.  Spirit zkoumal cestou různé cíle, jako třeba narušenou půdu „Paso Robles“, která obsahovala největší podíl soli nalezený na rudé planetě. Půda obsahovala také velký podíl fosforu a jeho sloučenin, ačkoliv to nebylo více než u jiného vzorku, kamene „Wishstone“. Vědci to okomentovali slovy: „Stále zkoušíme zjistit co to znamená, ale je jasné, že v takhle velkém množství soli měla prsty voda.“  9. března 2005 (pravděpodobně během marsovské noci) byly solární panely Spiritu očištěny prachovým vírem, tím se zvýšil jejich výkon až na 800 Wh za sol. Během dalších dnů se podařilo několik vírů vyfotit. A následně dodávaly solární panely tolik energie, že musely být vypnuty a Spirit sledoval v noci místo "spaní" noční oblohu.  Solu 582 (21. srpna, 2005) dosáhl "Spirit" jednoho z vrcholů kopce Husband odkud začal pořizovat panoramatické záběry a samotného nejvyššího vrcholu solu 618 (27. září 2005). Vrchol je 82 metrů nad okolní planinou, o 106 metrů výš a o 3 kilometry východním směrem dál než je místo přistání.

Home Plate.

V květnu 2007 NASA oznámila, že Spirit objevil důkazy dálné vulkanické činnosti v oblasti plošiny Home Plate, kde naposledy přezimoval.  V únoru 2008 měl najeto 7528 metrů a na Zem odesláno přes 110 000 snímků. Dne 22. března 2008 překonal 1500 solů na Marsu.

Astronomie.

"Spirit" natáčel své kamery k marsovské obloze a pozoroval přechod Marsova měsíce Deimose přes Slunce. Začátkem března 2004 též pořídil zatím jedinou fotografii Země z jiné planety.  12. ledna 2005 od okolo 14:45 UTC do 23:05 UTC se uskutečnil přechod Merkuru z Marsu. Teoreticky ho mohla pozorovat obě dvě vozítka "Spirit" i "Opportunity", ale rozlišení kamery nedovolovalo vidět Merkur 6,1" uhlový průměr. Byly schopné pozorovat jen přechody Deima přes Slunce s 2' uhlovým průměrem, asi 20 krát větším než Merkur. Data generované JPL Horizons indikovala, že "Opportunity" byla schopná sledovat tranzit od počátku až po místní západ Slunce v 19:23 UTC pozemského času, zatímco "Spirit" byl schopný ho pozorovat od místního východu Slunce v 19:38 UTC pozemského času až po konec přechodu.

Spirit (oficiálně: MER-A) byl jedním ze dvou vozítek mise Mars Exploration Rover americké NASA. Spirit přistál na Marsu 4. ledna 2004. Na povrchu fungoval až do roku 2010, kdy 22. března vyslal poslední zprávu, načež následovala marsovská zima. 25. května 2011 byly vzdány poslední pokusy opět navázat spojení s tímto vozítkem, čímž definitivně skončila jeho aktivita na povrchu Marsu.

勇气号火星探测器,中国译作勇气号火星探测器(Spirit, MER-A),是美国国家航空航天局火星探测漫游者计划的第一部火星漫游车。火星探测漫游者计划旨在将勇气号和机遇号两部双胞胎火星车送往火星,对火星这颗红色行星进行详细考察。


Hráčská kariéra.

Kluby (1958–1974):

Trenérská kariéra.

East Stirlingshire a St. Mirren.

V roce 1977 postoupil se St. Mirrenem do 1. skotské ligy.

Aberdeen FC.

V letech 1978–1986 byl Ferguson trenérem Aberdeenu, s nímž vyhrál Poháru vítězů pohárů 1982/83 a 3× skotskou ligu.

Reprezentace Skotska.

10. září 1985 zemřel trenér Skotska Jock Stein při posledním utkání kvalifikační skupiny o MS 1986 proti Walesu. Ferguson se stal trenérem Skotska. V baráži s Austrálií uspěl (2:0 a 0:0) a kvalifikoval se tak na MS. Tam však Skotsko skončilo ve skupině poslední po výsledcích 0:1 s Dánskem, 1:2 se SRN a 0:0 s Uruguayí.

Manchester United FC.

Od 6. listopadu 1986, kdy vystřídal ve funkci Rona Atkinsona, působil jako hlavní trenér na lavičce Manchesteru United, s nímž dosáhl řady úspěchů. Získal 13 ligových titulů, dvakrát vyhrál Ligu mistrů a 1× Pohár vítězů pohárů.  S domácími fanoušky se loučil v ligovém utkání Manchesteru United v sezóně 2012/13 11. května 2013 na Old Trafford proti Swansea City (vítězství 2:1). Jeho nástupcem v Manchesteru United se má stát David Moyes, jenž v sezóně vedl Everton FC. 19. května 2013 v posledním ligovém kole Premier League 2012/13 vedl Manchester United naposled a nemusela mu vadit ani divoká remíza 5:5 v zápase proti West Bromwichi (United vedl v zápase už 5:2). Manchester měl účast v Lize mistrů 2013/14 zajištěnu již dříve, v ročníku získal celkem 89 bodů. Pro sira Fergusona to byl jubilejní 1500. zápas na lavičce tohoto anglického velkoklubu.

Úspěchy.

Trenér.

Aberdeen  Manchester United

Sir Alexander Chapman Ferguson, CBE (* 31. prosince 1941 Glasgow, Skotsko), je bývalý skotský fotbalista a později trenér, který vedl především anglický Manchester United a skotský Aberdeen, s nimiž vyhrál řadu trofejí, především 2× Ligu mistrů, 2× Pohár vítězů pohárů a 16× domácí ligu. Na stadionu Old Trafford je po něm pojmenována tribuna. Jedná se o jednu z největších osobností světového fotbalu.

亚历克斯·查普曼·弗格森爵士(英语:Alexander Chapman Ferguson,1941年-12月31日),苏格兰已退役足球运动员及总教练,在1986至2013年间担任英格兰豪门曼联总教练一职,被不少媒体和球迷誉为足球史上最伟大的教练。


Historie.

Předstupněm komína byl kouřový otvor ve střeše nebo u střechy, často s vlastní stříškou.  Nejstarším zařízením sloužícím k odvodu kouře ven z domu (respektive jizby) byl tzv. dymník odvádějící kouř do podkrovního prostoru.  Kolem 15. století se pak objevují již komíny sahající až nad samotnou střechu a odvádějící tak kouř zcela mimo dům. První komíny byly dřevěné či hlinitodřevěné, v průběhu 17. a 18. století se hlavně pod tlakem protipožární prevence přecházelo na komíny zděné a tedy nehořlavé. Jejich průduchy už byly svedeny až k zemi a využívaly tak k odvodu kouře umělého tahu.

Funkce komínu - spalinové cesty.

Komín je v největší míře využíván k odvádění spalin z objektů. Napojují se tedy na něj kamna, pece, krby nebo kotle a dalších spotřebičů pro všechny druhy paliv u kterých funguje jako jednoduché zařízení, zajišťující odvod spalin z topeniště. Horké spaliny v komíně mají nižší hustotu než venkovní neohřátý vzduch, jsou proto vytlačovány a stoupají komínem vzhůru a na jejich místo je vytlačován („nasáván“) čerstvý vzduch.  Tlaku, vyvolanému rozdílem hustot spalin a okolního vzduchu, který žene vzduch komínem, se říká tah komína. Tah komína je závislý kromě poměru hustot ohřátých plynů a okolí i na objemu spalin v něm, tedy jeho výšce a vnitřním průměru. Proto jsou v průmyslových provozech stavěny vysoké komíny. V případě, že je nemožné stavět vysoký komín nebo má komín odvádět studené plyny, jsou montována zařízení pro umělý tah – tahové ventilátory. Příkladem může být dyšna parních lokomotiv nebo ventilátor.

Údržba - kontrola, čištění a revize komínů (spalinových cest).

Čištění.

Čištění komínů provádí pouze oprávněná osoba podle Zákona č. 133/1985 Sb. a vyhlášky č. 34/2016 Sb. tak že se nejdříve odstraní saze ze spalinové cesty a jejích komponentů, následně se vyberou pevné části spalin z půdice (dno spalinové cesty) a vyberou se také kondenzáty ze spalinové cesty. Čištění spalinové cesty napojené na topidlo o výkonu do 50 kW (např. rodinné domky) a náhradní zdroje elektrické energie (dieselagregáty) si může provést sám majitel. Čištění je také vypálení spalinové cesty odolné proti vyhoření, které může provést jen oprávněná osoba. Frekvence čištění spalinové cesty se určuje podle druhu paliva, frekvence provozu (celoroční nebo sezónní) a podle výkonu topidla.  Ve stavbě pro rodinnou rekreaci se čištění provádí nejméně jedenkrát ročně a kontrola nejméně jedenkrát za dva roky.  Pokud se čištění neprovede, může dojít k zapálení sazí a následnému komínovému požáru.

Kontrola.

Kontrolu spalinové cesty je nutno provést podle zákona č. 133/1985 Sb. a vyhlášky č. 34/2016 Sb. minimálně jednou ročně od všech druhů spotřebičů: krby, kamna, ohřívače vody, kotle, sálavá topidla, ohřívače vzduchu a další, tedy všechny spotřebiče, které spalují plynná, kapalná nebo pevná paliva a jsou připojena na spalinovou cestu, patří sem i tzv. turbo kotle a kondenzační kotle vyústěné přes fasádu budovy nebo vedené přes střechu. Výjimku tvoří spalinová cesta napojená na topidlo o výkonu nad 50 kW (např. topidlo teplárny, které může dosáhnout až desítek MW) a využívá pevný druh paliva, kde se kontrola provádí dvakrát ročně.  Kontrolu může provádět pouze oprávněná osoba, která je držitelem živnostenského oprávnění v oboru kominictví. Při kontrole kominíci zjišťují, zda je spalinová cesta bezpečná, neohrožuje majetek a zdraví, popřípadě nařídí odstranění překážek a závad.

Revize.

Revizi provádí oprávněná osoba, která je držitelem živnostenského oprávnění v oboru kominictví a je současně revizním technikem spalinových cest.  Revize spalinové cesty se provádí dle vyhlášky č. 34/2016 Sb.  Od roku 2016 kominík nebo revizní technik spalinových cest, který zjistí nedostatky, které bezprostředně ohrožuje zdraví, život nebo majetek osob, je povinen hlásit tyto závady stavebnímu úřadu při technických závadách a orgánu státního požárního dozoru při nedodržení požární bezpečnosti.

Zpráva o provedeném čištění, kontrole nebo revizi.

Po čištění, kontrole nebo revizi je oprávněná osoba předat objednateli písemnou zprávu o provedeném čištění nejpozději do 10 pracovních dní. Pokud právnická nebo podnikající fyzická osoba vyčistí komín svépomocí, je povinna o tom učinit písemný záznam.

Pokuty.

Pokud majitel poruší zásady bezpečného provozu komínu nebo ho provozuje v rozporu se zákonem 133/1985 Sb., tak může dostat pokutu do výše 10 000 Kč, pokud nejde o trestný čin.  Pokud právnická nebo podnikající fyzická osoba provozuje spalinovou cestu v rozporu se zákonem 133/1985 Sb.,tak může dostat pokutu do výše 100 000 Kč.  Pokud oprávněná osoba provede čištění, kontrolu nebo revizi v rozporu se zákonem 133/1985 Sb. nebo nevydá písemnou zprávu o provedeném čištění, kontrole nebo revizi, tak může dostat pokutu do výše 50 000 Kč.

Vložkování komínů.

Každý komín má svoji životnost. Pokud komínový průduch z jakýchkoli důvodů neodpovídá platným předpisům, přestavba komínu je nevyhnutelná. Rekonstrukce komínů pomocí vložkování je šetrný způsob, jak lze prodloužit životnost každého komínu. Často předchází vložkování i frézování komína v případě spotřebičů na pevná paliva především. U spotřebičů na plyn to tak časté není. Děje se tak proto, že průduch komína je nutné zvětšit a po vyfrézování je nutné komín vyvložkovat z důvodu ztenčení cihelné vyzdívky, která tímto již neplní funkci spalinové cesty sama o sobě. Následné kvalitní vložkování pomocí vyhovujících a bezpečných materiálů zajistí dobrý tah při jakémkoliv druhu paliva, odolnost vůči nasákavosti a vlhkosti, čisté ovzduší bez kouřového zápachu spalin v domě a také bezpečné připojení moderního spotřebiče. Každá úprava nebo zásah do komína - spalinové cesty musí odpovídat kominické normě ČSN 73 4200 a ČSN 73 4201 a být schváleno revizním technikem spalinových cest dle vyhlášky č. 34/2016 Sb

Lokomotivní komín.

Zvláštní kapitolu tvoří komín parních dopravních prostředků, speciálně parních lokomotiv. Lokomotivní parní kotel je konstruován pro vysoké plošné tepelné zatížení. Relativně malý lokomotivní parní kotel musí dodávat tepelný výkon až v řádech megawattů. Výška komína je přitom omezena průjezdným profilem. Zároveň je nutno zajistit, aby z relativně krátkého komína neodlétaly jiskry, které by mohly způsobit požár. Byla proto vyvinuta řada komínů, které tyto protichůdné požadavky splňovaly. Dostatečný průchod spalin nízkým komínem zajišťuje už od počátku vývoje parních lokomotiv dyšna. První komíny nízkých lokomotiv byly vysoké válce, nebo vzhůru se rozšiřující kužely. Pod komín se často montovalo síto pro zachycení sazí. Na konci 19. století bylo vyvinuto několik typů baňatých komínů.

Komín nebo také spalinová cesta je obvykle svislá stavba, část stavby či konstrukce, popřípadě systém sloužící pro odvod spalin z topeniště. Za spalinovou cestu se nepovažuje odvod spalin z lokálních podokenních topidel o jmenovitém výkonu do 7 kW s vývodem přes fasádu.

烟囱,指将烟雾、热气流从火炉、工业炉等排入大气的结构。烟囱多为垂直或近垂直结构。