Definice.

Existují různá vysvětlení, kde se rozkládá a kam až sahá Pugetův záliv.  V roce 1792 dal George Vancouver jméno „Puget Sound“ vodám, nacházejícím se jižně od Tacomské úžiny. Pojmenoval ho po Peteru Pugetovi, členovi Britského královského námořnictva, který ho provázel na jeho pětileté cestě po Severozápadě USA. Později se jméno přeneslo i na vody severně od úžiny.  USGS definuje záliv jako všechny vody jižně od tří míst. Jedním je Úžina Admiralty mezi Olympijským poloostrovem a Whidbeyho ostrovem. Dalším je Klamný průliv mezi Whidbeyho ostrovem a Fidalgovým ostrovem. Posledním je jižní konec Swinomišského kanálu, který spojuje Skagitský záliv a Padillův záliv. Podle této definice sem patří tedy také Hoodův kanál, Záliv Possession a Saratožský průliv. Nepatří sem tedy Bellinghamův záliv, Padillův záliv, ani vody kolem ostrovů svatého Jana.  Záliv je jinak definován Národním úřadem pro oceán a atmosféru, který jej rozděluje do pěti částí. První čtyři se nachází v oblasti, kterou jako Pugetův záliv definuje USGS, ta pátá, zvaná „Severní Pugetův záliv“ ale ne. Ta je ohraničena na severu hranicí s Kanadou a na západě vzdušnou čarou mezi hranicí s Kanadou a ústím řeky Sekiu do moře. Podle této definice do zálivu patří tedy i velké části Georgijské úžiny a úžiny Juana de Fucy. Podle Arthura Kruckeberga z University of Washington se termín „Pugetův záliv“ pro vody severně od definice USGS občas používá, raději ale používá termín „Pugetův záliv a přilehlé vody“.  Alternativní termín pro Pugetův záliv mají původní obyvatelé, kteří ho nazývají Whulge, což znamená „slaná voda“. Od roku 2009 také oficiálně platí termín Sališské moře, který je používán pro Pugetův záliv a obě úžiny (Juana de Fucy a Georgijskou) dohromady. Termín „Pugetův záliv a přilehlé vody“ se také často používá pro oblast Bellinghamova zálivu a okolí souostroví svatého Jana.

Historie.

George Vancouver objevil záliv v roce 1792. 4. června téhož roku ho prohlásil britským územím a pojmenoval ho po Peteru Pugetovi z Britského královského námořnictva. Původně ho spravovala britská Společnost Hudsonova zálivu z pevnosti Fort Vancouver. V roce 1846 se po podepsání Oregonské dohody stal záliv částí amerických teritorií.  Prvním osídlením Evropany v oblasti Pugetova zálivu byla pevnost Fort Nisqually, která byla postavena v roce 1833. Jednalo se o zemědělskou usedlost a obchodní středisko společnosti Puget Sound Agricultural Company, která patřila pod Společnost Hudsonova zálivu.  Díky Oregonské stezce se mnoho osadníků rozhodlo osídlit oblast dnešního Washingtonu. V roce 1846 zde vzniklo první americké osídlení, když vzniklo město New Market, nyní známé jako Tumwater. V roce 1888 propojila oblast Pugetova zálivu s východem USA železnice Northern Pacific Railway.

Hydrologie.

USGS definuje záliv jako záliv s mnohými kanály a zátokami. Ve skutečnosti se tedy jedná o fjordový systém zaplavených glaciálních údolí. Tento systém sestává ze čtyř hlubokých kotlin, které jsou propojeny mnohem mělčími vodami. Patří mezi ně Hoodův kanál západně od Kitsapova poloostrova, Whidbeyova kotlina, východně od Whidbeyova ostrova, Jižní záliv, jižně od Tacomské úžiny a Hlavní kotlina, která se dále dělí na Úžinu Admiralty a Centrální kotlinu. Mělké části jsou termální morény a propojují nejen všechny čtyři kotliny, ale také oddělují Pugetův záliv od Úžiny Juana de Fucy.  Pugetův záliv je také obecně brán jako začátek Vnitřní pasáže.

Geologie.

Kontinentální ledovce se opakovaně rozšiřovaly a zase ustupovaly z území Pugetova zálivu. Poslední glaciace, zvaná Fraserova, měla tři pasáže. Při té třetí, která se nazývala Vashonova, se část Kordillerského ledovce rozšířila až na území Pugetova zálivu. Před patnácti tisíci lety pokrývala území okolo Seattlu 910 metrů tlustá vrstva ledovce, zatímco na nynějších hranicích s Kanadou dosahoval ledovec šířky ("spíš tloušťky") až 1 800 metrů. Protože každé nové posunutí ledů zahlazuje důkazy těch dřívějších, Vashonova glaciace zanechala na území největší známky. Nejdále se ledovec dostal až na jih od města Olympie, k městu Tenino a pokrýval nížiny mezi Olympijským a Kaskádovým pohořím. Před čtrnácti tisíci lety začal led ustupovat a o tři tisíce let později opustil území státu.  Vashonova glaciace změnila povrch okolí a vytvořila četné drumliny a drumlinová pole. Ledovcovým způsobem vzniklo například Washingtonovo a Sammamishské jezero, Hoodův kanál i hlavní kotlina Pugetova zálivu. Když ledovec ustupoval, v oblasti zálivu bylo uloženo velké množství ledovcového tillu. Půdy, které se vyskytují v regionu jsou méně než deset tisíc let staré, jsou považovány za nezralé.

Doprava.

Unikátní státní systém trajektové dopravy Washington State Ferries umožňuje autům a lidem pohybovat se po celém regionu, spojuje větší ostrovy v zálivu s pevninou.

Flora a fauna.

Odhaduje se, že kolem milionu exemplářů měkkýše "Panopea generosa" se skrývá v usazených horninách zálivu. Tyto měkkýši jsou nejpopulárnější v Asii, kde jsou oblíbenou pochutinou. Vypadají jako dlouhé tlusté žížaly. Velkou turistickou atrakcí v zálivu jsou kosatky dravé. Mnoho zdejších mořských živočichů využívá jako zdroj potravy také lososy. Mezi zdejší ploutvonožce patří tuleň obecný, lachtan ušatý a lachtan kalifornský, občasně se zde vyskytují také rypouši severní. Kromě kosatek zdejší vody obývají také plejtvák malý, keporkak a plejtvákovec šedý.

Pugetův záliv (výsl. „pjůdžit“) je záliv v americkém státě Washington. Jedná se o komplex estuárů, který obsahuje propojené průlivy a zátoky s jednou hlavní a jednou vedlejší cestou k úžině Juana de Fucy. Tou hlavní je úžina Admiralty a tou vedlejší je Klamný průliv. V Klamném průlivu proudí pouze asi 2 procenta vody, která proudí mezi zálivem a úžinou. Záliv je 160 km dlouhý mezi Klamným průlivem a Olympií. Průměrná hloubka je 62 metrů a největší hloubka je 280 metrů u Point Jeffersonu mezi městy Indianola a Kingston.

普吉特海湾(英语:Puget Sound;)是一个位于美国西雅图西岸峡湾,北临加拿大温哥华岛,属萨利希海的一部分。海湾本身是一个河口系统,结构复杂,交织着通往海洋的水道和盆地。当中有一大一小的通道透过胡安·德富卡海峡与太平洋相连,较大的为阿德默勒尔蒂湾(英语:Admiralty Inlet),较小的是迷幻水道(英语:Deception Pass)。通过阿德默勒尔蒂湾的海水,占海湾与胡安·德富卡海峡之间的潮汐水体交换的2%。海湾的范围,从北起迷幻水道起计算,到南方的奥林匹亚,距离约160公里,平均海深约60米,最深处是基沙普县的Indianola与Kingston之间的Point Jefferson对出海底,深度有280米。而海湾的主要盆地位于惠德比岛南端与塔科马之间,水深180米。


Anatomie a stavba těla.

Ostencovití mají velice oválné a komprimované (slisované) tělo. Hlava je velká, zakončena malým ústním otvorem s velmi silnými zuby, které jsou přizpůsobené k drcení ulit a korálů. Spodní čelist se skládá ze čtyř zubů na každé straně, zatímco horní čelist obsahuje sadu dalších šesti destičkových zubů. Kromě zubů se chrání také malými ocasními trny, které mohou poškrábat a zranit jiné ryby nebo dokonce člověka. Oči jsou malé, v horní části hlavy, daleko od úst a fungují nezávisle na sobě, každé oko se může pohybovat jiným směrem. Přední hřbetní ploutev je tvořena ze tří ostnů, z nichž první je nejdelší a nejsilnější. Dostali podle nich i své pojmenování. Ostny fungují jako ochrana před predátory. První osten je uzamčen do druhého a pomocí třetího jej může opakovaně vystřelovat do vzpřímené polohy. Působí tak větší a pro predátora by tudíž bylo obtížné jej spolknout. Řitní a zadní hřbetní ploutve jsou schopné vlnit se ze strany na stranu, což pomáhá rybě plout pomaleji. Srpkovitou ocasní ploutev používají ostencovití pouze v případě úniku před nebezpečím.  Většina ostencovitých dorůstá délky 20-50 centimetrů, některé druhy mají však až jeden metr ("Pseudobalistes naufragium"). Jsou velice pestře zbarveni. Mezi základní barvy patří modrá, žlutá, oranžová, bílá, černá, šedá a hnědá. Na těle mají propracované ornamenty, které obsahují skvrny a čáry. Barevné schémata jim umožňují dobře splynout s místem, ve kterém se vyskytují.

Chování.

Ostencovití se vyskytují především v mělkých vodách a podél korálových útesů. Jsou to agresivní ryby, které chrání své teritorium, především pokud jde o samice, které hlídají své jikry. Mohou napadnout také potápěče, pokud se pohybuje na jejich teritoriu. Kousnutí může být bolestivé, nikoliv však smrtelné. Většinou žijí samostatně, ale vzhledem k tomu, že hledají potravu na stejných místech, bývají často považováni za skupinu. Během dne jsou neustále v pohybu, zpomalují až v noci, kdy hledají úkryt v písku, do kterého se schovávají před predátory.

Rozmnožování.

Samci ostencovitých migrují na svá tradiční místa, kde probíhá tření, která si důkladně chrání před ostatními samci, protože bez vlastního území by neměli ke tření šanci. Území samce slouží k rozmnožování a péči o mláďata. Většina samčích teritorií se nachází nad písčitým mořským dnem nebo skalním útesem. Na každém teritoriu je více než jedna samice a samec se tře s každou z nich. Na ostrově Izu v Japonsku má jeden druh ostencovitých ("Xanthichthys mento") na svém teritoriu ve stejnou dobu až tři samice, se kterými se postupně tře.

Péče o mláďata.

Samice v období tření klade velké množství vajíček, z kterého ale přežije jen malý počet. O jikry se stará samec i samice. Samice je v bezprostřední blízkosti jiker, chrání je a fouká na ně vodu, aby je dobře zásobovala kyslíkem. Samec je ve větší vzdálenosti a chrání samičku i jikry před případným nebezpečím. Po vylíhnutí jsou mláďata stále v ohrožení, protože představují chutnou potravu pro větší ryby. Dospělosti se dožije jen málo z nich.

Potrava.

Ostencovití jsou masožravci. Velkou část jejich potravy tvoří krabi, krevety, mořští ježci, červi a jiní bezobratlí. Dále jí mušle, které dokáží rozdrtit pomocí svých silných zubů. Můžeme je také vidět jíst jiné menší ryby, které neloví, ale pokud najdou mrtvé tělo ryby, sní ji. Potravu vyhledávají na dně oceánů a moří, kdy pomocí vody, kterou vystřelují z úst, odstraňují písek, ve kterém se většinou jejich potrava nachází.

Chov ostencovitých.

Ostencovití jsou také chováni v akváriích. Jsou ovšem velmi nároční, nedoporučují se proto začátečníkům. Bývají agresivní vůči ostatním rybám, z toho důvodu je lepší chovat je samostatně, v páru s dalším ostencem nebo stejně velkými rybami, záleží na druhu ostencovitého. Potřebují velké nádrže s prostorem pro plavání a úkryt. Často se stává, že ostencovití útočí na vybavení akvária, především na ohřívače akvária, topítka, korály. Je důležité krmit je 3 až 5× denně pestrou stravou.

Ostencovití ("Balistidae") je čeleď mořských paprskoploutvých ryb z řádu čtverzubci ("Tetraodontiformes"). Ostencovití se vyskytují v tropických mořích celého světa, v menší míře zasahují i do moří subtropů a mírného pásu. Je známo asi 40 druhů ve 12 rodech.

鳞<unk>科又称皮剥<unk>科,是辐鳍鱼纲<unk>形目的其中一科。多属于海水观赏鱼,商品名为砲弹,英文则是称做板机鱼,因为鱼上方有个像枪支板机的角,在珊瑚礁中可以将自己固定在洞穴里,此外这种鱼非常凶悍,应小心遭其咬伤。


Život.

Karel byl druhorozeným synem hraběte Karla z Anjou a jeho první choti Beatrix, dcery provensálského hraběte Ramona Berenguera V. Jeho otec získal díky papežské nabídce, vlastní ctižádostivosti a nezbytné dávce vojenského štěstí sicilské království. Korunován byl v lednu 1266.  Jako princ měl Karel, svými současníky byl pro tělesný handicap zván "Chromý", od roku 1268 titul vévody ze Salerna. V květnu či červnu 1270 se jako šestnáctiletý se oženil s uherskou princeznou Marií, dcerou krále Štěpána V. a Alžběty, dcery kumánského chána Kuthana.  Isabela Neapolská byla naopak provdána za mladého uherského krále Ladislava IV. Kumána.

Aragonské vězení.

Roku 1282 se Sicílie vzbouřila proti anjouovské nadvládě. Karel tehdy žil v provensálském hrabství a otec jej poslal na pařížský dvůr, kde měl mladík získat příslib vojenské pomoci. Královský bratranec Filip III. ochotně strýci poslal posily. Roku 1284 Karel v bitvě u Neapole upadl do zajetí aragonského admirála Rogera z Laurie a svého otce tím velmi popudil. Roger z Laurie přislíbil Karlovo propuštění na oplátku za propuštění Beatrix, dcery krále Manfréda, ale klamal a Karla s sebou odvezl do Katalánska.  V internaci strávil Karel celé roky O propuštění se zasloužila anglická královna Eleonora, která nelitovala peněz ani času a její snaha byla korunována úspěchem. Karel byl po opakovaných diplomatických vyjednáváních propuštěn v říjnu 1288 a donucen slíbit, že nebude používat titul sicilského krále a dát tři ze svých synů jako rukojmí aragonskému králi. Po nuceném příjezdu na francouzský dvůr nechal král Filip IV. jeho průvodce zatknout a Karla s vojenským doprovodem a mnoha rytíři poslal do Itálie, kde byl nadšeně přivítán guelfy a papežem Mikulášem IV.

Vláda.

S otcem se po návratu domů již nesetkal a 29. května 1289 byl v katedrále v Rieti korunován králem Sicílie. V červnu 1295 podepsal se svým aragonským protějškem smlouvu z Anagni, která zaručovala propuštění rukojmí. Úplné složení zbraní přinesla až roku 1302 smlouva z Caltabellotta, v níž získal Sicílii Fridrich Aragonský, mladší bratr aragonského krále Jakuba II. a vnuk krále Manfréda.  Karel se rozhodl se ujmout po otci zděděného jeruzalémského trůnu, což je donutilo k otevřenému sporu s kyperskými Lusignany. Posléze na jeruzalémskou korunu rezignoval a upřel své úsilí k udržení panství v Řecku a Albánii, kde se střetl se Štěpánem Urošem a byzantským císařem Andronikem II.  Zemřel roku 1309 ve věku 55 let a byl pohřben v dominikánském kostele v Neapoli. Na sicilský trůn nastoupil jeho třetí syn Robert.

Karel II. Neapolský ("francouzsky Charles le Boîteux", "italsky Carlo II d'Angiò"; 1254 – 6. května 1309 Neapol) byl neapolský král.

卡洛二世(1254年-1309年-5月5日)亦称为跛子卡洛(; ),是那不勒斯国王(1285年-1309年在位)、亚该亚亲王(1285年-1289年在位)、普罗旺斯及福卡勒基耶伯爵(1285年-1290年在位)和安茹及曼恩伯爵(1285年-1289年在位)。卡洛二世亦从1285年起自称为阿尔巴尼亚国王及耶路撒冷国王。祖父为法国国王路易八世,父亲为那不勒斯的Capetian House of Anjou的始创人卡洛一世。


Vznik.

Roku 1357 prošla říše Tchien-wan, jeden ze států vzniklých v průběhu povstání rudých turbanů, vážnou krizí. První ministr Ni Wen-ťün se pokusil zabít císaře Sü Šou-chueje, byl ale sám zabit svým podřízeným Čchen Jou-liangem. Čchen si poté vybudoval vlastní doménu v severním Ťiang-si.  Počátkem roku 1360 se prohlásil králem Chan s hlavním městem v Ťiou-ťiangu. Vzápětí zaútočil na ťienwanskou metropoli Chan-jang a zabil Süa i s většinou ťienwanského dvora. Následně se v červnu 1360 prohlásil císařem říše Velká Chan a obsadil většinu ťienwanských území. Pouze v S’-čchuanu si tamní místodržitel Ming Jü-čen udržel samostatnost, od roku 1360 jako král státu Lung-šu, od 1362 císař říše Velká Sia. Čchen zformoval spolehlivou centrální vládu, ale na regionální a místní úrovni byla jeho autorita nepevná a často zpochybňovaná. K jeho nejbližším spolupracovníkům patřili hlavní rádce Čang Pi-sien a velký maršál Čang Ting-pien. Vyzdvihl i své bratry, když jim udělil knížecí tituly, nejbližší z nich mu byl Čchen Jou-žen.

Válka s Ču Jüan-čangem.

Ještě roku 1360 se Čchen Jou-liang rozhodl zaútočit na východněji položenou sungskou provincii Ťiang-nan, spravovanou Ču Jüan-čangem. Navázal kontakt s Čang Š’-čchengem, jehož území se rozkládalo na východ od Čuova, a navrhl mu společný útok na Ťiang-nan, Čang ale nepodnikl žádnou akci.  Chanové válku zahájili tažením na Nanking, obránci však byli připraveni a útok byl rozdrcen. Chanská armáda ztratila asi dvacet tisíc vojáků, navíc nepřítel ukořistil přes 100 velkých lodí a několik set menších, což mu dalo převahu na řekách v letech 1361–1362.  Následující rok (1361) byla chanská vojska nucena přejít k obraně. Ču Jüan-čang dobyl Ťiou-ťiang, zbytky Čchen Jou-liangových vojsk zablokoval ve Wu-čchangu a sám se usadil v Nan-čchangu. V zimě 1361/62 pak upevňoval svou moc na dobytém území. Ale opustil Nan-čchang ještě dřív než kompletně zabezpečil dobytá území v provincii Ťiang-si, a následující povstání potlačil pouze za pomoci vojsk stažených z wučchangské oblasti. Další rebelie na východě v Če-ťiangu a zrada mezi vysokými veliteli oslabily Ču Jüan-čangův režim, který byl nucen vrhnout hlavní síly proti nyní aktivnímu Čang Š’-čchengovi na východě. Situace využila chanská vláda k protiofenzívě, její armáda znovu obsadila Ťiou-ťiang a v srpnu 1361 i An-čching. V září 1361 Ču vyslal loďstvo proti Chanům, to oblehlo An-čching, obešlo jej a pokračovalo dál k Chu-kchou – vstupu do jezera Pcho-jang. Pak porazilo chanské loďstvo před Ťiou-ťiangem a zaútočilo na Ťiou-ťiang a neúspěšně na Chan-jang. Ču Jüan-čang se poté usadil s hlavními silami v Ťiou-ťiangu a zabezpečoval si kontrolu nad Ťiang-si. Začátkem roku 1362 se mu vzdal velitel chanské posádky Nan-čchangu Chu Mej, načež byl zařazen do Čuovy armády i se svými vojáky. Poté Ču definitivně získal převahu v Ťiang-si.  Vražda Čagana Temüra 6. července 1362 přinesla zmatek do severní Číny a tak uvolnila ruce Číňanům na Jang-c’-ťiang. Od ledna do září 1363 byly hlavní síly Ču Jüan-čanga vázány na severu v An-chueji, kde bojovaly s oddíly Čang Š’-čchenga a Mongoly. Angažování hlavních sil protivníka na jiné frontě přineslo Čchen Jou-liangovi možnost pokusit se o znovudobytí Ťiang-si. Zmobilizoval muže z Chu-peje a Chu-nanu a vybudoval novou flotilu. Jeho nyní třistatisícová armáda početně převyšovala hlavní síly Čua. Čchen Jou-liang plánoval dobytí Nan-čchangu a předpokládal, že pak místní velitelé v Ťiang-si opět přejdou na jeho stranu. S využitím jejich sil chtěl zaútočit na Nanking.  Ačkoli v dobře opevněném Nan-čchangu Čuova posádka pod velením Ču Wen-čenga a Teng Jüa odolávala obležení už od začátku června 1363, Ču se o vážnosti situace dozvěděl až začátkem srpna 1363 (tehdy zjevně selhalo zpravodajství, v ostrém kontrastu se včasným varováním roku 1360), byl totiž zaujat problémy na severu a východě. Dne 15. srpna 1363 vyrazila Čuova armáda z Nankingu proti Chanům s asi stotisíci muži (zhruba stejně jako roku 1360, přírůstky od té doby byly rozptýleny v Če-ťiangu a rozmístěny do posádek Nan-čchangu a Nankingu).  Dne 29. srpna se obě flotily setkaly na jezeře Pcho-jang ve čtyřdenní bitvě, chanská flotila utrpěla těžké ztráty, ale nebyla zcela zničena. První dva dny Čuova flotila ustupovala, třetí den Ču použil sebevražedné útoky „ohňových lodí“ naplněných střelným prachem; jejich výbuchy měly na těsné chanské linie zničující efekt: byly potopeny stovky lodí se dvěma bratry Čchen Jou-lianga. I útočníci měli těžké ztráty, a tak další den byl ve znamení odpočinku a oprav. Boj byl obnoven 2. září, chanská flotila získávala převahu, až nakonec opanovala bojiště. Celkově se ale situace obrátila ve prospěch Ču Jüan-čanga. Mezitím totiž pozemní vojska Chu Te-ťiho uvolnila obležení Nan-čchangu, což bylo cílem tažení. A navíc 3. září padl v jezerní bitvě chanský císař Čchen Jou-liang. Smrt vládce demoralizovala řadu důstojníků, kteří se vzdali. Nicméně Čang Ting-pien a mladý syn zemřelého císaře Čchen Li uprchli do Wu-čchangu.

Zánik.

Čchen Li nastoupil na chanský trůn a pokračoval ve válce. Odolal dvouměsíčnímu obležení Wu-čchangu koncem roku 1363, nicméně nebyl schopen klást účinný odpor postupujícímu obsazování chanské říše. Když v březnu 1364 opět přitáhla Ču Jüan-čangova armáda k Wu-čchangu, bezmocný císař se vzdal. Poté se Ču Jüan-čang soustředil na obsazení a absorpci chanských teritorií. Mnoho prefekturních a okresních velitelů se vzdalo bez boje, přesto se obsazování Chu-peje, Chu-nanu a Ťiang-si protáhlo do dubna 1365.  Poražená rodina Čchen sice ztratila samostatnou vládu, ale udržela se mezi nobilitou. Čchen Li, jeho děd Čchen Pchu-cchaj a strýcové Čchen Jou-fu a Čchen Jou-čen obdrželi vysoké tituly a příjmy. Až roku 1372 byl, po konfliktu se členy Ču Jüan-čangova okolí, Čchen Li poslán do Koreje.

Říše Chan, plným názvem říše Velká Chan () byla jedním z krátkodobě existujících povstaleckých států existujících v Číně během povstání rudých turbanů, v závěrečné fázi trvání říše Jüan. Založil ji v Ťiang-si roku 1360 generál Čchen Jou-liang, vládnoucí tam od roku 1357 jménem povstalecké říše Tchien-wan, téhož roku Čchen říši Tchien-wan dobyl. Zanikla roku 1364, když se Čchen Li, druhý a poslední vládce říše Chan, vzdal armádě říše Ming.

陈汉是元朝末年由陈友谅在湖北、江西建立的一个王朝,后被明朝所灭。


Zadržení, uvěznění a obvinění.

Tehdy ještě Manning byl jako analytik americké rozvědky přidělen k 10. horské divizi Spojených států amerických v Iráku. Byl zadržen agenty United States Army Criminal Investigation Command na základě udání amerického hackera a informátora Adriana Lamo, kterému se údajně Manning svěřil.  Zadržen měl být 25. května 2010 v Iráku, o tři dny později převezen do Kuvajtu, na tamní americkou základnu Arifdžán, a později (pravděpodobně na začátku července) převezen do USA, na vojenskou základnu (patřící námořní pěchotě Spojených států) u města Quantico ve Virginii.  Obvinění proti Manningovi (celkem v osmi bodech) prezentovala americká armáda až po dvou měsících jeho zadržování, dne 6. července 2010. Naproti tomu články o Manningově zadržení a věznění nicméně poukazovaly na to, že doposud Manning nebyl formálně obviněn ze spáchání trestného činu. Na jaře 2011 bylo k jeho případu přidáno 22 dodatečných obvinění, včetně „napomáhání nepříteli“, za což v USA hrozí výjimečný trest, žalobce se však vyjádřil, že jej nebude požadovat. V dubnu 2011 byl shledán způsobilý ke stanutí před vojenským soudem.

Vězeňské podmínky.

Manning byl držen v zařízení s maximální ostrahou a současně v režimu POI ("Prevention of Injury" – prevence zranění), pomocí kterého lze vězňům nebo chovancům omezit jejich pohyb, kontakt s ostatními lidmi a usměrnit dobu, po kterou budou moci spát a kdy budou vzhůru. Byl na samotce v malé cele (6×12 stop) po 23 hodin denně, nebyly mu dovoleny návštěvy (ani rodinných příslušníků – výjimkou během posledních měsíců bylo několik málo návštěv jeho právníka a jeho kamaráda a důvěrníka, Davida House). V rámci vězeňského režimu měl Manning budíček v 5 hodin ráno a až do 8 hodin večer měl zakázáno spát, a bylo mu zakázáno v cele cvičit. Podle Manningova právního zástupce a psychologa není takový režim nezbytný. Podmínky, ve kterých byl Manning zadržován, budily pozornost médií, která je označovala za „extrémní“, „nehumánní“, „hanebné“ a též, že se jednalo o formu mučení. V souvislosti s Bradley Manningem se objevovalo i spojení „politický vězeň“, spolu se zprávou, že podmínky věznění měl na základě formální stížnosti zkoumat komisař OSN. Ten v březnu 2012 shledal, že se Spojené státy na Manningovi dopustily mučení, krutého a ponižujícího zacházení a porušení presumpce neviny.  V polovině prosince 2010 tiskový mluvčí Pentagonu David LaPonde prohlásil, že s Bradley Manningem je zacházeno jako s jakýmkoli vězněm v zařízení s maximální ostrahou; že Manning může cvičit, číst tisk, přijímat návštěvy a po jednu hodinu denně sledovat televizi. Manningův přítel a důvěrník, David House, který měl o týden později v rozhovoru pro MSNBC příležitost mluvit o podmínkách jeho zadržování, toto prohlášení ve všech bodech popřel a dodal, že nedostatek cvičení a duševní stimulace se začínal na Manningovi projevovat na jeho zdraví i psychice. V rozhovoru též poznamenal, že jediný zdroj Manningova zadržení a dlouhého věznění je velmi nedůvěryhodný (poukázal na nucený pobyt Adriana Lamo na psychiatrické léčebně, kde byl od 28. dubna do 7. května 2010, krátce před Manningovým zadržením) a že nic nenaznačuje tomu, že by spojení mezi Manningem a zakladatelem WikiLeaks, Julianem Assangem vůbec existovalo. 25. ledna 2011 vyšetřovatelé americké armády konstatovali, že se jim nepodařilo najít důkazy spojující Manninga s Assangem (z čehož krom jiného vyplývá, že nemají možnost stíhat Assangeho za prozrazení amerických diplomatických depeší). Současně s tím byl Manningovi zrušen režim "Prevention of Injury". 10. dubna podepsalo 250 prominentních amerických právníků protest proti zacházení s Bradley Manningem. Mezi nimi i Laurence Tribe, profesor Harvardovy univerzity, považovaný za největší liberální autoritu v USA na ústavní právo (učil mj. i Baracka Obamu), jehož názorem je, že toto zacházení je „nejenže ostudné, ale též protiústavní“. Dne 8. dubna 2011 si velitel věznice vyžádal hlášení o vězeňských podmínkých Manninga a zjistil četná pochybení, která se následně snažil skrýt.

Osvobození.

Dne 17. ledna 2017 zrušil prezident Obama zbytek trestu pro Manningovou. K propuštění došlo 17. května 2017.

Chelsea Elizabeth Manningová (rozená Bradley Edward Manning,* 17. prosinec 1987) je bývalý americký vojín; je známá kvůli věznění a odsouzení za neoprávněné nakládání s utajovanými informacemi a jejich zveřejňování, především amerických diplomatických kabelogramů na WikiLeaks. Je trans ženou; v srpnu 2013 oznámila, že se odmalička cítí být ženou a začala svou tranzici. Manningová byla od 24. února 2012 oficiálně obviněna z „napomáhání nepříteli“ a 21. srpna 2013 odsouzena k 35 letům vězení. Evropskými pirátskými stranami byla v únoru 2014 spolu s Edwardem Snowdenem nominována na Nobelovu cenu míru. V květnu 2017 byla z vězení propuštěna na základě milosti udělené prezidentem Obamou.

切尔西·伊丽沙白·曼宁(英语:Chelsea Elizabeth Manning,1987年-12月17日),本名布拉德利·爱德华·曼宁(英语:Bradley Edward Manning),生于美国奥克拉荷马州,曾为美国陆军上等兵,于2010年时因涉嫌将美国政府的机密文件外泄给维基解密网站而遭美国政府逮捕,判刑35年。


Životopis.

Kingstonová se narodila v Kalifornii ve městě Stockton. Její rodiče, Tom a Jing Lan Hongovi, pocházeli z první generace čínských přistěhovalců. Toma rodiče vedli ke studiu a ve své vesnici Sun Woi blízko Kantonu byl učitelem. V USA pracoval v prádelně a byl majitelem herny. Jing vystudovala v Kantonu na škole To Keung na porodní asistentku. Tom odjel do Ameriky v roce 1924 a teprve v roce 1939 si mohl dovolit přivézt i svou ženu. Kingstonová byla třetí z jejich devíti dětí a nejstarší ze šesti dětí narozených ve Spojených státech.  Kingstonovou to k psaní táhlo od dětství, kdy vyhrála pět dolarů od časopisu "Girl Scout Magazine" za esej nazvanou „Jsem Američanka“. Na Berkeley začala studovat inženýrství, ale posléze přestoupila na angličtinu. V roce 1962 si vzala herce Earla Kingstona a začala učit na střední škole. Následující rok se dvojici narodil syn Josehp Lawrence Chung Mei. Poté, co se v roce 1967 odstěhovali na Havaj, se začala Maxine naplno věnovat psaní a dokončila a vydala svůj první román "". Její knihy často odrážejí její kulturní dědictví a mísí se v nich fikce s literaturou faktu.  Mezi její díla patří kromě "" (1976), která získala cenu National Book Critics Circle Award for Nonfiction, také kniha "China Men" (1980), která v roce 1981 získala cenu National Book Award. Dále napsala román "", příběh postavy založené na mýtickém čínském hrdinovy Sun Wu-kchungovi. Mezi její nejnovější knihy patří "To Be The Poet" a "The Fifth Book of Peace".  V roce 1990 natočila režisérka Gayle K. Yamadová dokumentární film "Maxine Hong Kingston: Talking Story". Film, ve kterém hrají významní američtí herci asijského původu jako Amy Tanová a David Henry Hwang, se zabývá životem Kingstonové a zvláště jejími názory na kulturní dědictví a utlačování na základě rasy i pohlaví. Ve stejném roce film získal ocenění CINE Golden Eagle. Kingstonová se podílela také na produkci historického dokumentu Billa Moyerse pro neziskový televizní kanál PBS "Becoming American: The Chinese Experience".  V roce 1997 jí prezident USA Bill Clinton udělil medaili National Humanities Medal. V květnu 2007 získala cenu Northern California Book Award Special Award in Publishing za antologii "Veterans of War, Veterans of Peace" (2006), kterou editovala.  V březnu roku 2003 byla při účasti na protiválečných protestech ve Washingtonu, D.C. zatčena, protože odmítla odejít poté, co ji k tomu vyzvala místní policie. Sdílela potom vězeňskou celu se spisovatelkou Alice Walkerovou; protestů se účastnila i další známá spisovatelka Terry Tempest Williamsová. Protiválečný postoj Kingstonové se výrazně promítl do jejích děl; podle jejích vlastních slov byla kniha "The Fifth Book of Peace" inspirovaná jejím dětstvím v období druhé světové války.

Vlivy.

V rozhovoru otištěném v časopisu American Literary History odkryla Kingstonová svůj obdiv k Waltu Whitmanovi, Virginii Woolfové a Williamu Carlosu Williamsovi, kteří měli inspirující vliv na její dílo i názory na gender. O díle Walta Whitmana řekla Kingstonová: „Líbí se mi rytmus jeho jazyka a jeho svoboda a nespoutanost. Je to tak americké. A také jeho vize nového lidského druhu, který měl být v této zemi vytvořen—i když nikdy nezmínil přímo Číňany nebo etnické Číňany—ráda si představuju, že myslel všechny možné druhy lidí. Taky se mi líbí, že ve "Stéblech trávy" vždycky říká ‚muži a ženy‘, ‚mužský a ženský‘. Je tak odlišný od ostatních autorů té doby, a vlastně i současné doby. Už před sto lety zahrnoval do všeho i ženy a vždycky používal [ta slova] ‚muži a ženy‘, ‚mužský a ženský‘.“ Kingstonová pojmenovala hlavní postavu knihy "Tripmaster Monkey" po Whitmanovi "Wittman Ah Sing". O Woolfové řekla: „Zjišťuju, že kdykoli se mi práci nebo v životě nevede, tak když si přečtu "Orlanda" Virginie Woolfové, pokaždé jakoby do mě vlil novou životní sílu. Obdivuju to, jak dokáže stvořit postavu, která žije čtyři sta let, a to, že Orlando může být muž a taky může být žena. Virginii se podařilo porazit časová, genderová i kulturní omezení.“ Podobně i u Williama Carlose Williamse vyjadřuje Kingstonová obdiv pro jeho zdánlivě ‚bezgendrové‘ dílo: „Mám ráda "In the American Grain", protože tam dělá tu samou věc. Abraham Lincoln je matkou naší země. Mluví o úžasné ženě, která prochází bojištěm s svými vousy a svým šátkem. Je to tak osvobozující, že nemusíme být spoutaní jedinou etnickou skupinou a jedním pohlavím – oba [Woolfová a Williams] mi vždycky vnuknou pocit, že můžu psát jako muž, jako černoch, jako běloška; nemusím být spoutaná časem a svou fyzickou podstatou.“

Kritika a diskuze.

Ačkoli je práce Kingstonové vysoce ceněná, byla i kritizována a to zejména některými příslušníky čínsko-americké komunity. Americký dramatik a spisovatel Frank Chin tvrdě kritizoval její "", která podle něho pošpinila čínskou tradici novou interpretací čínských příběhů a mýtů. Chin obvinil Kingstonovou, že „svévolně adaptovala [tradiční příběhy] tak, aby se shodovaly s předsudky bílých rasistů a vytvořila falešnou čínsko-americkou kulturu, která je pro mainstreamové publikum stravitelnější.“ Kingstonová na tuto kritiku reagovala v rozhovoru v roce 1990, kde řekla, že muži si myslí, že spisovatelky „dosáhly úspěchu spoluprací s bílým rasismem,“ a to tím, že „se podbízejí bílému vkusu pro feministická díla... Je to jednostranná hádka, protože ženy neodpovídají. Necháme je říkat tyhle věci, protože se nechceme na tomto rozvratu podílet.“

Maxine Hong Kingstonová (; * 27. října 1940 Stockton, Kalifornie) je Američanka čínského původu, spisovatelka a emeritní profesorka na University of California v Berkeley, kde v roce 1962 dokončila bakalářské studium angličtiny. Napsala tři romány a několik publikací o zkušenostech čínských imigrantů žijících ve Spojených státech. Její slavný memoár "" se zabývá problematikou genderu a etnické příslušnosti a tím, jak tyto koncepty ovlivňují životy žen. Za svůj přínos čínsko-americké literatuře obdržela mnoho ocenění, mimo jiné v roce 1981 za knihu "China Man" ocenění National Book Award.

汤婷婷(Maxine Hong Kingston,1940年),华裔美国女作家。生于加利福尼亚州斯托克顿,籍贯广东新会。


Život.

Fang Kuo-čen pocházel z okresu Chuang-jen na pobřeží centrálního Če-ťiangu, narodil se v rodině loďařů, druhý ze čtyř bratrů, zůstal negramotný. Byl vysoký, imponujícího chování, přirozený vůdce.  Jeho rodina byla zapojena do ilegálního obchodu. Roku 1348 byl nařčen ze spojenectví s piráty. Fang muže, který ho obvinil, zabil a pak mu nezbylo než se pirátem skutečně stát. Sebral bratry a stoupence z rodné vesnice a odpluli na moře. Vybudoval silné loďstvo, které žilo z drancování pobřežních měst a vesnic. Koncem 50. let jeho námořnictvo zesílilo na více než tisíc lodí všech velikostí a získalo jasnou převahu na moři.  Roku 1356 získal kontrolu na třemi pobřežními prefekturami Če-ťiangu (Čching-jüan – dnes Čchu-čou, Tchaj-čou a Wen-čou), tedy téměř celým pobřežím Če-ťiangu od Ning-po po severní Fu-ťien. Ning-po a Šao-sing navíc kontrolovaly břehy Changčouského zálivu.  Zdrojem jeho moci byla kontrola námořních cest. Jüanská vláda měla velký zájem o zajištění zásobování Pekingu, svého sídla, po moři. Peking totiž silně závisel na dodávkách rýže z jihu. Pod jüanským tlakem se Fang opakovaně podrobil (v letech 1349, 1353 a 1356), přičemž po čase obnovoval nepřátelství. Při usmířeních s pekingskou vládou pokaždé získal vyšší titul, naposled vévody z Čchu a provinčního kancléře po levici. Jüanský dvůr nakonec fakticky uznal jeho nezávislost výměnou za dodávky rýže z domény Čang Š’-čchenga, který se roku 1357 pod společným tlakem Fanga a jüanských vojsk podrobil říši Jüan a začal zasílat rýži na sever.  Fang neměl jiné než regionální ambice. Jeho moc závisela na rovnováze sil v Číně a uzavření Velkého kanálu více než na jeho vlastní síle. Svou sílu však dovedl využít, byl šikovný diplomat, udržoval vztahy s jüanskou vládou v Pekingu, regionálními jüanskými loajalisty v Chang-čou i Ču Jüan-čangovým režimem v Nankingu, na který nikdy neútočil.  Korektní vztahy s nankingskou vládou se vyplatily roku 1367. Když tehdy koncem roku na jeho území zaútočily Ču Jüan-čangovy jednotky, podrobil se, a pohodlně dožil v Nankingu. Dostal zde úřad, jeho synové funkce v armádě a později dokonce svolení postavit pomník otci.

Fang Kuo-čen (; 1319–1374) byl jedním z vůdců povstání rudých turbanů na sklonku vlády dynastie Jüan v Číně. Po roce 1348 shromáždil z pirátů a obchodníků loďstvo kontrolující východočínské pobřežní vody, postupně obsadil i pobřeží Če-ťiangu včetně významného přístavu Ning-po. Bojoval proti vojskům jüanské vlády, občas se jí podrobil výměnou za tituly a podporu. Koncem roku 1367 jeho území dobyla vojska království Wu, v lednu 1368 přejmenovaného na říši Ming. Poté se Fang i jeho rodina začlenili do mingské nobility.

方国珍(1319年-1374年),名珍,字国珍,以字行,后改谷贞,又作谷真,中国浙江台州黄岩人,元末义军领袖之一,最先起兵抗元。


Život.

Pocházel z význačné rodiny, jeho otec Fernand Auberjonois, narozený ve Švýcarsku, byl novinářem nominovaným na Pulitzerovu cenu, jeho děda René Auberjonois byl švýcarským postimpresionistickým malířem. Renéovou matkou byla princezna Laure Louise Napoléone Eugénie Caroline Murat, prapravnučka krále obojí Sicílie Joachima Murata a jeho manželky Caroline, sestry francouzského císaře Napoleona Bonaparte.  René Auberjonois se narodil v roce 1940 v New Yorku, po ukončení druhé světové války se jeho rodina přestěhovala do Paříže, kde se rozhodl stát se hercem. Po několika letech se Auberjonoisovi vrátili do USA, nějaký čas ale také strávili v Londýně, kde René dokončil střední školu zatímco se věnoval herectví. Promoval v USA na Carnegie Institute of Technology (nyní Carnegie Mellon University), poté začal profesionálně hrát v divadlech a v roce 1968 se poprvé objevil na broadwayských jevištích, kde působil do začátku 21. století. Několik divadelních produkcí také režíroval.  V roce 1962 se objevil v první malé filmové roli ve snímku "Lilith", známým se stal jako otec Mulcahy ve filmu "MASH" (1970). V průběh 70. a 80. let hrál v mnoha filmech (např. v "McCabe a paní Millerová", "Hindenburg", "King Kong", "Velký autobus", "Oči Laury Marsové", "Bizoni na tahu", "" a v mnoha dalších) a televizních seriálech (převážně epizodní role). Jako jedna z hlavních postav se objevil v sitcomu "Benson" (1980–1986), v roce 1991 měl cameo roli plukovníka Westa ve snímku "", na kterou navázala postava měňavce Oda v seriálu "" (1993–1999), jehož několik epizod také režíroval. Dále hostoval v epizodě „Tajemství oázy“ prequelového seriálu "" jako Ezral. V prvním desetiletí 21. století hrál např. v seriálech "Soudkyně Amy", "Kauzy z Bostonu", "Skladiště 13" či "Paní ministryně". Věnoval se též dabingu animovaných filmů a seriálů (např. "") a videoher.  Zemřel ve svém domě v Los Angeles dne 8. prosince 2019 ve věku 79 let na rakovinu plic.

René Murat Auberjonois (1. června 1940 New York, New York, USA – 8. prosince 2019 Los Angeles, Kalifornie, USA) byl americký herec a režisér.

雷内·穆哈·奥柏戎诺瓦(René Murat Auberjonois,1940年-6月1日-2019年-12月8日)是一位老牌美国演员,最广为人知的角色有《风流军医俏护士》中的神父、《银河前哨》中的欧多总管(Odo)及《波士顿法律》中的Paul Lewiston。曾于1980年代期间凭演出"Benson"中的Clayton Runnymede Endicott III一角而入围艾美奖,亦凭舞台上的演出赢得东尼奖。


Typy pastí.

Klasická natahovací past.

První patent na tento typ pasti pochází z roku 1848 od Williama C. Hookera z Abingdonu ve státě Illinois. Postupem času docházelo k různým inovacím a modifikacím tohoto typu pasti. V dnešní době je velmi známá dřevěná past, ale k výrobě se používá i plastu nebo kovu.  Jedná se o jednoduchý přístroj s pružinou a mechanismem, který slouží k uvolnění natažené příklopky. Jako návnady může být použito chleba, ale často jsou používané i další potraviny jako oves, čokoláda, sýr, maso, máslo a arašídové máslo. Pokud se myš dotkne návnady, která je umístěna na spouštěcím mechanismu, dojde k velmi rychlému a silnému sklapnutí pasti. Tím dojde k přerušení míchy myši na krku nebo rozdrcení jejích žeber či lebky.

Čelisťová past.

Tato lehká pastička na myši se skládá ze dvou plastových čelistí svírajících se pomocí vinuté pružiny a spouštěcího mechanismu uvnitř čelistí, kde se vkládá návnada. Sklapnutí čelistí myš zachytí, případně rovnou usmrtí.

Elektrická past.

Tento novější typ pastičky na myši zabíjí pomocí smrtelné dávky elektřiny, když hlodavec uzavře obvod mezi dvěma elektrodami umístěnými buď u vchodu, nebo mezi vstupem a návnadou. Elektrody jsou umístěny v izolovaném nebo plastovém boxu, aby se zabránilo náhodnému zranění člověka nebo domácích zvířat.

Klecová past.

Dalším typem jsou pasti, které myš nechají naživu a dovolují ji vypustit zpět do přírody. Obvykle se jedná o klícku, která dovoluje myši vlézt dovnitř, ale ven už ne. Pokud chceme myš opravdu živou, je důležité ji vypustit co nejdříve, jinak může pojít na stres či dehydrataci. Není vhodné myši vypouštět blízko místa chycení, protože mají velmi dobrý orientační smysl a rády se vracejí.

Past s lepidlem.

Lepidlová past je vyhotovena pomocí přírodního či syntetického lepidla naneseného na kus kartonu, plastovou misku nebo podobný materiál. Návnada se umisťuje doprostřed, aby byla myš donucena vstoupit na lepidlo. Lepidlo bývá často obohaceno o některou lákavou vůni přímo výrobcem. Tyto pasti mohou být použity pouze v interiéru budov, protože venku dochází k rychlému znehodnocení lepidla vlhkostí či prachem.  Aplikováním rostlinného oleje a šetrnými pohyby můžeme chycené zvíře z pasti osvobodit. Toto je však považováno spíše za soucitnou záchranu, než za výhodu pasti. Většina zvířat má totiž mnoho poranění či dokonce ukousnuté končetiny, což si způsobují sami při pokusu o útěk.  Smrt zvířete přichází mnohem pomaleji než s tradičním typem pasti. Chycená myš nakonec umírá na podchlazení, dehydrataci, vyhladovění, udušení, nebo je zabita samotným člověkem, když past kontroluje.  V České republice je zakázáno lepící pasti používat jak k odchytu, tak k usmrcení jakýchkoliv zvířat, a je též zakázáno lepící pasti vyrábět, dovážet a prodávat (246/1992 Sb., Zákon České národní rady na ochranu zvířat proti týrání, § 5 odst. 5 písm. e, § 5 odst. 6 a § 14 odst. 1 písm. m).

Pasti na jedno použití.

Existuje několik typů pastí na jedno použití, obvykle z levných materiálů, které jsou navrženy tak, aby mohly být zlikvidovány poté, co je myš chycena. Tyto pastičky na myši mají podobné mechanismy jako ostatní pasti. Nicméně mrtvá myš je obvykle skryta uvnitř, takže může být celá past vyhozena, aniž by člověk musel mrtvou myš vidět.

Alternativy.

Dříve byly používány strychninem napuštěné obilné peletky. V dnešní době jsou používány jen zřídka, protože chemické toxiny představují nebezpečí pro děti či domácí zvířata. Také existuje pravděpodobnost, že otrávené zvíře pojde ve zdi nebo jinde, kde bude těžké mrtvolu odstranit.

Past na myši ("pastička") je speciální typ zvířecí pasti primárně určené k chytání myší. Nicméně, občas se stává, že dojde k chycení jiného malého zvířete. Tyto pasti jsou obvykle pokládány uvnitř objektů, kde hrozí výskyt hlodavců. Existuje několik druhů pastí na myši, z nichž má každá své výhody a nevýhody. Větší pasti jsou konstruovány k chytání i jiných zvířat; například krys, ale i dalších hlodavců a větších zvířat.

捕鼠器是主要用于捕捉鼠的狩猎陷阱,也可能有意或无意地捕获其它小动物。捕鼠器通常会设置在疑有啮齿目动物出没的室内环境。


Technologie.

Klíčová skupina produktů "Citrix Delivery Center", "Citrix Cloud Center" ("C3") a "Citrix Online Services" zjednodušuje práci uživatelů při používání výpočetní techniky tím, že poskytuje aplikace jako službu na vyžádání (on-demand service) jakémukoli uživateli na libovolném místě a na libovolném zařízení. Řešení Citrix Delivery Center, které zahrnuje XenDesktop, XenApp, XenServer a NetScaler, virtualizuje servery, desktopy a aplikace, centralizuje je v datových centrech a šíří je jako službu na vyžádání.  Od dubna 2009 nabízí Citrix svoji virtualizační platformu XenServer zdarma pro všechny uživatele a pro neomezené provozní nasazení. "Citrix Receiver" je prvním univerzálním klientem pro doručování IT služeb. Pomocí Citrix Receiveru, nainstalovaného na zařízení (PC, Mac, iPhone), je možné dodávat aplikace a desktopy jako službu na vyžádání, aniž by bylo nutné spravovat, vlastnit nebo pečovat o fyzické zařízení nebo se zabývat jeho umístěním.  Citrix Receiver je postaven na Independent Computing Architecture ("ICA"), což je Citrixem vytvořený proprietární protokol pro aplikační serverový systém. Tento protokol určuje specifikace pro přenos dat mezi serverem a klienty, ale není vázán na žádnou platformu.  Citrix NetScaler pak nabízí síťovou konsolidaci pro privátní i veřejné cloudy. Nejnovější verze "SDX" představená v říjnu 2011 integruje virtualizaci přímo do struktury sítě – ve výsledku tak zajišťují až 40 kompletně nezávislých instancí NetScaleru pro rozsáhlé konsolidační projekty. Každá instance Netscaleru je podporována přiřazením zdrojů pro SSL a kompresi, CPU a paměti, aby bylo možné dodržet SLA u aplikací a splnit požadavky kladené na bezpečnost. Dále vzrostl i výkon v 2048-bit SSL: NetScaler zvládá 90 000 nových SSL transakcí za sekundu s 2048bitovými klíči.

Historie.

Citrix založil v roce 1989 bývalý vývojář IBM Ed Iacobucci ve městě Richardson v Texasu se základním jměním ve výši 3 milióny dolarů.[5] Iacobucci rychle přesunul společnost do Coral Springs na Floridě, protože zde žil, když pracoval v IBM. Citrix se původně jmenoval "Citrus", ale změnil svůj název poté, co si již existující firma s tímto názvem nárokovala práva na ochrannou známku. Název Citrix vznikl kombinací slov Citrus a Unix.  Mnoho z původních zakládajících členů se podílelo na projektu IBM OS/2. Iacobucciho vizí bylo vytvořit OS/2 s podporou pro práci více uživatelů. Firma IBM neměla o tento nápad zájem a proto Iacobucci odešel. Microsoft nabídl Iacobuccimu místo vedoucího technického pracovníka ve skupině počítačových sítí, ale ten to odmítl, aby mohl rozjet vlastní firmu.  První produktem společnosti byl "Citrix MULTIUSER", založený na OS/2. Citrix získal licenci na zdrojový kód OS/2 od Microsoftu, čímž obešel IBM. Citrix doufal, že získá část Unixového trhu tím, že usnadní nasazování OS/2 aplikací s textovým rozhraním. Tento produkt se ale na trhu neprosadil. Bylo to zčásti způsobeno prohlášením Microsoftu z roku 1991, že již nebude nadále podporovat OS/2. V roce 1990 byl jako CEO Citrixu jmenován Roger Roberts, Texasan, který přišel z Texas Instruments.  V letech 1989 až 1995 nevykazovala společnost zisk. V roce 1989 a 1990 neměla žádné příjmy. V letech 1991 až 1993 získal Citrix finanční prostředky od Intelu a Microsoftu a také od investorů rizikového kapitálu. Bez pomoci z těchto zdrojů by Citrix nepřežil. V roce 1993 koupil Citrix od Novellu produkt „"Netware Access Server"“. Byla to aplikace pro vzdálený přístup, postavená na platformě DOS a Quarterdeck Expanded Memory Manager. Poskytovala desktop a aplikace ze serveru skupině uživatelů podobným způsobem, jakým pracují terminálové servery. Citrix tento produkt vylepšil a uvedl na trh jako "WinView". Ten se stal prvním úspěšným produktem Citrixu.  Akcie společnosti se staly veřejně obchodovatelnými v prosinci 1995.

Vztah s Microsoftem.

Vztah mezi Citrixem a Microsoftem je založen na dvacetiletém spojenectví, které začalo v roce 1989, kdy si Citrix licencoval zdrojový kód OS/2.  Citrix získal licenci na zdrojový kód Microsoft Windows NT 3.51. V roce 1995 začal Citrix dodávat víceuživatelskou verzi Windows NT se vzdáleným přístupem, známou jako WinFrame. Tento produkt byl ve své době ojedinělým řešením, zaměřeným na potřeby velkých firem. Během vývoje WinFrame pro Windows NT 4 se Microsoft rozhodl, že neposkytne Citrixu licenci na zdrojový kód Windows NT 4.  Microsoft navíc hrozil, že vytvoří svoji vlastní verzi "WinFrame". Citrix a Microsoft zahájily jednání, jak nejlépe vyřešit tento spor. Po jednáních Microsoft odsouhlasil Citrixu licenci na Windows NT Server 4.0, což vedlo ke vzniku "Terminal Services Edition". Citrix souhlasil, že nebude dodávat konkurenční produkt, ale podržel si právo prodávat doplněk k produktům Microsoftu, nejprve pod názvem "MetaFrame". Tento vztah pokračoval i v období nástupu produktů Windows Server 2000 a Windows Server 2003, ke kterým Citrix nabízel "Metaframe XP" a "Presentation Server". Od 11. února 2008 Citrix změnil název svojí produktové řady "Presentation Server" na XenApp.  Klíčovou technologií, kterou Microsoft nekoupil, byl protokol "ICA". Microsoft vycházel při práci na svém protokolu "Remote Desktop Protocol RDP" (T.share) z protokolu "NetMeeting", který byl původně vyvinut na základě dohody s firmou "PictureTel" (nyní známa jako Polycom).  V lednu 2008 Citrix oznámil rozšíření svojí spolupráce s Microsoftem na dodávkách sady virtualizačních řešení, určených pro trhy virtualizace desktopů a serverů, aby byla zajištěna široká interoperabilita mezi jejich technologiemi. V únoru 2009 Citrix rozšířil svoji spolupráci s Microsoftem na trhu virtualizace serverů pomocí „"Project Encore"“. Ten byl ohlášen novým produktem s názvem "Citrix Essentials", který nabízí pokročilou správu pro Windows Server 2008 Hyper-V. Spolu s Microsoftem byly prováděny marketingové, školicí a distribuční aktivity.  V červenci 2009 Citrix a Microsoft zveřejnily společné plány na zjednodušení používání výpočetní techniky díky rozšíření jejich spolupráce v oblasti virtualizace desktopů.  Tyto plány zahrnovaly integraci technologií, aby mohly firemní IT organizace spravovat distribuované i centrálně hostované aplikace pomocí produktů XenApp a System Center Configuration Manager, a také rozšíření podpory XenApp pro Microsoft Application Virtualization (App-V), aby bylo umožněno samoobslužné poskytování aplikací na libovolném zařízení prostřednictvím řešení "Citrix Receiver" a "Citrix Dazzle".

Dobročinné akce.

Citrix investuje do probíhajícího firemního dárcovského programu, který je zaměřen na vzdělávání, rozvoj ekonomiky a technologický pokrok.  Ve spolupráci s americkým městem Fort Lauderdale na Floridě a organizací Sister Cities International spustil Citrix pokusný program Sister Cities International (CSC) s partnerským městem Agogo v Ghaně.

Citrix Systems, Inc. (NASDAQ: CTXS) je nadnárodní korporace dodávající technologie pro virtualizaci serverů, virtualizaci desktopů, počítačové sítě, SaaS ("software jako služba") a cloud computing více jak 260 000 organizacím na celém světě. Přední technologie z oblasti virtualizace, cloud computingu, spolupráce a networkingu umožňují zjednodušovat komplexní firemní IT a podporují rozvoj mobilního pracovního stylu a jednotlivých cloudových služeb. Denně Citrix zasahuje až 75 procent internetových uživatelů a spolupracuje s více než 10 000 společnostmi ve 100 zemích.

思杰系统公司(Citrix Systems, Inc.)是一家软件和云端运算的科技公司。它的跨国业绩包括提供服务器、软件及桌面虚拟化、网络连结、以及软件即服务(SaaS)等产品。


Život.

Liou Fu-tchung patřil k důležitým postavám severní větve Bílého lotosu, která připravovala povstání rudých turbanů v jižním Che-nanu a severním An-chueji. Svůj původ odvozoval od slavného sungského generála Liou Kuang-š’a (1089–1142).  Po zatčení Chan Šan-tchunga v květnu 1351 převzal vedení hnutí a vedl vypuknuvší povstání. Vzpoura zasáhla značné území, nezávisle povstaly i jižní rudé turbany v Che-peji a Ťiang-si. V letech 1352–1355 vojska jüanské vlády vedená prvním ministrem Togtem rebely opakovaně rozprášila a téměř zničila. Po Togtově odvolání v lednu 1355 ale vzbouřenci nabrali novou sílu, v březnu 1355 vyhlásili na osvobozeném území říši Sung v čele s císařem Chan Lin-erem a prvním ministrem Tu Cun-taem. Liou Fu-tchung téhož roku Tua zavraždil a zaujal jeho místo.  Byl schopným ideologem, což společně s postavou císaře, údajného potomka sungské dynastie přispělo k relativní soudržnosti hnutí a vážnosti sungské vlády. Ale byl slabým stratégem i administrátorem. Sungské centrální úřady vedené Liou Fu-tchungem byly sice početné, ale jejich výkonnost zůstávala nízká.  Pro jeho válečnou strategii byly typické nájezdy do hloubi nepřátelského území, které však nevedly k trvalým územním ziskům a navíc způsobovaly rozptýlení sil, kterých se následně nedostávalo v kritických momentech války. První sérii nájezdů inicioval roku 1356, druhou po dobytí Pien-liangu (dnes Kchaj-feng) roku 1358. Sungské oddíly se probojovaly na západ do Šen-si, na severu vypálily jüanské letní hlavní město Šang-tu, na východě dospěly až k korejskému Pchjongjangu. V důsledku rozptýlení sil se sungská vláda v Pien-liangu v září 1359 nebyla schopna ubránit útoku Čagan Temüra, její armáda byla rozbita a ona sama byla nucena ustoupit do An-fengu v severozápadním An-chueji. Poté už Liou Fu-tchung nebyl schopen aktivně zasahovat do dění v Číně.  S císařem a malou skupinou stoupenců přežíval v An-fengu do roku 1363, kdy na ně zaútočila armáda Čang Š’-čchenga. Císaře Chan Lin-era zachránil zásah vojsk Ču Jüan-čanga, formálně se hlásícího k podřízenosti sungskému vládci. Chan Lin-er byl poté fakticky Ču Jüan-čangovým zajatcem. Liou Fu-tchung zahynul buď v bojích roku 1363, nebo se utopil současně s Chan Lin-erem ve vodách Jang-c’-ťiang začátkem roku 1367.

Liou Fu-tchung (; 1321–1363 nebo 1367) byl čínský náboženský vůdce, představitel sekty Bílého lotosu, jeden z vůdců severní větve povstání rudých turbanů, od roku 1355 do konce života první ministr povstalecké říše Sung.

刘福通(1321年-1363年),颍州(今安徽阜阳界首市)人。元末民变领袖。


Rozlišovací znaky.

Jedná se o středně velkého papouška žijícího na území Austrálie.  Samec se samicí mají několik společných znaků, růžový až červený zobák, křídla mají černý a červený pruh, ocas mají tmavý. Samec je převážně žlutý, červené skvrny na křídlech jsou výraznější než u samice, samice je oproti samci méně výrazná, její zbarvení je zelené, ocas je více do modra. Do jednoho roka života se samec podobá barevně samici a až po roce a půl se přebarví do žluta.

Výskyt v přírodě.

Tento papoušek žije volně na území Austrálie, kde žije v párech, ale i hejnech, je považován za jednoho z nejlepších letců tohoto kontinentu. Zdržuje se v lesích nebo křovinatém terénu a s rozvojem zemědělství se vyskytují i na polích, kde páchají škody místním zemědělcům, při hledání potravy je velice tichý. Hnízdí v dutinách stromů, které jsou hluboké 4 až 5 metrů, hnízdění probíhá od srpna do ledna.

Chov.

Tento papoušek není vhodný do malých klecí nebo pokojových voliér, velice rád se proletuje, voliéra by měla být vždy delší než vyšší. Tento papoušek je velice klidný a aktivní je jen brzo ráno a večer, přes den se jeví malátně. Díky své otužilosti může být celý rok venku, avšak je nutné zajistit aby mu nepromrzly nožičky a aby měl možnost se někam schovat před nepřízní počasí. Tito ptáci se dožívají 15 až 20 let.

Hnízdění.

V našich podmínkách probíhá hnízdění v dubnu a květnu, někdy se stane že zahnízdí i dvakrát. V našich chovech se papoušci spokojí s budkou o průměru 35–40 cm a výšce 70 cm, vletový otvor by měl být o rozměru 7 až 8 cm, větší budka není na škodu, ale menší je již nevyhovující. Protože si papoušci hnízdo nepletou dává se jim na dno budky směs rašeliny a hoblin (tato směs by měla být v období hnízdění lehce vlhká). Snůška čítá 3 až 6 vajec, doba inkubace se pohybuje v rozmezí 21 až 23 dní, mláďata vylétají z budky ve stáří 5 týdnů. Ptáky můžeme nechat hnízdit až ve stáří dvou let. Mláďata jsou po vylétnutí podobná matce, po půl roce se plně vybarví.

Papoušek kouřový ("Polytelis anthopeplus"), též papoušek horský, je druh papouška endemický k jihovýchodní části Austrálie a Jihozápadní části Austrálie. Je jedním ze tří zástupců rodu "Polytelis".

统治鹦鹉("Polytelis anthopeplus")也称至尊鹦鹉,摄政王鹦鹉,黑尾鹦鹉,是鹦鹉科的一种,全身羽毛大部分为黄色,尾羽为绿色,分布于澳大利亚东南部。以植物的种子为食。统治鹦鹉最早为英国作家爱德华·李尔于1831年描述。


Život.

Gonzalo Higuaín se narodil v Brestu ve Francii argentinskému fotbalistovi Jorge Higuaínovi. Ačkoliv měl francouzské státní občanství, když mu bylo 10 měsíců, přestěhoval se s rodiči do Argentiny. Stejně jako jeho otec i on se stal fotbalistou. Už od mládežnických let Argentinu reprezentuje. Do Francie se znovu přestěhoval v roce 1998, když bylo fotbalové mistrovství světa.

Klubová kariéra.

V roce 2004 začal hrát jako útočník za slavný argentinský fotbalový velkoklub CA River Plate, již v roce 2006 byl vyhlášen za „objev roku“, díky čemuž získal dres s číslem 9, což bývá u fotbalových útočníků velmi oblíbené číslo. Na konci roku podepsal smlouvu o přestupu z River Plate do španělského Realu Madrid. V roce 2007 získal argentinské státní občanství (měl tedy dvojité).

Real Madrid.

V lednu 2007 také za 13 milionů eur (v přepočtu více než 300 milionů korun českých) do Realu Madrid přestoupil a ačkoliv v Realu Madrid působil jen jako náhradník, brzy se zde stal jedním z nejvýznamnějších útočníků a podle některých odborníků zde zastoupil Hernána Crespa. Přestupem získal dres s číslem 20. První gól za Real Madrid dal brankáři Leo Francovi z domácího týmu Atlético Madrid v zápase La Ligy. Jeho zřejmě nejvýznamnějším zápasem sezóny bylo utkání Realu Madrid a RCD Espanyolu na fotbalovém stadionu Santiaga Bernabéa, kdy Real po počátečních neúspěších vyrovnal z 1:3 pro Espanyol na 3:3 a Higuaín dal čtvrtý, vítězný gól Realu, a Real tak s konečným výsledkem 4:3 zvítězil. Poslední zápas sezóny odehrál Real proti Mallorce a díky Higuaínovi ho vyhrál 3:1 a získal třicetiligový titul. Higuaín se také stal klíčovým útočníkem v reprezentaci La Albiceleste (tzn. Argentinská fotbalová reprezentace). Ve španělské fotbalové lize v roce 2009 získal místo v základní sestavě Realu Madrid. V lize měl velký úspěch, dal dokonce o jeden gól víc než jeho proslulejší kolega Cristiano Ronaldo a stal se druhým nejlepším střelcem sezony (hned po slavnějším Lionelu Messim z klubu Barcelona). Díky jeho úspěchům o něj začaly mít zájem i jiné velkokluby, např. londýnská Chelsea FC ho chtěla odkoupit až za sumu (v přepočtu na koruny české) přibližně 850 milionů Kč. Higuaín ale raději prodloužil smlouvu s Realem Madrid až do roku 2016.

SSC Neapol.

V červenci 2013 přestoupil do italského klubu SSC Neapol za odhadovanou částku 40 mil. eur. 6. listopadu 2013 vstřelil 2 góly francouzskému týmu Olympique de Marseille v základní skupině Ligy mistrů, Neapol vyhrála 3:2. S Neapolí ale nepostoupil ze základní skupiny F do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, italský tým v ní obsadil třetí místo, přestože měl stejný počet bodů (12) jako první Borussia Dortmund a druhý Arsenal FC. V posledním utkání skupiny 11. prosince 2013 vstřelil gól proti Arsenalu a přispěl tak k vítězství 2:0, které na postup nestačilo (SSC potřebovalo vstřelit ještě 1 gól). V sezóně 2013/14 vyhrál s SSC Neapol italský pohár Coppa Italia, ve finále SSC porazil Fiorentinu 3:1.  Neapoli se nepodařilo proniknout do základní skupiny Ligy mistrů UEFA 2014/15, Higuaín se tak představil v základní skupině I Evropské ligy, kde se kampánský tým střetl s AC Sparta Praha (ČR), ŠK Slovan Bratislava (Slovensko) a BSC Young Boys (Švýcarsko). V utkání 2. října 2014 proti Slovanu při výhře 2:0 vstřelil druhý gól utkání prakticky ihned po příchodu na hřiště. 22. prosince 2014 získal s Neapolí italský Superpohár po výhře v penaltovém rozstřelu nad Juventusem, hrálo se v katarském Dauhá. Higuaín vstřelil v zápase oba góly svého týmu a proměnil svoji penaltu.  V sezóně 2015/2016 se mu podařilo nastřílet v italské lize 36 branek, čímž překonal ligový rekord v počtu nastřílených gólů za jednu sezónu.

Juventus FC.

Po rekordní sezóně se o Higuaina začaly zajímat nejlepší světové kluby. Nakonec jej získal italský mistr Juventus, který musel Neapoli zaplatit jeho výkupní klauzuli v hodnotě 90 miliónů eur, což z něj činí druhého nejdražšího hráče v historii italské ligy. Higuain podepsal se svým novým zaměstnavatelem pětiletý kontrakt.

Reprezentační kariéra.

Když bylo Mistrovství světa ve fotbale 2010, dlouho se nemohl rozhodnout, za kterou zemi bude hrát. Otec ho přemlouval, ať hraje za Francii. Když však zbývaly podlední dva kvalifikační zápasy, dostal nabídku od trenéra Diega Maradony, aby hrál za Argentinu. Gonzalo Higuaín se tedy rozhodl pro Argentinu. 17. června 2010 dal v předposledním zápase po vlastním gólu jihokorejského útočníka Pak Čchu Jonga hattrick Korejské republice (Higuaín dal první gól hlavou, druhý a i při třetím dorazil střelu Lionela Messiho), čímž otočil výsledek z 1:1 na vítězných 4:1 pro svůj tým. Zajistil tak Argentině postup ze skupiny a stal se nejlepším hráčem MS ve fotbale za rok 2010.  Kvůli jeho dobré mušce o něm brazilský fotbalista Kaká řekl, že Higuaín je "„jediný pravý Galáctico“".  22. března 2013 nastoupil v kvalifikačním zápase v Buenos Aires proti Venezuele, střetnutí skončilo vítězstvím domácí Argentiny 3:0. Higuaín vstřelil 2 góly.  Trenér Alejandro Sabella jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Ve čtvrtfinále s Belgií (1:0) vstřelil v 8. minutě vítězný gól. Ve finále s Německem Argentina prohrála 0:1 v prodloužení a získala stříbrné medaile.

Gonzalo Gerardo Higuaín [gonsalo igvajin] (* 10. prosince 1987 Brest, Francie), přezdívaný El Pipita (česky též Pipita), je argentinský fotbalový útočník. Jako fotbalista upřednostňuje pravou nohu. Od července 2016 působí v italském klubu Juventus FC. Od ledna 2019 je na hostování v týmu Chelsea.

冈萨洛·赫拉尔多·伊瓜因(Gonzalo Gerardo Higuaín,1987年-12月10日),为一名阿根廷职业足球员,司职前锋,目前效力于意甲俱乐部尤文图斯。


Historie.

Ve středověku se v Evropě rozrůstaly obchodní styky s dálným východem, hlavně s Čínou. Námořní cesty byly nejvýhodnější, protože lodě dokázaly dopravit mnohonásobně více zboží než obchodní karavany cestující po souši. Nejvýhodnější cesta kolem Afriky byla obsazena Portugalci, a tak se ostatní mocnosti snažily najít jiné cesty do Číny. Někteří mořeplavci pluli kolem světa, kolem Ameriky a přes Tichý oceán, jiní se pokoušeli najít cestu severními moři. Prvním, kdo se pokusil proplout severovýchodní cestou, byl anglický mořeplavec Hugh Willoughby v roce 1533. Doplul k pobřeží Kolského poloostrova, ale tam jeho lodi ztroskotaly a on sám zahynul. O proplutí na východ se pokoušeli od 16. století další mořeplavci. Mezi nejvýznamnějšími byl Sebastiano Caboto, Willem Barents, Henry Hudson, Pjotr Alexandrovič Čirikov a Julius von Payer. Nakonec se to podařilo až v 19. století švédskému polárnímu badateli Adolfu Nordenskjöldovi, který 18. července 1879 proplul Beringovým průlivem a doplul do Tichého oceánu.  V dobách studené války a komunismu v Sovětském svazu byl v letní sezóně na této námořní cestě hustý provoz, hlavní myšlenkou bylo propojit ústí velkých sibiřských řek navzájem a se zbytkem země, vozily se především suroviny ze sibiřských nalezišť. Dnes je zhruba polovinu roku severní část trasy kvůli arktickému ledu neprůjezdná, v létě vyžaduje údržbu průjezdnosti pomocí ledoborců, což se po pádu komunismu ukázalo být neekonomické.

Současnost.

Přesto ale provoz na Severní mořské cestě v posledních letech opět roste - v roce 2010 byla přeprava jenom 110 000 tun a 4 lodě, v roce 2011 to bylo 820 000 tun a 34 lodí, pro rok 2012 je (optimistický) odhad 2 500 000 tun. Oproti 80. létům je to však málo - tehdy dosahovala přeprava 6 - 8 milionů tun. Severní mořská cesta má několik výhod: typická délka plavby Londýn - Jokohama je výrazně kratší, což přináší úspory na čase plavby a tím na palivu, na platech posádek atd., odpadají časové prostoje běžné před Suezem (čekání na vjezd), a taky odpadají v dnešní době aktuální problémy s piráty. Odpadají také poplatky za průjezd Suezským kanálem, ale platí se za doprovod ledoborců, což se může finančně srovnat.

Severní mořská cesta (), dříve také Severovýchodní průjezd (), je označení námořní cesty podél celého severního a východního pobřeží Ruska. Obvykle se začíná podél severního pobřeží Norska přes město Murmansk a dále podél celého severního pobřeží Ruska k Beringovu průlivu a poté do Vladivostoku. Její nejsevernější částí je Vilkického průliv u Čeljuskinova mysu.

北方海路()20世纪初以前又被称为东北航线,是指沿俄罗斯海岸线往返太平洋与北冰洋之间的海上交通线。大部分路段位于北冰洋水域,当中一部分只有一至两个月的通航期。但近年因全球暖化的关系,航线的潜力大增。


Historie.

V roce 1716 založil původem skotský finančník John Law Všeobecnou banku, jejíž spekulace vedly až k rozsáhlému bankrotu. 24. září 1724 vydala královská státní rada výnos o založení burzy, která měla zabránit spekulativnímu podnikání. Burza nejprve sídlila v Hôtel de Nevers, později se několikrát stěhovala. V roce 1808 Napoleon Bonaparte položil základní kámen paláce, který navrhl architekt Alexandre Théodore Brongniart (1739-1813), a který byl určen jako sídlo burzy. Stavba byla otevřena až 4. listopadu 1826 a burza se sem přestěhovala z Palais Royal, kde sídlila od 2. října 1809. Burza získala na významu v 19. století během průmyslové revoluce, která znamenala rozšiřování železnic, průmyslových podniků a podnikání v koloniích.  Až do konce 80. let byla Pařížská burza řízena korporací makléřů, která měla monopol na kótování. Od počátku 80. let se burza, která se do té doby zaměřovala hlavně na obchod s akciemi, modernizovala kvůli zvýšení konkurenceschopnosti mezi ostatními mezinárodními burzami. Nový systém CAC (cotation assistée en continu, průběžné společné kótování) zavedený v letech 1986-1989 zlepšil postavení na trhu, kde dominovala London Stock Exchange. Poté následovaly i další reformy, jako například změna statutu makléřů a vzniku nových makléřských firem. Modernizace Pařížské burzy byla doprovázena dalšími iniciativami, jako bylo v roce 1989 vytvoření organizovaného trhu finančních derivátů MATIF a MONEP, nyní uskupené pod názvem Euronext. Na konci 90. let a po vzniku NSC (Nouveau système de cotation, nový systém kótování) burza zahájila iniciativu ke sloučení různých evropských burz, které vyvrcholilo vytvořením společnosti Euronext v roce 2000 (spojením pařížské, amsterdamské a bruselské burzy). V roce 2007 byla skupina Euronext spojena s NYSE a vznikla holdingová společnost NYSE Euronext se sídlem v New Yorku.

Pařížská burza (francouzsky "Bourse de Paris") je oficiální trh s akciemi ve Francii. Burzu vlastní společnost Euronext Paris, která je dceřinou společností skupiny NYSE Euronext. Sídlem burzy je Palais Brongniart v Paříži ve 2. obvodu na náměstí "Place de la Bourse".

巴黎泛欧交易所(Euronext Paris),即原巴黎证券交易所,是法国最大的证券交易所,位于巴黎第二区,成立于1724年,2000年并入Euronext旗下。目前在世界各大交易所中,次于纽约证券交易所、东京证券交易所、伦敦证券交易所,名列第四。


Kariéra a tvorba.

Již před rokem 2007 se objevila v různých televizních rolích, v roce 2007 dabovala v seriálu, hrála jednu z hlavních rolí v televizním seriálu "Out of Jimmy's Head", následně se také objevila ve čtyřech dílech Dva a půl chlapa. V témže roce se přidala do nově vznikající dívčí pop skupiny The Stunners. O dva roky později vydaly první singly "Bubblegum" a "We Got It". Skupina The Stunners byla předskokanem Justina Biebera při jeho světovém turné v roce 2010. V roce 2011 se dívčí skupina rozešla.  Následně se Tinashe ve svém domově učila nahrávat a editovat písně. Na svém YouTube kanále začala zveřejňovat covery písní. Po nahrání videoklipu ke coveru "How To Love" od Lil Wayne dostala nabídku ke kolaboraci s OFM na vydání singlu "Artificial People". První solo singl "Can't Say No", ve kterém použila hudbu Britney Spears z její písně Blur, vydala na podzim roku 2011.

Mixtapy a "Aquarius".

V únoru 2012 byl vydán její první mixtape, typ bezplatných nahrávek používaný v hip hopu, které si interpret produkuje sám, většinou pro získání publicity a vyhnutí se autorským právům, s názvem "In Case We Die." Mixtape se skládal ze 4 písní. "Chainless" byl první singl z tohoto mixtapu, který se dostal na iTunes. "My High" byl použit při hraní na jejích oficiálních stránkách. Zbývající písně "This Feeling" a "Boss" byly vydány v průběhu roku 2015, respektive v květnu a srpnu.  V červnu 2012 byla oznámena spolupráce Tinashe s RCA Records. V září vydala druhý mixtape, "Reverie", tentokrát se 3 písněmi tj. "Ecstasy", "Stargazing" a "Who Am I Working For?" Dále pokračovala ve vydávání písní a na podzim v roce 2013 vydala další mixtape "Black Water". Mixtape zahrnoval 13 skladeb, největší ohlas z nich měl však singl "Vulnerable", na kterém spolupracovala s rapperem Travisem Scottem. V roce 2014 začala pracovat na svém prvním albu. V rámci propagace vydala píseň 2 On s rapperem Schoolboy Q. Skladba se dostala na americkou hitparádu Billboard Hot 100, kde se vyšplhala na 24. místo. Jako druhý singl si americká zpěvačka vybrala skladbu "Pretend" tentokrát s rapperem ASAP Rocky. Deska "Aquarius" byla vydána 7. října 2014 a debutovala na Billboard 200 na 17. místě.  Mimo vydání singlu "All Hands On Deck" z alba "Aquarius" Tinashe vydala v březnu 2015 další mixtape, "Amethyst", se sedmi písněmi, které nahrála o vánocích ve svém domě, kde má studio. Mezitím, bez pomoci hudebního vydavatele, si natočila a editovala videa k písním "Aquarius," ze stejnojmenného alba, ve kterém jsou všechny písně zahrnuty, "Bet", "Cold Sweat" a "Bated Breath".

"Nightride" a "Joyride".

Dne 2. září 2015 nahrála na svůj YouTube kanál teaser na její nové album Joyride. O týden později byl vydán singl "Party Favors" s rapperem Young Thugem. Tento singl zveřejnila bez vědomí nakladatelství RCA, které v tu dobu podepsalo smlouvu se Zaynem Malikem. Pravděpodobně se RCA zajímalo více o Zayna a tak nechtěla otálet ve vydávání singlů. Tinashe později dodala, že s nakladatelstvím problémy nemá a lidi v něm ji pomáhají, někdy je dle ní lepší převzít sama iniciativu.  Dne 2. října vydala další skladbu "Player" s Chrisem Brownem. Pár měsíců poté mezi nimi vznikla přestřelka na sociálních sítích. V rozhovoru prozradila, že spolupráce s Chrisem nebyla její volba a šlo spíše o nucenou spolupráci od vydavatelství. O necelé tři týdny později se objevila po boku Chance the Rappera na singlu od Snakehips "All My Friends". Byla také součástí amerických koncertů Pinkprit Tour zpěvačky Nicki Minaj a Prismatic World Tour Katy Perry.  S přicházejícím albem "Joyride" v lednu 2016 oznámila turné za účelem větší propagace alba. Za měsíc ovšem celé turné zrušila. Jako důvod uvedla, že se chce více soustředit na tvorbu nových písní pro album. Mělo se koncertovat od února do května 2016 napříč státy Severní Ameriky, Evropy, Asie a Oceánie. 2. února vydala singl ze svého chystaného alba s názvem "Ride of Your Life".  V létě 2016 představila svůj nový singl "Superlove". V září pak další oficiální singl z připravovaného alba "Joyride" "Company". Aktivní byla i nadále a potvrdila spekulace, že pracuje na novém singlu Britney Spears, která jí je vzorem. Singl "Slumber Party" byl vydán 16. listopadu.  Dne 4. listopadu 2016 ohlásila na svém Twitteru, že během práce na albu "Joyride" pracovala také na mixtape "Nightride". Obě její práce mají představovat její osobnost v jiné podobě a přesto patřící k sobě.  V březnu 2017 se připojila k turné Maroon 5. Ve stejném měsíci na naléhání nakladatelstvím vydala nový singl "Flame".  V červnu 2017 prohlásila, že pracuje znova na svém druhém albu "Joyride". Začátkem roku 2018 vydala stěžejní singl "No Drama" s americkým rapperem Futurem, ve kterém zpívá o snaze ze strany vydavatelů zakonzervovat ji a onálepkovat, aby se lépe prodávala. Poté následovaly singly "Faded Love" s rapperem Offsetem a "Me So Bad" s rappery Ty Dolla Signem a French Montanou. Album "Joyride," které vzniklo plně pod jejím vedením bylo vydáno 14. dubna 2018. O píseň "Joyride", po které je album pojmenované, měla zájem i Rihanna pro svoje album ANTI. Tinashe bylo řečeno, že si píseň tým Rihanny koupil. Tinashe a její tým o píseň tolik usilovali, že ji vykoupili zpět. Písně "No Contest" a "Salt" si Tinashe nahrála sama v domácím studiu. Deska byla jak žebříčkový, tak i finanční propadák. Desky se prodalo okolo 10 000 kusů a v Billboard 200 debutovala na 58. místě.

Nashe a konec v RCA Records.

12. června 2018 vydala song "Like I Used To", který je součástí připravovaného alba "Nashe," což má být její alter ego, které žije na vysoké noze, cítí se sebevědomě a nutí pochybovat ostatní ženy. Na albu spolupracovala s producentem Hitmaka. O dva týdny později představila z připravovaného alba druhý singl "Throw a Fit". Přestože neexistuje žádné oficiální stanovisko ohledně ukončení projektu Nashe, producent Hitmaka potvrdil, že projekt byl zrušen.  Od konce září se zúčastnila soutěžní show 'Dancing With The Stars' aneb 'Když hvězdy tančí'. Vzhledem k tanečním zkušenostem Tinashe byli spolu se svým tanečním partnerem Brandonem Armstrongem označováni za profesionální taneční pár. Ve třetím týdnu show si se svým partnerem zatančila rumbu na akustickou verzi jejího hitu 2On. O týden později, navzdory vysokému hodnocení od porotců, vypadli.  Na začátku roku 2019 Tinashe na svém instagramovém profilu zveřejnila fotku s "Error 404", která byla převzata ze stránek RCA, kde Tinashe přestala figurovat na seznamu umělců připsaných právě k tomuto labelu. To byl náznak, že Tinashe už nespolupracuje s RCA. O ukončení spolupráce zatím žádná ze stran neučinila oficiální stanovisko. Není tudíž známo, kdo tuto spolupráci ukončil, ani ze strany Tinashe nebyl oznámen název labelu, pod který by se zaštítila. Její manažer Mike Nazzaro potvrdil tyto informace a dodal, že odchod z nakladatelství RCA měl pro Tinashe pozitivní vliv. Ve svém instagramovém videu sdílí za doprovodu její nové hudby svoji frustraci ohledně tlaku ze strany labelu, fanoušků či společnosti obecně, kteří omezovali její uměleckou svobodu. Nynější stav označuje jako zásadní změnu k lepšímu v jejím uměleckém životě. Ve svém živém vysílání také pustila několik nově dokončených písní.

"Songs For You".

Tinashe téměř po roce sdílení snippetů její nové hudby a fungování jako nezávislá zpěvačka ohlásila skrze trailer, že vydá její nový mixtape "Songs For You". V rámci propagace pozvala 50 nejvěrnějších fanoušků do Londýna a do Los Angeles na tzv. listening party, kde fanoušci dostali možnost si poslechnout mixtape dříve než zbytek veřejnosti a rovněž i dát Tinashe i zpětnou vazbu. První singl z Songs For You se jmenuje "Die A Little Bit", na němž spolupracovala s rapperkou Ms.Banks a jenž má vyjít 24. října 2020. O dva týdny později vydala rovněž i druhý singl "Touch & Go", na nějž si pozvala amerického rappera 6LACK. Album "Songs For You" vydala rovněž o dva týdny později, tj. 21. listopadu 2019. Album, které si vydala pod vlastní značkou Tinashe Music Inc., obsahuje i písně, na nichž spolupracovala s producentem Hitmaka a které se měli objevit na projektu "Nashe." Tinashe potvrdila, že se již dříve tohoto roku upsala k labelu Roc Nation, jenž založil rapper Jay-Z, ale toto album vydala sama na své vlastní náklady.

Osobní život.

Její otec, povoláním učitel herectví, pochází ze Zimbabwe, matka má předky z Irska, Dánska, Norska a Spojeného království. Rodiče se seznámili během rande na slepo. Její jméno znamená v překladu z afrického jazyka šona "Jsme s Bohem". Mimo zpěvu se zajímá o tanec, hru na klavír nebo taekwondo, v němž je držitelkou černého pásu. V období dospívání byla členkou taneční skupiny a kromě toho také fanynkou Harryho Pottera. Objevila se v hudebním videu Justina Biebera "Baby". Jako bývalá oběť šikany je aktivním členem v anti-šikanové skupině.  V minulosti otevřeně kritizovala roli nahrávacích společností v hudebním průmyslu.

Tinashe Jorgenson Kachingwe (* 6. února 1993, Lexington) je americká zpěvačka, herečka a tanečnice. Její hudební styl zahrnuje alternativní R&B, pop a hip hop.

"蒂娜雪"·乔根森·卡钦韦(英语:"Tinashe" Jorgenson Kachingwe, 1993年2月6日-)。美国歌手、歌曲作者、唱片制作人、舞者,女演员和前模特。三岁开始娱乐生涯,进行模特活动。2012年蒂娜雪发行两张备受赞誉的混音带,《In Case We Die》和《Reverie》,这两张混音带是在她家中的录音室创作的。发行混音带之后,蒂娜雪与RCA 唱片签署唱片合约。在这之后又发行自己的第三张混音带,《Black Water》。正式出道单曲《2 On》在节奏电台榜夺冠,Billborad Hot 100上夺得第24名。出道录音室专辑《Aquarius》在2014年发行,音乐评论家认为是一个新人女性歌手多年来最“坚实”的出道作之一。在2014年被Soul Train Award提名,2015年被Bet Award提名为最佳新人。 2016年11月4日,蒂娜雪发行一张数字专辑和短片《Nightride》,说明是在过去两年的作品以及即将到来的第二张录音室专辑《Joyride》。


Charakteristika.

Směrovací tabulka je vytvářena při konfiguraci síťového subsystému (obvykle při startu počítače, avšak někdy i za jeho běhu). Záznamy ve směrovací tabulce mohou být statické (tj. nastavené pokaždé stejně) nebo dynamické (měnící se podle situace v počítačové síti). Statické záznamy vytváří správce počítače a jsou typicky uloženy na pevném disku. Dynamické záznamy zařazuje (i odebírá) z/do směrovací tabulky doména nějakého směrovacího protokolu (RIP, OSPF). Při zpracování datagramu je cílová adresa porovnána se záznamy ve směrovací tabulce. Při nalezení shody je podle daného záznamu datagram zpracován.

Centralizované směrování.

Centralizované směrování funguje tak, že všechny routery posílají informace o stavu síťového okolí do jeho centra. Toto centrum na základě těchto informací vytvoří mapu sítě, vypočítá směrovací tabulky a ty rozešle nazpět routerům. Výhodou toho způsobu je jeho jednoduchost a díky kompletní mapě sítě schopnost určit globálně optimální tabulky. Centralizovaný způsob směrování ovšem příliš velké uplatnění nenašel. Jeho nevýhodou je velké zatížení centra a síť je pak omezena svou velikostí. Dalším problémem je špatná synchronizace tabulek. Uzly, které jsou k centru blíže, dostanou tabulku dříve, než ty vzdálenější.

Izolované směrování.

Izolované směrování je postaveno na individualismu. Žádné síťové zařízení neposílá nikam žádné informace a router se rozhoduje zcela samostatně. Příkladem tohoto způsobu je záplavový algoritmus. Ten funguje tak, že příchozí router příchozí paket rozešle do všech směrů (kromě toho, ze kterého přišel). Tak vyzkouší všechny možnosti cesty a najde vždy tu nejkratší. Nevýhodou tohoto algoritmu je jeho nehospodárnost. Své využití najde hlavně v nadimenzovaných sítích nebo v případech, kdy je třeba rozšířit paket co nejrychleji po celé síti.

Směrovací protokoly.

RIP.

RIP (Routing Information Protocol) patří mezi nejstarší doposud používané IGP protokoly typu Distance Vector. Dodnes nachází uplatnění v malých sítích pro svou jednoduchost. Poprvé byl nasazen v roce 1968. Omezením protokolu je fakt, že je schopen fungovat v síti s maximálně 15 hopy (skoky, resp. směrovači v řadě za sebou). Zabrání tak routovacím smyčkám, ale zároveň je omezena velikost sítě. V tomto případě je 16 hopů bráno jako nekonečná vzdálenost a používá se pro označení nepřístupných tras. Routery využívající RIP protokol vysílají do sítě aktualizované tabulky každých 30 sekund. Moderní implementace protokolu navíc umožňují nastavení časových intervalů pro každý router zvlášť, aby směrovací tabulky nerozesílaly ve stejný okamžik a nedošlo pak k zahlcení sítě.  Existují tři verze protokolu. První verze (RIPv1) používá routing podle původních tříd IPv4 adres (A, B nebo C). Aktualizace tabulek neobsahují informace o masce sítě, což znemožňuje existenci různě velkých podsítí (nemá podporu v VLSM − Variable-Length Subnet Mask). Také zde neexistuje podpora pro vzdálenou autentizaci routerů a protokol je tedy snáze napadnutelný.  Problém první verze řeší RIPv2 vyvinutý v roce 1993. Zahrnuje možnost přenášet informace o masce sítě a má podporu pro vzájemnou autentizaci routerů. Tato autentizace ovšem stále není velmi bezpečná, hesla jsou přenášena v jednoduché textové (nehashované) podobně. Protokol je při správné konfiguraci kompatibilní s verzí RIPv1.  Třetí verze nazývá RIPng ("RIP next generation"). Jedná se o rozšíření RIPv2 s podporou IPv6 síťování.

Směrovací tabulka.

IP datagramy jsou zpracovány podle záznamů ve směrovací tabulce, která je součástí implementace rodiny protokolů TCP/IP (tzv. TCP/IP stack je obvykle součástí jádra operačního systému).

Pořadí záznamů v tabulce.

Záznamy ve směrovací tabulce jsou seřazeny podle délky masky sítě, tj. podle počtu jedniček zleva v binárním zápisu masky sítě. Na začátku tabulky jsou tak umístěny nejkonkrétnější záznamy – pro jednotlivé IP adresy s maskou 255.255.255.255 a malé podsítě). Na konci tabulky je naopak uveden nejobecnější záznam (nejkratší maska, tj. 0.0.0.0) pro bránu do Internetu (tzv. implicitní brána neboli "default gateway"). Takové uspořádání tabulky dovoluje vytvářet výjimky pro obecně zapsaná směrování (tj. výjimka z velké sítě pro její menší podsíť), takže je možné zmenšit počet záznamů ve směrovacích tabulkách (což je důležité zejména pro centrální routery v Internetu).

Porovnávání adresy cíle se záznamy v tabulce.

Cílová IP adresa přijatého IP datagramu je postupně porovnávána s jednotlivými záznamy ve směrovací tabulce, dokud není nalezena shoda. Jak bylo výše zmíněno, záznamy jsou seřazeny od nejdelší masky (255.255.255.255) k nejkratší (0.0.0.0). Porovnání probíhá tak, že se vezme řádek ze směrovací tabulky a cílová IP adresa je pomocí logické funkce AND sloučena s maskou sítě uvedenou v tomto řádku směrovací tabulky. Pokud je výsledek roven číslu sítě v tomto řádku směrovací tabulky, je nalezena shoda a řádek je použit pro odeslání porovnávaného IP datagramu. Pokud shoda není, následuje porovnání s dalším řádkem tabulky. Poslední řádek tabulky typicky obsahuje tak zvanou implicitní bránu (), která slouží ke směrování všech datagramů, pro které v tabulce není uveden záznam. Proto je tento záznam označen jako síť 0.0.0.0 s maskou 0.0.0.0, takže pro jakoukoliv cílovou IP adresu dojde po výpočtu vždy ke shodě. Tento záznam zpravidla odkazuje na router (resp. směrovač), který odděluje počítač od zbytku Internetu.

Obsah tabulky.

Každá směrovací tabulka musí obsahovat několik základních informací, které jsou při zpracování IP datagramů potřeba:

Příklady směrovacích tabulek.

Microsoft Windows.

V operačních systémech Windows NT je možné směrovací tabulku vypsat zadáním následujícího příkazu do terminálu:  Po správném zadání by se vám mělo objevit podobně strukturovaný výpis:

Unixové systémy.

V unixových systémech (např. Linux) je možné směrovací tabulku vypsat příkazem codice_1 (přepínač codice_2 slouží k potlačení převodu IP adres na doménová jména). Řádky výstupu jsou ve výstupu tohoto unixového příkazu vždy seřazeny podle délky síťové masky (nejprve nejdelší maska), protože ve stejném pořadí jsou řádky zpracovávány i síťovým subsystémem jádra (tzv. TCP/IP stack). Výstupem příkazu bude pro koncovou stanici bude v nejjednodušším případě zhruba následující výstup:  Ve výše uvedené tabulce je na prvním řádku vlevo uvedeno číslo sítě, ve které se nachází počítač (10.0.0.0 s maskou sítě 255.255.255.0), přičemž vpravo je zapsáno, že se nachází za síťovým rozhraním eth0 (ethernetová síťová karta). Druhý řádek pak obsahuje implicitní cestu (, v příznacích je proto uvedeno písmeno "G", v řádku je zapsána cílová síť 0.0.0.0 s maskou 0.0.0.0), která odkazuje na router (směrovač) s IP adresou 10.0.0.1.

Směrovací tabulka (též routovací tabulka, ) je v informatice označení pro datovou strukturu uloženou v operační paměti počítače nebo routeru sloužící pro směrování dat procházejících počítačovou sítí. Obsahuje zjednodušený obraz topologie sítě, podle které systém rozhoduje, jak naložit s přijatým nebo odesílaným datagramem. Směrovací tabulka obsahuje záznamy odpovídající použitému síťovému protokolu (například TCP/IP, IPX/SPX a podobně). Pro protokoly TCP/IP je směrovací tabulka typicky implementována jako součást jádra operačního systému (tzv. TCP/IP stack).

在计算机网络中,路由表(routing table)或称路由择域信息库(RIB, Routing Information Base),是一个存储在路由器或者联网计算机中的电子表格(文件)或类数据库。路由表存储着指向特定网络地址的路径(在有些情况下,还记录有路径的路由度量值)。路由表中含有网络周边的拓扑信息。路由表建立的主要目标是为了实现路由协议和静态路由选择。


Život.

Narodil se v Baku v Ázerbájdžánské SSR v rodině důstojníka. Střední školu dokončil v roce 1968 ve městě Alatyr v Čuvašské ASSR. Na fakultě radioelektroniky leteckých systémů Moskevského leteckého institutu vystudoval v roce 1974 specializaci radioinženýr.  8. prosince 1978 byl vybrán do oddílu kosmonautů Eněrgija, prodělal základní kosmonautický výcvik a pak byl začleněn do skupiny, kde se připravovali palubní inženýři pro lety raketoplánu Buran. Od roku 1982 byl zařazen do skupiny připravující se na lety na kosmickou stanici Saljut 7, byl členem několika záložních posádek. Pak byl zařazen do programu letů na orbitální stanici Mir, v letech 1984 – 1985 se připravoval se na funkci palubní inženýr.  Musa Manarov je ženatý a má dceru a syna.

Lety do vesmíru.

První start do vesmíru absolvoval 21. prosince 1987 v kosmické lodi Sojuz TM-4. Z kosmodromu Bajkonur s ním v kabině vzlétli velitel letu Vladimir Titov a kosmonaut-výzkumník Anatolij Levčenko. Po dvoudenním samostatném letu se kosmická loď úspěšně spojila s orbitálním komplexem Mir. Kosmonauti Titov a Manarov tvořili 3. základní posádku stanice (EO-3), Levčenko se po týdnu vrátil na Zemi s předchozí posádkou. Na palubě Miru pracovali celý rok, věnovali se fyzikálním i biologickým experimentům, astronomickým pozorováním a údržbě stanice. Musa Manarov se během letu třikrát zúčastnil výstupu do vesmíru, mimo prostory stanice pracoval 13 hodin a 47 minut. Na Zemi se kosmonauti vrátili kosmickou lodí Sojuz TM-7 spolu s Francouzem Jean-Loupem Chrétienem. Přistáli 21. prosince 1988 v kazašské stepi.  Podruhé se do vesmíru dostal o dva roky později. Kosmická loď Sojuz TM-11 odstartovala 2. prosince 1990 směrem k orbitální stanici Mir, Musa Manarov spolu s Viktorem Afanasjevem pracovali na Miru jako 8. základní posádka stanice až do května 1991. Během tohoto letu strávil Musa Manarov 20 hodin a 45 minut při čtyřech výstupech do vesmíru. Spolu se svým velitelem Afanasjevem a s Helen Sharmanovou z Velké Británie přistáli v Kazachstánu 26. května 1991.

Musa Chiramanovič Manarov,, (* 22. března 1951, Baku, Ázerbájdžánská SSR, SSSR), je bývalý sovětský letecký inženýr a kosmonaut. V letech 1987 a 1990 se zúčastnil na lodích Sojuz letů do vesmíru jako palubní inženýr, pracoval ve dvou základních posádkách orbitální stanice Mir. Na oběžné dráze strávil 541 dní.

穆萨·赫拉马诺维奇·马纳罗夫(;1951年-3月22日)是前苏联时代的宇航员。出生于阿塞拜疆巴库,曾两次前往和平号空间站执行长期考察任务,7次进行太空行走任务。他是世界上第三位到达太空的穆斯林宇航员。


Historie.

Convento do Carmo byl založen roku 1389 sv. Nunem Álvaresem Pereirou a jeho prvními obyvateli byli karmelitánští mniši z města Moura, kteří sem přišli roku 1392. Pereira věnoval klášteru všechno své bohatství a poté, co se stal novým členem karmelitánského řádu, do něj sám vstoupil. V klášteře zemřel a byl pohřben.  1. listopadu 1755 postihlo Lisabon zemětřesení a celý klášter, včetně kostela, ve kterém právě probíhala mše, se zřítil a pohřbil mnoho věřících. Za vlády Marie I. sice začala rekonstrukce jednoho z klášterních křídel v novogotickém stylu, ale roku 1834 byly práce na klášteru zastaveny poté, co došlo k vyhnání církevních řádů z Portugalska. Rekonstrukce se tak dočkaly pouze pilíře a oblouky chrámových lodí. V 19. století přišel romantismus a s ním zájem o ruiny, a tak bylo rozhodnuto, že stavba zůstane nedokončena.  Obytné části klášteru byly roku 1836 přeměněny na vojenské kasárny. Během Karafiátové revoluce roku 1974 se zde před Hnutím ozbrojených sil skrýval portugalský prezident Marcelo Caetano. Budova starého kláštera dnes slouží jako základna armádní policie ("Guarda Nacional Republicana").

Architektura.

Klášter byl postaven v letech 1389 až 1423 v gotickém stylu a je na něm patrná inspirace klášterem ve městě Batalha, který pochází ze stejné doby.  Kostel má půdorys latinského kříže. Hlavní průčelí zdobí portál s několika archivoltami a hlavicemi s rostlinnými a antropomorfními motivy. Rozeta nad portálem je částečně zničena. Jižní strana je zpevněna pěti opěrnými pilíři, které byly přidány roku 1399 poté, co se během rekonstrukce zřítila jižní zeď. Starý klášter, nacházející se napravo od průčelí, byl na začátku 20. století přestavěn v novogotickém stylu. Interiér kostela tvoří 3 lodi s jednou hlavní kaplí a čtyřmi apsidami. Ze stropu lodi po zemětřesení zůstaly jen příčné lomené oblouky, které ho podpíraly.

Archeologické muzeum.

V muzeu jsou k vidění artefakty z různých období portugalské historie. Za zmínku stojí exponáty pocházející z paleolitu a neolitu vykopané u pravěké pevnosti poblíž města "Azambuja" (35000 až 1500 př. n. l.). V muzeu najdeme také mnoho gotických sarkofágů, mezi nimi sarkofág "Fernãa Sanchese", nemanželského syna krále Dinise I., a krále Fernanda I. Mezi další zajímavé exponáty patří socha krále ze 12. století (nejspíše jde o Alfonse Henriquese), předměty z římského a vizigótského období a peruánské mumie.

Convento do Carmo je karmelitánský klášter, jehož ruiny se nacházejí v portugalském hlavním městě Lisabonu na náměstí Largo do Carmo. Klášter stojí na svahu nad náměstím "Rossio" a naproti kopci s hradem sv. Jiří (Castelo de São Jorge). Ve své době byl gotický kostel patřící k tomuto klášteru (Igreja do Carmo) jedním z hlavních lisabonských kostelů, ale po zemětřesení roku 1755 skončil celý klášter v troskách a už nikdy nebyl zrekonstruován.

卡尔莫修道院()是葡萄牙里斯本的一座历史建筑。其中世纪建筑在1755年里斯本大地震中成为废墟,其哥特式教堂的废墟为该市仍可看到的大地震的主要痕迹。


Vznik a vývoj.

Vojenské velkorážní pušky jsou nástupci protitankových pušek, které vznikly na sklonku první světové války jako odpověď na zavedení opancéřovaných tanků. První takovou protipancéřovou puškou byla německá jednoranná Tankgewehr M1918 ráže 13,25 mm. V době druhé světové války se již používaly opakovací a poloautomatické protitankové pušky, například sovětská PTRD a PTRS v ráži 14,5 mm.  Již v průběhu druhé světové války se však pušky ukázaly jako nedostatečné proti stále lepšímu pancéřování vozidel. Současné tanky a většina dalších obrněných vozidel jsou příliš dobře chráněny, než aby je bylo možné zničit nebo vážněji ohrozit puškami velké ráže. Velkorážní pušky mohou být s úspěchem použity proti méně opancéřovaným letounům, zásobovacím vozidlům nebo na zranitelné části pancéřovaných cílů, například na optické, radarové nebo komunikační zařízení.

Konstrukce a užití.

Velkorážní odstřelovací pušky mají ráži 12,7 mm a větší (14,5 mm, 20 mm, dokonce i 25 mm). Vzhledově jsou podobné moderním odstřelovacím puškám a mohou sloužit i v této roli, ačkoli obvykle používají munici mnohem účinnější, než je nutné pro zabití člověka. Nejčastěji náboje 12,7 x 99 mm NATO nebo ruské 12,7 × 108 mm či 14,5 x 114 mm, průbojné, explozivní i zápalné, obvykle používané do těžkých a protileteckých kulometů. Používá se však i munice speciální konstrukce. Výhodou je, že tato munice je zpravidla mnohem levnější než většina současných protitankových střel. Další výhodou jsou lepší balistické vlastnosti střely a její kinetická energie a tedy větší přesnost i při střelbě na vzdálenost přesahující 1000 m. Velkorážní puška tedy umožňuje levné a přesné ničení nepřátelského vybavení na dlouhou vzdálenost. Je možné ji použít také k ničení nevybuchlých kusů munice z bezpečné vzdálenosti.  Vzhledem ke své velikosti a hmotnosti jsou velkorážní pušky obsluhovány v týmech o síle dvou až tří mužů. Rovněž kvůli hmotnosti zbraně a zpětnému rázu při výstřelu je nutné střílet z pozice vleže; střelba ve stoje či v kleče je velmi obtížná, velmi nebezpečná a nepřesná. Některé zbraně tohoto typu snižují zpětný ráz pomocí trysek, podobně jako bezzákluzové kanóny, velikost výšlehu ale usnadňuje odhalení střelcovy pozice.

Velkorážní puška též velkorážní odstřelovací puška či protimateriálová puška (z anglického označení "anti-materiel rifle" – AMR) je puška určená především na ničení lehce pancéřovaných i nepancéřovaných cílů (vozidel, polních úkrytů, atd.), ale může být použita též proti lidským cílům.

反器材步枪"(英语:Anti-materiel rifle)",是一种专为破坏军用器材及物资的步枪,破坏效果高于狙击步枪。反器材步枪普遍采用大口径高破坏力的弹药,子弹和狙击步枪子弹外型相似,但口径较大,通常使用重机枪子弹为主,如12.7×99 NATO(.50 BMG)。现代部分反器材步枪的口径已经超过20毫米甚至40毫米。所用弹药也有了装有高爆炸药和引信的高爆榴弹、爆燃弹等多种破坏效果的专用弹药。


Dětství a mládí.

Pocházel ze šlechtické rodiny a byl nejstarší z deseti dětí. Jeho otec, který se jmenoval také Charles, byl botanikem a podporoval svého syna v zájmu o přírodní vědy.  Vystudoval na Exeter College v Oxfordu nejprve právo, ale na podnět Wiliama Bucklanda se věnoval také geologii. Po skončení studií se roku 1819 usadil v Londýně a začal pracovat jako právník. Roku 1822 publikoval svoji první práci "On a Recent Formation of Freshwater Limestone in Forfarshire" a o rok později se stal sekretářem Geologické společnosti.

Začátky.

Roku 1827 zanechal práva natrvalo a začal se věnovat na plno své práci geologa. Pomáhal především prosazovat myšlenky Jamese Huttona a spolu s ním se stal zakladatelem moderní geologie.  Jeho nejdůležitější práce byly v oblasti stratigrafie. Od roku 1828 cestoval po jihu Francie a navštívil také Ameriku, kde studoval tamější geologické poměry. Na základě výzkumu a pozorování položil základy stratigrafie třetihor, které rozdělil na pliocén, miocén a eocén. Postupně se tak prosadil názor na geologické stáří, který odporoval tvrzením Bible.  V mnohém také ovlivnil svého přítele Charlese Darwina.

Ocenění.

V roce 1852 objevil John William Dawson na proslulých útesech Joggins v Kanadě vyhynulý druh plazů, který pojmenoval "Hylonomus lyelli". Druhový přívlastek "lyelli" zvolil na počest svého přítele.  V roce 1935 byl Lyellovým jménem pojmenován kráter na Měsíci Lyell, v roce 1973 pak stejnojmenný kráter na Marsu. Jeho jméno nese i ledovec na ostrově Jižní Georgie a hora Mount Lyell v Tasmánii.

Charles Lyell (14. listopad 1797 Skotsko – 22. únor 1875 Londýn) byl skotský právník a geolog. Je považován za "otce moderní geologie".

查尔斯·莱尔爵士,第一代从男爵(英语:Sir Charles Lyell, 1st Baronet,FRS,1797年-11月14日-1875年-2月22日),英国地质学家、律师,是均变说的重要论述者。


Život.

Kökö Temür byl synem čínského otce příjmením Wang a mongolské matky, sestry Čagana Temüra, jüanského regionálního vojevůdce bojujícího proti povstání rudých turbanů i konkurujícím velitelům. Žil v provincii Che-nan, než počátkem 60. let získal od jüanského dvora jméno Kökö Temür, nosil čínské jméno Wang Pao-pao.  Jeho strýc Čagan Temür, ovládající valnou část Che-nanu a Šan-si, neměl dědice, proto Köka adoptoval a vychoval jako syna. Naučil ho jak čínské vzdělanosti, tak mongolskému vojenskému umění. Kökö sám byl hrdinského založení a přejal mongolský ideál stepního válečníka. Když roku 1361 doprovázel transport rýže do Ta-tu, přijal jej císař Togon Temür a udělil mu jméno Kökö Temür, čímž Kökö definitivně přijal mongolskou identitu. Vždy věrně sloužil jüanské věci, i když si tím vysloužil opovržení Číňanů.  Po smrti Čagana Temüra, zavražděného v červenci 1362 při obléhání I-tu v Šan-tungu, se osiřelé vojsko podřídilo Kökövi, jüanský dvůr jeho nástupnictví uznal udělením přiměřených titulů. Kökö dočistil Šan-tung dobytím města, přičemž sťal zajaté Tchien Fenga a Wang Š'-čchenga, generály zodpovědné za vraždu Čagana. Pak byla oblast od Šan-tungu až po Šen-si na severozápadě víceméně v jeho rukou.  S postavením Čagan Temüra zdědil Kökö i jeho nepřátele, především Boloda Temüra, jenž se opíral o základnu v Ta-tchungu v severním Šan-si. S vyhrocením sporu s ním se Kökö přesunul do Tchaj-jüanu. V nastalé válce o kontrolu nad Šan-si získal Kökö převahu, která roku 1364 vyústila v Bolodův ústup do Ta-tu (sídlo jüanského císaře, dnešní Peking) a převzetí kontroly nad dvorem. Korunní princ Ajuširidara, s Bolodem znepřátelený, se ve strachu ze zavraždění uchýlil pod Kökövu ochranu. Bolodova tvrdá vláda vyvolala u dvora silný odpor, který v srpnu 1365 vyústil v jeho zabití na příkaz císaře. Poté Kökö Ajuširiridaru doprovodil zpět do Ta-tu a za odměnu získal titul knížete Che-nanu.  Po čase se znechucen dvorskou politikou vrátil do Che-nanu s rozkazem zlikvidovat povstání rudých turbanů na Jang-c’-ťiang. Ale někteří jüanští velitelé se severozápadu se mu protivili, mezi jinými především dřívější Čaganův spojenec Li S'-čchi a bývalí Bolodovi důstojníci ze Šen-si – Čang Liang-pi, Törebeg a Kchung Sing. Vtáhnut do bojů s nimi, nemohl se odkrýt tažením na jih proti Rudým turbanům. A tak za bezmocného přihlížení vlády jüanští generálové neválčili s rebely, ale mezi sebou.  Kökö byl od začátku 60. let do smrti roku 1375 nejsilnějším, nejúspěšnějším a nejloajálnějším jüanským generálem, ale většinu svých sil a energie musel věnovat boji proti konkurentům uvnitř jüanského státu. Postupně se navíc odcizil s dvorem a Ajuširidarou. Loajalistická část jeho důstojníků jej poté opustila a nakonec v únoru 1368 císař přikázal ostatním severním vůdcům zničit ho. Kökö však nepřátele porazil a udržel si dominanci na severu. Ne však na dlouho.  Mingská ofenzíva v létě a na podzim 1368 smetla mongolské síly v severočínské nížině, po opakovaných porážkách Kökö ztratil Che-nan i Šan-si a ustoupil na severozápad do Kan-su. Čínský postup pokračoval i roku 1369 a následující rok, když zemřel Togon Temür a Ajuširidara se stal velikým chánem Mongolů a císařem říše Jüan, Kökö Temür pod mingským tlakem uprchl z Číny do mongolské metropole Karakorumu k novému císaři a smířil se s ním. Poté mu věrně sloužil, opakované mingské nabídky na spolupráci odmítl. Vedl mongolská vojska při velké mingské porážce roku 1372. Zemřel roku 1375, o tři roky později zahynul i Ajuširidara. Jejich úmrtí výrazně oslabily Mongoly, kteří ztratili jakoukoli naději na znovudobytí Číny.

Kökö Temür (čínsky: znaky zjednodušené 扩廓帖木尔, tradiční 擴廓帖木爾; 1330–1375) vlastním jménem Wang Pao-pao (čínsky: znaky 王保保, pchin-jin Wáng Bǎobǎo) byl vojevůdce říše Jüan smíšeného čínsko-mongolského původu. Roku 1362 po smrti svého strýce Čagana Temüra zdědil jeho postavení i armádu a stal se nejsilnějším vojevůdcem v severní Číně. Ubránil se tlaku konkurenčních mongolských generálů za cenu rezignace na boj s povstáním rudých turbanů a později i rozchodu s jüanskou vládou. Ofenzíva čínské říše Ming v letech 1368–1372 přinesla vyhnání Mongolů včetně Köka z Číny a jeho smíření se s mongolským vládcem. Společně roku 1372 odrazili čínskou invazi do Mongolska, ale už o tři roky později Kökö zemřel.

王保保(约1315年-1375年-9月17日),沈丘(今安徽省临泉县古城子)人,小字保保,元惠宗赐名扩廓帖木儿(,又译库库特穆尔),元朝大将察罕帖木儿养子。元末重要将领,亦是北元政府的支柱。封齐王,拜太尉知枢密院事、中书省平章政事、银青荣禄大夫。