Mládí.

Narodila se v michiganském městě Saginaw do rodiny Richarda Williamse a Oracene Priceové afroamerického původu, je nejmladší z pěti Priceových dcer. Polosestrami jsou Yetunde Priceová (zemřela 14. září 2003), Lyndrea a Isha Price a starší sestrou je Venus Williamsová. Tenis začala hrát ve čtyřech letech, poté, co se rodina přestěhovala na losangeleské předměstí Compton. Otec ji spolu se sestrou Venus vyučoval doma, obě také se ženou trénoval.  Rodina se z Comptonu

Herní styl.

Podstatou její hry jsou údery od základní čáry dvorce, kterými se snaží kontrolovat výměnu. Má silné podání, první servis hraje stabilně s dobrou úspěšností (některými je tento úder považován za vůbec nejlepší v ženském tenise). Jeho nejvyšší rychlost dosáhla 206,5 km/h, což je druhé nejrychlejší podání v historii ženského tenisu. K roku 2008 ji v tomto parametru předstihla pouze sestra Venus Williamsová. Mezi další silné údery patří základní údery z obou stran – forhend i bekhend. Dobře také zvládá voleje, hru nad hlavou v podání smečů a ve hře na

Profesionální kariéra.

1995–98: Raná fáze.

První profesionální turnaj tenistka odehrála v září 1995. Stal se jím Bell Challenge v Québecu. V prvním kole kvalifikace podlehla tehdy 149. hráčce světa Annie Millerové za méně než jednu hodinu a na odměnách vydělala 240 amerických dolarů.  V roce 1996 se nezúčastnila žádného turnaje. Následujícího roku postupně neprošla přes kvalifikační kola tří turnajů, než zaznamenala první vítězný zápas v hlavní soutěži ženské dvouhry. Stalo se tak v listopadu 1997 na Ameritech Cup Chicago, kde tehdy jako 304. hráčka žebříčku WTA dokázala porazit světovou sedmičku Mary Piercovou i čtyřku Moniku Selešovou. Zaznamenala tak vítězství nad hráčkami první světové desítky jako nejníže postavená tenistka v historii otevřené éry světového tenisu. Na turnaji prohrála s pátou hráčkou světa Lindsay Davenportovou. Na konci roku 1997 již uzavírala první stovku hráček, když figurovala na 99. příčce.  Sezónu 1998 zahájila startem na Medibank International Sydney, kde jako kvalifikantka a 96. hráčka porazila ve čtvrtfinále tehdejší světovou trojku Davenportovou, aby následně v

1999–2001: Vstup mezi 10 nejlepších hráček světa.

Na úvodním grandslamu v roce 1999 Australian Open prohrála s Francouzskou Sandrine Testudovou. Následující měsíc získala v sedmnácti letech svůj premiérový titul v ženské dvouhře, když ve finále pařížského Open Gaz de France zdolala domácí Amélii Mauresmovou, finalistku právě skončeného prvního grandslamu. Oběma mladým sestrám se podařil nový tenisový historický rekord. Pět hodin po pařížském vítězství Sereny vybojovala titul na turnaji vzdáleném 5 000 mil IGA Superthrift Classic v Oklahoma City také její osmnáctiletá sestra Venus, čímž se obě staly prvními sestrami, které kdy triumfovaly na turnajích ve stejném týdnu i dnu. Další měsíc pak zvítězila na svém prvním turnaji kategorie WTA Tier I Evert Cup v Indian Wells, když ve finále zdolala tehdejší světovou sedmičku Steffi Grafovou. Na další události této kategorie nazvané Lipton International Players Championships v Key Biscayne porazila v semifinále světovou jedničku Martina Hingisovou, předtím než ve finále ukončila její vítěznou šňůru šestnácti zápasů v řadě její sestra Venus, která dominovala v prvním vzájemném turnajovém finále historie okruhu WTA. V pondělí 5. dubna 1999 byla poprvé v kariéře klasifikována mezi nejlepšími deseti tenistkami světa, když figurovala na 9. místě žebříčku WTA.  V jarní antukové části 1999 na evropském kontinentu odehrála tři turnaje. Ve čtvrtfinále skončila na turnaji kategorie Tier I Italian Open v Římě, když nestačila na světovou jedničku Hingisovou, stejně jako na další události Tier I German Open v Berlíně, kde skončila na raketě sedmé tenistky světa Arantxy Sánchezové Vicariové. Sestry Williamsovy pak získaly první titul z grandslamu, a to na antuce French Open, kde Serena ve dvouhře vypadla již ve třetím kole s krajankou Mary Joe Fernandezovou. Kvůli zranění poté odřekla účast na nejslavnějším turnaji světa Wimbledonu.  Předtím než se vrátila na okruh, zvítězila ve dvouhře Fed Cupu, a

2002–2003: Čtyři grandslamové tituly z dvouhry v řadě.

Zranění na počátku roku 2002 ji donutilo nenastoupit k semifinálovému zápasu turnaje v Sydney a vyřadilo ji také z prvního grandslamu sezóny Australian Open. První titul sezóny získala na americké půdě po výhře na turnaji State Farm Women's Tennis Classic ve Scottsdale, když ve finále zdolala světovou dvojku Jennifer Capriatiovou. Následně přidala další trofej z turnaje kategorie WTA Tier I Miami Masters v Key Biscayne. Jednalo se o její první vítězství na tomto podniku a stala se teprve třetí tenistkou v otevřené éře, která na jediném turnaji porazila první tři hráčky žebříčku WTA, když postupně přešla přes trojku Martinu Hingisovou ve čtvrtfinále, dvojku svou sestru Venus v semifinále a ve finále zdolala první hráčku světa Capriatiovou. Výhra nad sestrou v poměru 6–2, 6–2 byla jejím teprve druhým vzájemným vítězstvím.  Před druhým grandslamem French Open odehrála na antuce tři turnaje. První finále na antukovém povrchu vůbec dosáhla v květnu na berlínském German Open, v

2004–2006: Zranění a nevyrovnané výkony.

Na počátku sezóny 2004 nestihla Australian Open, protože se stále zotavovala ze zranění levého kolene. Odřekla i další turnaje, což vyvolalo spekulace, že ztratila zájem a motivaci o tenis. Na kurty se vrátila po osmi měsících turnajem kategorie WTA Tier I NASDAQ-100 Open v Key Biscayne na Floridě, kde porazila ve čtvrtém kole šestnáctiletou ruskou juniorku Marii Šarapovovou a ve finále pak osmou hráčku světa Jelenu Dementěvovou hladce ve dvou setech 6–1, 6–1. Potřetí v řade vyhrála tento turnaj a úspěšně se navrátila na okruh WTA.  V přípravě na druhý grandslam French Open odehrála tři antukové turnaje. Poražena odešla ze čtvrtfinále Bausch & Lomb Championships ve floridském Amelia Island, následující týden odstoupila před třetím kolem pro opětovné zranění kolene z turnaje Tier I Family Circle Cup v Charlestonu. Další čtyři týdny odpočívala než se vrátila antukovou událostí kategorie Tier I Rome Masters, kde v semifinále podlehla světové devítce Jennifer Capriatiové 6–4, 6–4. Ačkoli byla na žebříčku až na 7. místě, pořadatelé French Open ji nasadili do ženské dvouhry jako dvojku. Prvními čtyřmi koly prošla přes hráčky, které byly klasifikované mimo TOP 50 žebříčku, ve čtvrtfinále pak narazila na Capriatiovou, jež jí přehrála ve třech setech 6–3, 2–6, 6–3. Jednalo se o její první

2007–2008: Návrat do elitní světové desítky.

Sezónu 2007 zahájila s obnovenou důvěrou, když vyjádřila záměr vrátit se mezi deset nejlepších tenistek světa na žebříčku WTA, což wimbledonský vítěz a sportovní komentátor Pat Cash označil za „klamnou představu“.  Na turnaji Moorilla Hobart International v Hobartu skončila ve čtvrtfinále. Do prvního grandslamu roku Australian Open nastupovala jako nenasazená hráčka z osmdesáté první pozice žebříčku a všeobecně bylo předpovídáno, že je „mimo hru.“ Nicméně ve třetím kole si poradila s pátou nasazenou Naděždou Petrovovou, což bylo její první vítězství nad hráčkou elitní desítky od výhry s Lindsay Davenportovou ve finále Australian Open 2005 před dvěma lety. Ve čtvrtfinále byla dva míče od vyřazení se Šachar Pe'erovou, než zápas otočila. Ve finále pak zdolala nejvýše nasazenou Marii Šarapovou hladce ve dvou setech 6–1, 6–2, čímž vyvrátila spekulace o nemožnosti návratu. Ve dvouhře se jednalo o třetí titul z Melbourne a celkově osmý grandslamový v singlu. Věnovala jej své zavražděné sestře Yetunde. Její finálové vystoupení označil magazín TENNIS.com za "„jeden z nejlepších výkonů její kariéry“" a BBC Sport uvedl, že se "„pravděpodobně jednalo o nejsilovější pojetí hry, jaká kdy byla v ženském tenise k vidění.“"  Příští událostí se stal na konci března turnaj kategorie WTA Tier I floridský Miami Masters v Key Biscayne. Ve čtvrtém kole zopakovala výhru nad světovou dvojkou Šarapovovou 6–1, 6–1 a ve finále se střetla s jedničkou Justine Heninovou, kterou porazila 0–6, 7–5, 6–3, poté, co musela odvracet mečbol ve druhém setu..

2009: Opět nejlepší tenistkou světa.

Na svém prvním turnaji v roce 2009 Medibank International v Sydney startovala z pozice nejvýše nasazené hráčky. V prvním kole měla problémy s Australankou Samanthou Stosurovou, když odvrátila čtyři mečboly za stavu 5–4 ve třetí sadě pro podávající soupeřku. Utkání vybojovala poměrem 6–3, 6–7(4), 7–5. Ve čtvrtfinále zdolala mladou Dánku Carolinu Wozniackou také s obtížemi 6–7(5), 6–3, 7–6(3), když zachránila tři mečboly protihráčky za stavu 5–6 v rozhodujícím setu. Posledním zápasem se pro ni stalo semifinále, v němž podlehla potřetí za sebou Rusce Jeleně Dementěvové tentokrát 6–3, 6–1. Na první grandslam sezóny Australian Open přijela v roli druhé nasazené hráčky. Ve dvou utkáních se ocitla tři míče od vyřazení, ve čtvrtfinále pak porazila osmou nasazenou Světlanu Kuzněcovovou a v semifinále přešla přes turnajovou čtyřku Dementěvovou. Svůj desátý grnadslamový titul z dvouhry získala po hladké finálové výhře trvající 59 minut nad Ruskou Dinarou Safinovou po setech 6–0, 6–3. Vítězství ji vrátilo na první místo žebříčku WTA a získaná finanční odměna z ní učinila nejlépe vydělávající sportovkyni všech dob, když si na prémiích připsala více peněz než druhá

2010: Pokračující dominance.

Premiérovou událostí sezóny 2010 se pro ni stal turnaj v Sydney. V semifinále si poradila s Francouzskou Aravane Rezaïovou po setech 3–6, 7–5, 6–4, přestože ve druhé sadě již prohrávala 2–5 a byla dva míče od vyřazení. Ve finálovém utkání nestačila na obhájkyni titulu a světovou pětku Jelenu Dementěvovou 6–3, 6–2.  Na prvním grandslamu roku Australian Open obhajovala trofeje z dvouhry a společně s Venus i ze čtyřhry. Do čtvrtfinále prošla bez ztráty jediného ztraceného servisu i setu, vyřadila v něm Bělorusku Viktorii Azarenkovou po náročném boji 4–6, 7–6, 6–2, když ve druhém setu prohrávala 0–4 a byla blízko prohry. V semifinále přehrála šestnáctou nasazenou Li Na 7–6(4), 7–6(1) poté, co proměnila až pátý mečbol, jenž znamenal postup do pátého singlového finále tohoto turnaje a celkově patnáctého v kariéře. V něm porazila šampiónku z roku 2004 Belgičanku Justine Heninovou

2011: Návrat po zranění.

Pro pokračující zotavování po zranění nohy se na začátku sezóny odhlásila z Hopmanova pojáru i úvodního grandslamu Australian Open. 2. března 2011 potvrdila informaci, že u ní došlo ke vzniku hematomu a rozvoji plicní embolie.  Na okruh se vrátila turnajem v Eastbourne AEGON International, na němž vyhrála první zápas od předchozího Wimbledonu nad Cvetanou Pironkovovou. Ve druhém kole ji vyřadila třetí nasazená Ruska Věra Zvonarevová po třech hodinách hry.  Následoval Wimbledon, do kterého přijížděla jako obhájkyně titulu. Přestože na žebříčku figurovala

2012: Singlový Golden Slam a dva grandslamy.

Sezónu zahájila premiérovou účastí na Brisbane International v rámci přípravy na Australian Open. Během zápasu s Bojanou Jovanovskou si v gamu, kdy již podávala na vítězství v utkání, zranila pravý kotník. Důsledkem bylo odstoupení z turnaje. Do melbournského Australian Open se stihla zotavit a jako dvanáctá nasazená neztratila v úvodních třech kolech žádný set. V osmifinále však podlehla Rusce Jekatěrině Makarovové poměrem 2–6 a 3–6. Poté odehrála vítěznou dvouhru za americký tým v úvodním kole Světové skupiny II Fed Cupu nad Anastasií Jakimovovou po setech 5–7, 6–1 a 6–1, čímž pomohla Američankám k výhře nad Běloruskem 5:0 na zápasy a postupu do baráže o Světovou skupinu.  Na floridském Miami Masters jako desátá nasazená oplatila porážku z US Open Australance Stosurové, když vyhrála 7–5 a 6–3. Vítězství jí zajistilo návrat do elitní světové desítky. Ve čtvrtfinále však nestačila na Dánku Caroline Wozniackou, jíž podlehla poměrem 4–6 a 4–6. Následující týden zaznamenala premiérovou finálovou účast v sezóně, které dosáhla na turnaji v Charlestonu hraném na zelené antuce. V semifinále

2013: Kralování ženskému tenisu a dva Grand Slamy.

Během sezóny vyhrála jedenáct singlových titulů, nejvíce ve své kariéře v rozmezí jediného roku. V únoru se vrátila na 1. místo žebříčku WTA, které již neopustila a na antuce neprohrála žádný zápas.  Rok odstartovala titulem na Brisbane International, kde ve finále zdolala Anastasii Pavljučenkovovou 6–2, 6–1. V celém turnaji ztratila pouze 17 her a na Australian Open přijížděla jako hlavní favoritka. V úvodním kole ženské dvouhry proti Gallovitsové-Hallové si však poranila kotník. Přesto prošla do čtvrtfinále, v němž ji vyřadila Sloane Stephensová 6–3, 5–7 a 4–6.  Čtvrtfinálovou výhrou na únorovém Qatar Total Open nad Petrou Kvitovou, se pošesté vrátila do čela klasifikace WTA. Ve finále nestačila na Viktorii Azarenkovou 6–7, 6–2 a 3–6. Po prohře však odstartovala šňůru 34zápasové neporazitelnosti na Sony Open Tennis, kde po zdolání Marii Šarapovové 4–6, 6–3, 6–0, slavila titul. Série pokračovala triumfem na Family Circle Cupu po finálovém vítězství nad Jelenou Jankovićovou 3–6, 6–0, 6–2, trofejí z Mutua Madrid Open, kde na ni nestačila opět Šarapovová 6–1, 6–4, a další turnajovou

2014: Světovou jedničkou více než 200 týdnů a 18. grandslam.

V úvodu sezóny prodloužila svou neporazitelnost úspěšnou obhajobou Brisbane International na dvacet dva zápasů. V semifinále si počtrnácté v řadě poradila se čtvrtou hráčkou žebříčku Marií Šarapovovou a ve finále zdolala světovou dvojku Viktorii Azarenkovou po dvousetovém průběhu. Během Australian Open jí stěžovalo hru zranění. V osmifinále vypadla se Srbkou Anou Ivanovićou. Později sdělila, že uvažovala o odstoupení z turnaje před třetím kolem proti Hantuchové vzhledem k zádovým potížím. Mezi poslední čtyřku tenistek došla na Dubai Tennis Championships, kde byla nad její síly Francouzka Alizé Cornetová. Poprvé od srpnového Western & Southern Open 2012, nepočítaje grandslam, tak byla vyřazena již před branami finále, a poprvé od dané události také prohrála utkání bez zisku jediné sady.

2015: Zisk druhého „Serena Slamu“.

Sezónu potřetí rozehrála jako členka amerického týmu na Hopmanově poháru. Základní skupinu vyhrála v páru s Johnem Isnerem, když porazila Pennettaovou, Šafářovou a hladce podlehla Bouchardové. Ve finále proti Polsku zajistila jediný bod vítězstvím nad Agnieszkou Radwańskou, ale v rozhodujícím mixu Američané prohráli a obsadili druhé místo.  Na Australian Open startovala jako nejvýše nasazená. V úvodních třech kolech uštědřila každé soupeřce po jednom „kanáru“. Ve čtvrtém kole otáčela duel s Garbiñe Muguruzaovou. Ve čtvrtfinále zdolala finalistku předchozího ročníku Dominiku Cibulkovou, aby ji nezastavila ani překvapivá 19letá semifinalistka Madison Keysová. V boji o titul přehrála světovou dvojku Marii Šarapovovou poměrem 6–3 a 7–6. Dosáhla tak na šestnácté vzájemné vítězství v řadě a devatenáctý grandslamový titul ze singlu, což znamenalo posun na druhé místo otevřené éry za 22 titulů Steffi Grafové. Ve 33 letech se také stala nejstarší vítězkou Australian Open open éry, stejně jako šestou melbourneskou trofejí navýšila svůj rekord v otevřené éře. S Venus Williamsovou se odhlásily ze soutěže čtyřhry.  Následující víkend odehrála v Buenos Aires utkání amerického týmu ve 2. světové skupině Fed Cupu proti Argentině. K výhře 4:1 na zápasy přispěla vítězstvím nad Maríou Irigoyenovou.

2016: Sedmou wimbledonskou trofejí vyrovnán rekord 22 grandslamů Grafové.

Sezónu otevřela na Hopman Cupu v páru s Jackem Sockem. Do prvního zápasu ji 4. ledna nevpustil zánět kolena. Její místo tak zaujala 656. hráčka žebříčku Victoria Duvalová. Druhý singl proti Jarmile Wolfeové z týmu Zlaté Austrálie skrečovala po prohraném prvním setu. Mix pak již odehrála Duvalová a z turnaje odstoupila. V roli obhájkyně titulu prošla do finále Australian Open bez ztráty setu. Ve dvacátém šestém finálovém duelu na Grand Slamu však utržila pátou porážku. Nad její síly byla německá debutantka v této fázi majoru Angelique Kerberová, která ji přehrála ve třech setech. Jednalo se o její první prohru ze sedmi finále na Australian Open i první třísetovou grandslamovou porážku v přímé bitvě o titul, když všech osm předchozích zvládla.  Poté se objevila až na březnovém BNP Paribas Open, na němž postoupila

2017: Rekord open éry 23. grandslamem a těhotenství.

Sezónu poprvé v kariéře rozehrála na aucklandském ASB Classic, kde po výhře nad Francouzkou Pauline Parmentierovou dohrála na raketě krajanky Madison Brengleové. Na Australian Open zdolala cestou pavoukem bývalé členky elitní světové desítky Belindu Bencicovou, Lucii Šafářovou i Johannu Kontaovou. V semifinále jí odebrala jen tři gamy Chorvatka Mirjana Lučićová Baroniová. V devátém vzájemném finále grandslamu se utkala se sestrou Venus Williamsovou a poprvé v open éře se v takovém zápase utkali dva tenisté starší 35 let. Za 1.21 hodiny ji přehrála ve dvou setech a vybojovala rekordní dvacátou

Kontroverze.

Roku 2018 obvinila Serena Williamsová po prohraném zápase rozhodčího ze sexismu, což vyvolalo

Soupeření se sestrou Venus.

V rámci ženské dvouhry Grand Slamu odehrála proti starší sestře Venus Williamsové patnáct zápasů, z toho devět finálových a na dalších turnajích okruhu WTA Tour se s ní potkala čtrnáctkrát. V zápasech drží aktivní bilanci výher a proher 17–12. Sestry jsou jedinými

Další aktivity.

Móda.

Tenistka je známá svým častým nekonformním a barevným oblečením, které nosí během zápasů. Pozornost vzbudila na US Open 2002 svým černým elastanovým lycra kočičím oblečením. O dva roky později se na stejném grandslamu představila bavlněnou denim sukni a botami až do výše kolen, ve kterých ovšem nesměla nastoupit k zápasům. Ve Wimbledonu 2008 se před utkáními rozehrávala v bílém nepromokavém plášti, a to i při slunečném počasí. Také mimo dvorce se prezentuje novou módou. V listopadu 2004

Média.

Sama sebe nadabovala v díle animovaném seriálu "Simpsonovi" (2001), v němž si její postavička zahrála po boku sestry Venus, Peta Samprase a Andreho Aggasiho. Svůj hlas opět propůjčila postavám z dětského animovaného seriálu "Higglytown Heroes" (2005) a epizodě kresleného "" vysílaného na kabelovém kanálu Nickelodeon, který označila za svůj oblíbený.  Sérii snímků nafotila pro vydání 2003 a 2004 časopisu "Sports Illustrated Swimsuit Issue". V dubnu 2005 zveřejnila hudební stanice MTV záměr vysílat reality show ze životů Sereny a Venus, s variantou přenosu na kanálu ABC Family. Dvakrát se objevila ve skryté kameře "Punk'd" stanice MTV a v roce 2007 také jako poslední hvězda v

Podnikání: Miami Dolphins.

V srpnu 2009 se sestry Williamsovy staly spoluvlastníky klubu amerického fotbalu Miami Dolphins. Formálně byla informace zveřejněna na tiskové konferenci po prohlídce tréninkového hřiště. Jedná se o první Afroameričanky, kterým National Football League povolila franšízing. Dalšími prominentními spoluvlastníky jsou mimo jiné

Charita.

V roce 2008 hráčka pomohla financovat výstavbu Střední školy Sereny Williamsové v keňském Matooni. Roku 2003 ji Nadace Avon ocenila za práci a získání finančních příspěvků v projektu prevence rakoviny

Literární tvorba.

Během Wimbledonu 2009 oznámila, že píše námět k televiznímu seriálu, jejž má v plánu odevzdat agentuře k převedení na scénář. Rukopis

Soukromý život.

Serena a Venus Williamsovy byly vychovány v prostředí víry Svědků Jehovových. Tenistka ovšem sdělila, že toto vyznání „ve skutečnosti nikdy nepraktikovala“. Po vítězných zápasech přesto často děkuje Jehovovi. Sestry vyjádřily podporu demokratickému kandidátu Baracku Obamovi před prezidentskými volbami 2008.  Hovoří francouzsky a pozápasové rozhovory na French Open opakovaně vedla v tomto jazyce. Starší polosestra Yetunde Priceová, která příležitostně pracovala pro Venus a Serenu

Hráčské statistiky.

"Statistiky a dosažené výsledky tenistky obsahuje článek Hráčské statistiky Sereny Williamsové"  Serena Williamsová vyhrála 39 grandslamových titulů, z toho 23 ve dvouhře, 14 ve čtyřhře a 2 ve smíšené čtyřhře, což ji v rámci otevřené éry řadí na 2. místo. Na okruhu WTA Tour si připsala 72 singlových a 23 deblových titulů.

Serena Jameka Williamsová, nepřechýleně Serena Williams (* 26. září 1981 Saginaw, Michigan), je americká profesionální tenistka. Některými komentátory, odborníky a tenisty je označována za nejlepší hráčku v dosavadní historii tenisu.

塞雷娜·贾梅卡·威廉斯(英语:Serena Jameka Williams,1981年-9月26日),生于美国密歇根州,美国女子网球运动员,为网球史上最伟大的女子选手之一,美国体育史上最佳女子网球选手(与克里斯·埃弗特并列),全世界第一位网球大满贯黑人女单冠军,单打最高世界排名第一,23座大满贯女单冠军得主,网球史上第二位女子单打满贯得主。她的姐姐维纳斯·威廉姆斯也是著名女子网球选手,所以通常称呼塞雷娜为小威廉斯,简称“小威”,而维纳斯则被称为大威廉斯,简称“大威”。


Vydání.

Batman se stal populární ihned po svém uvedení v komiksové sérii "Detective Comics", kde debutoval v čísle 27 v květnu 1939 ("The Case of the Chemical Syndicate"). Už v několika prvních číslech se objevila myšlenka, že Batman své protivníky nikdy nezabíjí (vůbec poprvé v historii komiksu). Série "Detective Comics" skončila v říjnu 2011 s číslem 881. Druhou hlavní sérií byla "Batman", která poprvé byla vydána na jaře 1940 a skončila také v říjnu 2011 s číslem 713. Batmanovy příběhy byly dále vydávány v komiksu "World's Finest Comics", jehož první číslo vyšlo na jaře 1940 a série byla zastavena v lednu 1986 číslem 323.  V šedesátých letech začala být vydávána série "The Brave and the Bold", v jejím 67. čísle se znovu objevil Batman a i tuto sérii si pro sebe získal. Její vydávání skončilo v červenci 1983 s číslem 200. V letech 1975 a 1976 vyšla minisérie "The Joker" o devíti číslech. Ve stejné době bylo vydáno i dvacet čísel minisérie "Batman Family" a dvě "Man-Bat".  V osmdesátých letech vznikly nové série "Batman and the Outsiders" (32 čísel), "The Outsiders" (28 čísel), "The Adventures of the Outsiders" (13 čísel) a "Legends of the Dark Knight" (36 čísel). V roce 1986 napsal Frank Miller jednu z přelomových komiksových knih "The Dark Knight Returns" ("Návrat temného rytíře") a roku 1989 poté "Batman: Year One" ("Batman: Rok jedna").  Devadesátá léta byla ve znamení nových sérií "Batman: Shadow of the Bat" (94 čísel), "Batman: Legends of the Dark Knight" (177 čísel), v té se poprvé představil i scenárista Grant Morrison, "The Batman Adventures" (36 čísel), "The Batman Chronicles" (23 čísel), "The Batman and Robin Adventures" (25 čísel) a "Batman: Gotham Adventures" (60 čísel).  V prvních letech 21. století stále pokračovaly původní série "Detective Comics" a "Batman", ale vznikaly i nové série. "Batman: Gotham Knights" (74 čísel), "Gotham Central" (40 čísel), "Batman Adventures volume 2" (17 čísel), "Superman/Batman" (87 čísel), "The Batman Strikes" (50 čísel), "Batman Confidential" (54 čísel), "Batman: The Brave and the Bold" (22 čísel), "Batman: Streets of Gotham" (21 čísel), "Batman and Robin" (26 čísel), "Batman Incorporated" (8 čísel).  V roce 2011 DC vesmír prošel restartem a nové komiksy jsou vydávány pod značkou New 52. Od začátku tak vznikají série "Detective Comics" (jako vol. 2), "Batman" (jako vol. 2), "Batman: The Dark Knight" (jako vol. 3), "Batman and Robin" (jako vol. 2) i "Legends of the Dark Knight " (jako vol. 2), ale i nové: "The All New Batman: The Brave and the Bold", "Batman: Arkham Unhinged", "Batman '66" a "Batman Eternal". Současnými autory například jsou: Peter Tomasi, Tony Daniel, John Layman a Scott Snyder.  V roce 2016 proběhl další relaunch známý jako DC Rebirth (Znovuzrození). Pro některé série to znamenalo návrat ke kontinuitě před New 52, některé pokračovaly vcelku nezávisle. Batman pokračoval v nové vlastní sérii "Batman Vol. 3", kterou psal Tom King a ze začátku kreslil David Finch. Další sérií je "Detective Comics", která se po relaunchi vrátila k číslování z Vol. 1. Prvním číslem v rámci DC Rebirth tak byl sešit "Detective Comics Vol. 1 #934" ze srpna 2016. Tuto sérii píše James Tynion IV a zprvu kreslil Eddy Barrows. V sérii je sestaven nový tým superhrdinů s názvem Gotham Knights. Od října 2016 také vychází série "All-Star Batman", kterou píše Scott Snyder a kreslí John Romita, Jr.

Fiktivní biografie postavy.

Biografie Batmana byla často měněna, je taky jednou z mála komiksových postav, která není pevně zakotvena v určité době. Jeho minulost byla poprvé popsána v čísle "Detective Comics #33"

Zlatý věk (1939–1959).

Během Zlatého věku byl Batman poprvé představen v Detective Comics # 27 (květen 1939), kde se mu ještě nedostalo dostatečného prostoru a vlastního příběhu, na což navázal Detective Comics # 33, kde byl Bruce konečně vyobrazen v původních znacích a dostal vlastní příběh. Malý Bruce Wayne byl synem velmi známých gothamských filantropů, kteří už od nepaměti patřili do vyšší společenské vrstvy města. Bruce tak vyrůstal ve Wayne Manor, kde den co den prožíval vznešený život. To se změnilo chladnokrevnou vraždou jeho rodičů, po jejichž smrti tak přísahal na jejich hroby, že pomstí jejich smrt a navždy vymýtí kriminalitu v celém Gothamu. Od té doby se začal věnovat rozličným studiím a tréninkům, díky kterým získal mnoho dovedností a to zejména v oblasti bojových umění, kriminologie apod. Po dokončení tréninku si Wayne uvědomil, že jeho dovednosti samy o sobě nestačí, neboť v kriminálnících potřeboval vyvolat bázeň, která by se stala jeho pravou metlou zločinu. Někdy v té době se objevil netopýr, kterým se Bruce nechal inspirovat, a o něco málo později tak z něj vytvořil svůj symbol, prostřednictvím kterého bojoval proti kriminalitě Gothamu. Jedna z nejtragičtějších a nejzásadnějších událostí jeho života však na sebe nenechala dlouho čekat. Wayne se rozhodl navštívit představení "The Flying Graysons", kde účinkovala rodina velmi schopných akrobatů, kteří byli zabiti jen kvůli odmítnutí vyplacení výpalného, které vyžadoval jeden Gothamský pomatenec.  Po jejich smrti se setkal s jejich potomkem Richardem Graysonem, ve kterém uzřel sama sebe kdysi před lety. Bruce se tedy chlapce rozhodl ujmout a cvičit jeho fyzické a dedukční schopnosti. Po zdárném dokončení tréninku, tak z Dicka učinil historicky prvního Robina, se kterým společně narazil na Tonyho Tucca, mafiánského bosse a muže, který byl odpovědný za smrt Graysonových rodičů. Roky plynuly a různé převraty i hrdinové na sebe nenechaly dlouho čekat. Bruce se v té době stává s určitými hrdiny jedním ze zakládajících členů Justice League, což ho však nijak neomezovalo v jeho individuálním souboji proti Gothamskému podsvětí. Ve stejné době se k Bruceovi a Dickovi připojil jistý Alfred Pennyworth, který čirou náhodou zjistil jejich „pravé“ totožnosti (objevil totiž tajemství starých pendlovek), a stal se tak jedním z nejdůležitějších členů rodiny, který jejich tajemství vždy držel v bezpečí. Aby nebyl Bruce Wayne považován za úplného „suchara“, byla mu roku 1940 vsazena do života žena jménem Vicky Vale, která se měla stát obdobou Lois Lane z Metropolis. Tato žena se s Brucem snažila trávit co nejvíc času a hlavně měla velký zájem na odhalení Batmanovy pravé identity. Nakonec k jejímu překvapení přece jen zjistila, že Křižákem Gothamu nebyl nikdo jiný, než sám velký Bruce Wayne, což se jí snažil pod svou kápí neustále vyvracet.  Právě tyto honby za identitami, jejich utajování a objevování se stávaly jedním z hlavních znaků Zlatého věku, kde byl pravý Batman původně vylíčen jako chladnokrevný a bdělý strážce, kterému nedělalo problém zabíjet jednoho kriminálníka po druhém. To se nelíbilo mnoha čtenářům, kteří chtěli pravého hrdinu, a proto charakter Batmana čekal na svůj mravní kodex, který mu byl dán mužem jménem Whitney Ellsworth. Právě tento muž se zasloužil o Bruceovy charakteristické rysy (nikdy svou oběť nezabít a nepoužívat žádné střelné zbraně).

Stříbrná éra komiksu (1960–1986).

V tzv. stříbrné éře komiksu, která Batmana poznamenala až v šedesátých letech 20. století, byl vytvořen Batman v paralelním světě (Země-dvě). Zde se Bruce Wayne oženil se Selinou Kyle (Catwoman) a společně vychovali svou dceru Helenu Wayne, ze které se později stala Huntress. Ta, spolu s Dickem Graysonem (paralelní Robin), převzala ochranu Gothamu poté, co Bruce Wayne odložil identitu Batmana, aby se stal policejním komisařem. V tomto paralelním vesmíru je nakonec Bruce zabit.  Mezi lety 1954 až 1984 vycházela série "World's Finest Comics", ve které původní Batman spolupracuje se Supermanem. V šedesátých letech se také stal členem týmu Justice League of America, jejichž příběhy byly vydávány v komiksu "Brave and the Bold". V příbězích z roku 1969 Dick Grayson odjel na univerzitu a Bruce opustil své sídlo Wayne Manor a přestěhoval se do centra Gothamu, aby byl blíže zločinu.  V sedmdesátých a osmdesátých letech se staly batmanovy příběhy více temnými. Také se zde poprvé objevil geniální maniak Ra's al Ghul. V osmdesátých letech se z původního Robina, Dicka Graysona stal superhrdina Nightwing.

Moderní éra komiksu (1987–dodnes).

V roce 1987 Batmanovu historii převyprávěl Frank Miller ve svém díle "Batman: Rok jedna". Batmana pojal temněji a více realisticky. Batman z paralelní Země-dvě je v této éře vymazán z DC vesmíru. V Millerově pojetí je gothamská policie zkorumpovaná a nepřátelská k Batmanovi. Jeho jediným policejním spojencem je komisař James Gordon. Druhý Robin Jason Todd je osiřelým synem zlodějíčka. Batman současně není zakládajícím členem Justice League.  V příbězích „Batman: Smrt v rodině" je Jason Todd zavražděn Jokerem. Ze ztráty svého přítele byl Bruce tak zdrcen, že začal používat více brutální metody v boji se zločinem. Následně pracoval samostatně až do konce devadesátých let, kdy se novým Robinem stal Tim Drake. V roce 2005 byl Jason Todd oživen a stal se zabijákem se jménem Red Hood. V devadesátých letech se v příběhové linii "Knightfall" objevil nový nepřítel Bane. Ten dokázal výrazně zranit a ochromit Batmana. Po dobu jeho rekonvalescence převzal identitu Batmana Dick Grayson. Od té doby jsou Batmanovy příběhy vydávány nevázaně k historii několika různými autory. V jedné z dějových linií byl Bruce Wayne zabit a o jeho identitu Batmana svedli boj Dick Grayson a Tim Drake. Grayson se stal Batmanem a Drake vlastní postavou se jménem Red Robin. V roce 2011 byl DC vesmír znovu pozměněn (New 52 restart) a Grayson znovu přejal identitu Nightwinga, a do role Batmana se vrátil Bruce Wayne. V letech 2011 až 2016 byly vydávány tři hlavní série: "Batman", "Detective Comics" a "Batman – Temný rytíř".  V roce 2016 došlo k relaunchi DC Rebirth (Znovuzrození). V příbězích série Batman (Vol. 3) se Batman potýkal s novými postavami Gothamem a Gotham Girl, Banem, Jokerem nebo Riddlerem. Tematizován byl také vztah Batmana s Catwoman.

Česká vydání.

V České republice vydávají komiksové knihy Batman nakladatelství BB/art a Crew.

Knihy.

Další podkapitoly jsou rozděleny dle původního roku vydání originálu.

Film a televize.

V USA se stal v 60. letech populárním televizní seriál "Batman". Světovou proslulost pak získal díky filmu "Batman" režiséra Tima Burtona z roku 1989, který byl následován filmem "Batman se vrací" (1992). Série pokračovala filmy Joela Schumachera "Batman navždy" (1995) a "Batman a Robin" (1997). Posledně jmenovaný je často uváděn, spolu s filmem "Catwoman", jako jedna z nejhorších komiksových adaptací vůbec.  Mezi lety 2005 a 2012 vznikla trilogie Christophera Nolana filmů "Batman začíná" (2005), "Temný rytíř" (2008) a "Temný rytíř povstal" (2012).

Batman je komiksová postava, stvořená Bobem Kanem a Billem Fingerem. Postava Batmana se poprvé objevila v "Detective Comics" #27 (květen 1939). Od té doby se tento superhrdina vyskytuje i v dalších komiksech "DC Comics". Původní Batman se nazýval pouze Bat-Man, než došlo k úpravě do dnešního názvu. Tomuto netopýřímu muži se přezdívá různě: The Caped Crusader, The Dark Knight, The Darknight Detective a The World's Greatest Detective.

蝙蝠侠(英语:Batman)是一名出现于DC漫画的虚构超级英雄角色,它由鲍勃·凯恩和比尔·芬格创作,角色首次登场于《侦探漫画》第27期(1939年5月)。最初被称为「蝙蝠人」,后来还有「黑暗骑士」、「世界最伟大的侦探」等其他称号。


Popis.

Tato starosvětská opice je 52-57 cm dlouhá, její ocas měří 53-83 cm a hmotnost se pohybuje mezi 8 a 13,5 kg. Nemá žádné lícní torby a jako většina zástupců svého rodu má palec téměř zakrnělý. Je leskle černá s bílými okraji obličeje, bílými pláštíky srsti po bocích těla a na zadku, připomínající tvar písmena U, a bílým koncem dlouhého ocasu. Mláďata jsou téměř celá bílá. Špička jejího čenichu se téměř dotýká tlamy. Zadní končetiny jsou obzvláště dlouhé a dobře přizpůsobené ke skokům v korunách stromů. Sedací mozoly této opici umožňují sedět na tenkých větvích po dlouhé časové období bez větších problémů.

Chování.

Je aktivní ve dne a většinu času tráví v korunách stromů v tropických deštných lesích, zalesněných lokalitách, včetně nížin a hornatých území. Nejčastěji obývá zvláště vlhká místa a lokality poblíž řek. Gueréza pláštíková má zvláštní trávicí systém, v kterém se nachází třídílný žaludek obsahující mikroby rozkládající celulózu, čímž umožňuje opici získat až dvojnásobné množství živin z potravy složené převážně z listů, ale také z květů, větviček, pupenů, semen a plodů. Ovoce tvoří zhruba jednu třetinu potravy této opice.  Je to vysoce společenské zvíře žijící v šesti až devítičlenných skupinách vedených jedním dospělým samcem. Jedna skupina obývá území velké zhruba 40 akrů. Ve své domácí oblasti si vymezí přednostní oblast, kterou si střeží a členy cizího stáda odsud na určitou dobu odhánějí. Při setkání s jinou skupinou začnou členové skupin vydávat vizuální a hlasité zvuky, které jsou slyšitelné na velkou vzdálenost. Je to velice mrštné zvíře, které se dá po spatření predátora na prchavý útěk a během chvíle doslova zmizí celá skupina v korunách stromů.  Samice rodí jediné mládě po pěti měsíční březosti. Rodí přitom každých 20 měsíců. Mládě je na matce první týdny zcela závislé a dospívá až ve věku 4-6 let. V zajetí se mohou dožívat i více jak 23 let, v přírodě téměř o polovinu méně.

Ohrožení.

Podle Červeného seznamu ohrožených druhů (IUCN) je gueréza pláštíková zařazena do kategorie málo dotčených druhů ("Lower Risk Least Concern"). V CITES ji nalezneme v příloze II. Je ohrožována především masivní ztrátou přirozeného biomu a lovem. V minulosti se hojně lovila pro svou srst, která se používala při výrobě nejrůznějších ozdob domorodých kmenů, ale také Evropanů.

Chov v zoo.

Gueréza pláštíková se v současné době chová v zoologických zahradách po celém světě, kde představuje oblíbenou atrakci. V Česku chovají tento druh následující zoologické zahrady:  Na Slovensku byl na počátku roku 2020 tento druh chován v Zoo Bojnice.

Chov v Zoo Praha.

Guerézy pláštíkové chová Zoo Praha od roku 1969, kdy přišli jedinci z volné přírody. O dva roky později se narodila první mláďata, která se však ještě nepodařilo odchovat. Úspěch se dostavil až za další dva roky (1973). Tento druh žil v pavilonu opic v horní části zoo (místo, kde nyní stojí pavilon Indonéská džungle). Po zbourání této stavby došlo na pět let k přerušení chovu. Obnoven byl po vybudování nového expozičního celku Vodní svět a opičí ostrovy v dolní části zoo, v záplavovém území, které se zásadně proměnilo po povodni v roce 2002. Na konci roku 2004 tam byla umístěna nejprve samice Lomela a v roce 2005 pak samice Lucie a samec Katanga, kteří vytvořili základ skupiny, která na stejném místě žije i v současnosti. Podařilo se odchovat již mnoho mláďat, některá z nich stále žijí ve skupině. 3. 4. 2018 se samici Lucie narodilo deváté mládě. V prosinci 2018 se devátý potomek narodil samici Lomele. Mládě bylo pokřtěno při zahájení návštěvnické sezony 30. 3. 2019 poslancem Evropského parlamentu Jiřím Pospíšilem a herečkou Jitkou Schneiderovou. Samička dostala jméno Lopi. Další mládě (samička, desátý potomek samice Lucie) se narodilo 3. 4. 2019. Otcem mláďat je chovný samec Katanga. Mládě (samec) přišlo na svět rovněž 1. 9. 2019 a 24. 2. 2020 následovalo další (rodiče Lucie a Katanga).  Samice Lucie, která také odchovala mnoho mláďat, se stala jednou z tváří reklamní kampaně Seznamte se!, která propagovala zajímavé zvířecí "osobnosti" Zoo Praha.

Poddruhy.

Rozeznáváme sedm recentních poddruhů:

Gueréza pláštíková ("Colobus guereza"), známá též pod názvem habešská, je středně velká opice, jeden z nejznámějších zástupců rodu "Colobus". Obývá území od západní, střední až po východní Afriku, včetně Kamerunu, Rovníkové Guineje, Nigérie, Etiopie, Tanzanie a Čadu.

东黑白疣猴(学名:英语:"Colobus guereza"),是猴科的一种黑白疣猴,分布在非洲中西部和东部,包括喀麦隆、赤道几内亚、尼日尔利亚、埃塞俄比亚、肯尼亚、坦桑尼亚、乌干达和乍得。该物种有几个亚种,在外观上有所不同。它有与众不同的外貌,体现在其名称上。长长的白毛沿着躯体的两边分布。它的脸是凹陷的,脸上的毛为白色,并有一个很大的白色尾巴。


Tenisová kariéra.

Ve slovenském fedcupovém týmu debutovala v roce 2005 baráží Světové skupiny II proti Thajsku, v němž prohrála dvouhru a s Rybárikovou i čtyřhru. V soutěži nastoupila k dvaceti mezistátním utkáním s bilancí 22–11 ve dvouhře a 1–8 ve čtyřhře. Nejdále s družstvem postoupila do semifinále Světové skupiny, v němž Slovenky podlehly Rusku 2:3 na zápasy.  Slovensko také reprezentovala na pekingských Letních olympijských hrách 2008, kde ve dvouhře došla do 3. kola, v němž podlehla Jankovićové. Na Londýnských hrách 2012 nastupovala do dvouhry jako dvanáctá nasazená. V úvodním kole ji vyřadila Bulharka Pironkovová.  Premiérový průnik do první desítky žebříčku WTA si zajistila na březnovém Miami Masters 2014 čtvrtfinálovou výhrou nad světovou trojkou Agnieszkou Radwańskou. Po prohraném úvodním setu odvrátila ve druhém dějství tři mečboly Polky, když dokázala otočit negativní vývoj tiebreaku z poměru míčů 2:5. Po Daniele Hantuchové (5. místo) a Karině Cílekové-Habšudové (10. místo) se tak stala třetí slovenskou tenistkou v historii, která pronikla do elitní desítky singlové klasifikace WTA. Vzhledem k semifinálové prohře s Li Na, ji náleželo 10. místo. Pokud by podlehla až ve finále Sereně Williamsové, patřila by jí 9. pozice, a jestliže by turnaj vyhrála, mohla se posunout dokonce na 6. příčku světové klasifikace.  Pátou trofej si odvezla z dubnového Katowice Open 2016, na němž ve finálovém duelu přehrála italskou turnajovou pětku Camilu Giorgiovou po dvousetovém průběhu. Titul tak získala po více než dvou letech. Ve finále květnového Mutua Madrid Open 2016 podlehla Rumunce Simoně Halepové. Jako 39. žena žebříčku se stala, do té doby, vůbec nejníže postavenou finalistkou turnaje Premier Mandatory od vzniku kategorie v roce 2009, první postavenou tenistkou mimo Top 30.  Další triumf přidala na trávě v Eastbourne, kde jako dvanáctá nasazená postupně vyřadila Lotyšku Jeļenu Ostapenkovou, Katerynu Bondarenkovou z Ukrajiny, ve čtvrtfinále Agnieszku Radwańskou a v semifinále pak Mónicu Puigovou. Ve finálovém zápase nakonec i turnajovou desítku Karolínu Plíškovou po dvousetovém průběhu, čímž ovládla i druhý vzájemný zápas, když předtím Češku porazila na Malaysian Open 2014. Vavřín z rakouského podniku Generali Ladies Linz 2016, kde v závěrečném utkání porazila Švýcarku Viktoriji Golubicovou, ji zajistil účast na Turnaji mistryň.  Jakožto debutantka vstupovala do singapurského WTA Finals, kde plnila roli turnajové sedmičky. V prvním utkání základní skupiny narazila na světovou a turnajovou jedničku Angelique Kerberovou z Německa, které po urputném boji podlehla po 2 hodinách a 17 minutách ve třech setech. V dalším utkání uhrála jen pět gemů s Američankou Madison Keysovou a postup ze skupiny se ji vzdálil. V posledním utkání však porazila ve dvou setech Simonu Halepovou a k postupu potřebovala pomoc od Kerberové, která musela v posledním utkání porazit Keysovou rovněž ve dvou setech, což se jí taky podařilo a poslala tak Cibulkovou z druhého místa do semifinále. V něm po velké bitvě udolala ve třech setech ruskou hráčku Světlanu Kuzněcovovou, s níž vyhrála už šestý vzájemný zápas v řadě. Ve finále jí čekala Kerberová, se kterou předtím v základní skupině prohrála. Tentokrát však německé tenisce nic nepovolila a za 1.16 hodin proměnila čtvrtý mečbol. Na Turnaji mistryň triumfovala jako první Slovenka a bodový zisk ji ve vydání žebříčku WTA z 31. října 2016 poprvé posunul na 5. místo, jakožto druhou takto vysoce postavenou slovenskou hráčku po Daniele Hantuchové.

Soukromý život.

Matka Katarína Cibulková je slovenská politička, poslankyně Národní rady Slovenské republiky. Děd Ľubomír Kaclík byl fotbalový brankář, v I. československé lize chytal za Iskru Žilina a Duklu Pardubice.  Do French Open 2008 udržovala partnerský vztah s francouzským tenistou Gaëlem Monfilsem. Poté byl jejím přítelem rakouský tenista Jürgen Melzer.  Dne 9. července 2016 se provdala za dlouholetého přítele Michala Navaru. Obřad se konal v katedrále svatého Martina v Bratislavě. V občanském životě přijala příjmení Navara Cibulková, na tenisových okruzích dále hrála pod rodným příjmením Cibulková, a to i pro možnou záměnu se Španělkou Suárezovou Navarrovou.

Dominika Cibulková, celým příjmením Navara Cibulková, (* 6. května 1989 Bratislava) je bývalá slovenská profesionální tenistka a vítězka Turnaje mistryň 2016.

多米尼卡·齐布尔科娃(,1989年-5月6日),斯洛伐克女子网球运动员。


Životopis.

Mládí.

Mena se narodila ve městě Newport na Rhode Islandu jako dcera Candice, řecko-americké zdravotní sestry, a Anda Süvariho, estonsko-amerického psychiatra. Má 3 starší bratry, jeden z nich slouží v americké armádě. Od 12 let se Mena věnovala modelingu; ve třinácti zazářila v reklamě na instantní pokrmy "Rice-A-Roni". Navštěvovala Providence High School v kalifornském Burbanku, kterou zakončila roku 1997.  Své mládí strávila v kamenném panství o němž s přesvědčením tvrdila, že v něm straší. Spolu s bratry několikrát údajně spatřila zjevení. Později se rodina přestěhovala do Charlestonu v Jižní Karolíně, kde její bratři začali navštěvovat vojenskou akademii "Citadel". Mezitím se Mena nechávala unášet svými sny o kariéře archeoložky, astronautky či doktorky, dokud v její dívčí škole nezačala nabízet modelingová agentura lekce pro budoucí modelky. V době, kdy začínala hrát ve filmech, měla za sebou již 5 let modelingu u newyorské agentury "Wilhelmina".

Kariéra.

Od svých patnácti let se Mena Suvari objevovala v několika televizních show ("Boy Meets World", "Pohotovost"). Roku 1999 zazářila v oscarovém snímku "Americká krása" a v sérii "Prci, prci, prcičky". Za svoji roli právě v "Americké kráse" byla nominována na cenu "BAFTA" pro nejlepší ženský herecký výkon ve vedlejší roli.  V podobném žánru si zahrála i nadále ve snímcích "Křupan" ("Loser", 2000), "Mušketýr" ("The Musketeer", 2001) a "Šňup" ("Spun", 2002). Je jedinou herečkou, která si zahrála v trojici "amerických" filmů: "American Pie" ("Prci, prci, prcičky", 1999), "American Beauty" ("Americká krása", 1999) a "American Virgin" ("Život panny", 2000). Stala se rovněž vracející se postavou lesbické básnířky a umělkyně Edie ve čtvrté sérii kritikou vychvalovaného seriálu HBO "Odpočívej v pokoji" ("Six Feet Under") z roku 2004. Za roli ve filmu "Prci, prci, prcičky" byla nominována v internetovém hlasování o nejoblíbenější nově objevenou herečku.  V roce 2006 propůjčila svůj hlas Aerith Gainsborough ve videohře "Kingdom Hearts II" (Square Enix/Disney) a v anglické verzi "".  Byla obsazena do hlavní role kontroverzního snímku Stuarta Gordona "Stuck", hlavní úlohu sehrála v remaku filmu "Day of the Dead".

Móda.

Suvari je modelkou Lancôme cosmetics a reklamní tváří Lancôme Paris Adaptîve. Působila i v módních magazínech jako například "Vogue".  Spolupracovala se společností Echo Design při produkci limitované edice šátků, s Meninými vlastními fotografiemi přírody, digitálně přenesenými na hedvábí. Část výtěžku z jejich prodeje věnuje Radě pro ochranu přírodních zdrojů (Natural Resources Defense Council).  V červnu 2007 si kvůli roli ve filmové adaptaci "Rajské zahrady" od Ernesta Hemingwaye oholila hlavu, načež se na Internetu bleskově objevily fotografie její nové podoby.  V říjnu téhož roku pózovala nahoře bez pro italský magazín "Vanity Fair".

Osobní život.

Její první jméno je přejaté od egyptské bohyně.  4. března 2000 se provdala za kameramana německého původu Roberta Brinkmanna, staršího o 18 let než je ona sama. 24. dubna 2005 zažádala o rozvod z důvodu nepřekonatelných odlišností. Rozvodové řízení bylo ukončeno v květnu 2005. V létě téhož roku chodila s profesionálním tanečníkem breakdance Mikem "Murda" Carrascem, členem skupiny "Knuckle Head Zoo", se kterým se seznámila v německém Braunschweigu. V roce 2007 začala chodit s italo-kanaďanem Simonem Sestitem.  Pro nadaci Starlight Children's Foundation se účastní World Poker Tour ve hrách Hollywood Home.  Je také aktivní v tématech ženské rovnoprávnosti. Je zapojena do charitativních akcí proti rakovině prsu a kampaně "End Violence Against Women" a objíždí americké střední školy jako mluvčí spolku "Circle Of Friends", dodávajícího vůli mladým ženám, které chtějí přestat s kouřením.

Mena Alexandra Suvari (* 13. února 1979, Newport, Rhode Island, USA) je americká herečka, modelka, módní designérka a mluvčí. Nejznámější je pravděpodobně ze snímku "Americká krása" ("American Beauty") z roku 1999 a prvních dvou dílů filmové série "Prci, prci, prcičky" ("American Pie").

米娜·苏瓦丽(英语:Mena Suvari,1979年-2月13日)出生于美国美国罗德岛州纽波特,女演员、时装设计师、模特。


Biografie.

Měla tři sourozence, ona byla nejstarší. Rodiče byli učitelé. V roce 1919 nastoupila na DePauw University, za rok přešla na Barnard College, kde studovala ekonomii a sociologii. Zde však potkala Franze Boase a jeho asistentku Ruth Benedictovou, kteří ji přitáhli k antropologii. Na postgraduálním studiu využila možnost odjet na Samou a provést zde výzkum dospívajících domorodých dívek z kmene Manu. Jejím cílem bylo tyto dívky srovnat s dospívajícími dívkami v USA. Při tomto výzkumu nabyla přesvědčení, že osobnost formuje především kultura.  V roce 1931 se vydala k dalšímu výzkumu na Novou Guineu. Pozorovala Arapeše, později kultury Mundugumor a Tčambuli. Tehdy ji zajímaly především pohlavní role. To jí umožnilo zaútočit na v té době na západě stále ještě převládající představy o „přirozené“ roli muže nebo ženy. Zjistila totiž, že modely uspořádání pohlavních rolí jsou u domorodých kultur velice různorodé. Arapešská kultura byla například založena na rovnosti mužů a žen, obě pohlaví se zde podílela na výchově dětí. Naopak u kmene Mundugumor byla výchova zanedbávána oběma pohlavími, ženy i muži pak byli v dospělosti velmi agresivní. U kmene Tčembuli viděla zase opak tradičního západního modelu: muži se starali o domácnost a byli mírní, zatímco ženy vládly a byly velmi aktivní. Tento dojem si potvrdila na Bali. Její studie poté silně ovlivnily feminismus. Meadová také získala přesvědčení, že se západní kultura může od přírodních národů leccos naučit a tyto názory poté na západě šířila a ovlivnila tím zejména atmosféru 60. let.  Celoživotně působila v Americkém přírodovědném muzeu v New Yorku ("American Museum of Natural History").  Napsala 44 knih a víc jak 1000 článků. Posmrtně jí byla udělena Prezidentská medaile svobody.  Její sestra Priscilla Ann „Pam“ Meadová (1911–1959) se v roce 1935 provdala za Leo Rostena, spisovatele židovského původu. V letech 1936–1951 byl jejím manželem antropolog a kybernetik Gregory Bateson. Jejím milencem byl též známý lingvista Edward Sapir.

Margaret Meadová (16. prosince 1901 Philadelphia – 15. listopadu 1978 New York) byla americká antropoložka. Byla žačkou Franze Boase. Slavné jsou její terénní výzkumy na Samoy v Polynésii, kde se snažila dokázat ideu kulturního determinismu. Kromě toho pracovala v Melanésii, kam se opakovaně vracela, dále v Indonésii a mezi nativním obyvatelstvem Severní Ameriky, konkrétně u Omahů.

玛格丽特·米德(Margaret Mead,1901年-12月16日-1978年-11月15日),美国人类学家,美国现代人类学成形过程中的重要的学者。1978年逝世后随即获授总统自由勋章。


Před havárií.

Ana Lucia byla důstojníkem u policie v Los Angeles. Měla konflikt se svým nadřízeným, která byla shodou okolností její matka. Ana Lucia měla přítele jménem Danny a otěhotněla s ním. O dítě však přišla, když byla postřelena zlodějem. Poté strávila několik měsíců fyzickými a psychologickými terapiemi, v té době ji Danny opustil. Ana Lucia se poté vrátila do služby, ale ne na dlouho. Když byl muž, který ji postřelil zatčen a ona ho měla identifikovat, řekla, že jej nezná. Když ho propustili, počkala si na něj před barem a zastřelila ho.  Ana Lucia tak odložila policejní odznak a našla si práci na letišti jako bezpečnostní služba. V baru na letišti potkala Christiana Shepharda, který chtěl, aby s ním letěla do Sydney, jako „bodyguard“. Oba si říkali falešnými jmény: „Tom“ a „Sarah“. V Sydney Ana Lucia zakročila při hádce Christiana se ženou, když chtěl vidět svou dceru. Poté Ana Lucia chtěla Christiana přemluvit, aby se vrátil do USA, ale on odmítl a jejich cesty se rozešly.  Ana Lucia si koupila lístek na Let 815, chtěla se vrátit do Los Angeles. Před odletem zavolala své matce a omluvila se jí, a řekla, že se chce vrátit domů. Potom potkala v baru na letišti Jacka, se kterým trochu flirtovala. Domluvili se, že se navštíví během letu, Ana Lucia Jackovi řekla, že má sedadlo 42F, v zadní části letadla.

Po havárií.

Po dopadu zadní části do oceánu dělala Ana Lucia co nejvíc, aby ostatním přeživším pomohla, zachránila třeba Bernarda ze stromu. Ještě té noci po havárii byli trosečníci přepadeni Druhými. Ana Lucia se spřátelila s Libby a s Goodwinem a společně se snažili přijít na to,co se vlastně děje. Po několika nocích přišli Druzí znovu a unesli dalších 9 lidí. Ana Lucia jednoho z Druhých zabila a našla u něj seznam obětí. Usoudila tak, že je mezi nimi vetřelec. Podezírala muže jménem Nathan, sledovala ho a pronásledovala, až jej nakonec uvěznila. Ten ale utekl a Ana Lucia se s některými z přeživších vydala ho hledat hlouběji do vnitrozemí a objevili stanici Šíp. Ana Lucia se vydala společně s Goodwinem dále za kopec a tam mu řekla, že on je ten zrádce. Při boji s ním nabodla Goodwina na tyč a usmrtila ho. Pak se vrátila ke svým lidem a řekla jim, že nyní jsou už v bezpečí. Libby a Cindy poté přivedly Jina, kterého objevili, jak se u břehu umývá. Ten jim ale utekl a Ana Lucia se ho vydala pronásledovat. Nakonec chytili kromě Jina i Michaela a Sawyera a uvěznili je v jámě. Ana Lucia předstírala, že ji chytili také a dozvěděla se od nich, že jsou přeživší z přední části letadla. Nakonec je propustila a rozhodla se odejít do jejich tábora. Do oka si ale nepadla se zraněným Sawyerem a při mnoha příležitostech jej chtěla nechat napospas ostrovu.  Když už se blížili k pláži, ztratili Cindy a uslyšeli jakýsi šepot. V sebeobraně zastřelila Ana Lucia Shannon, o které si myslela, že jedna z Druhých. Cítila vinu, a chtěla odejít, nakonec ji ale Libby přemluvila, aby pokračovala. Ana Lucia se a pláži spřátelila s Jackem a po honičce za Michaelem se jí zeptal, jestli umí vycvičit armádu. Po falešném přepadení Sun byla podezřívána právě ona, nakonec to byla ale jen zástěrka k tomu, aby se Sawyer dostal ke zbraním. Pak pozval Locke Anu Luciu do poklopu, kde měla vyslechnout muže se jménem „Henry Gale“, ze kterého dostala mapu k jeho havarovanému balónu. Vydala se k němu společně se Sayidem a Charliem a opravdu balón objevili, stejně jako hrob, který Gale popsal. Ale právě v horbě ležel skutečný Henry Gale a tak se vrátili do poklopu a vše ostatním vyjasnili.  Ana Lucia mluvila s oním údajným Henry Galem ještě jednou, ale ten na ni zaútočil, zachránil ji až Locke. Ana Lucia toužila po pomstě a tak se vydala za Sawyerem a ukradla mu zbraň. Vrátila se do úkrytu a chtěla Henryho zabít, ale cítila, že to nedokáže. A tak svěřila tento úkol Michaelovi, kterému předala zbraň. Ten ale nezabil Galea, nýbrž ji, střelou do hrudníku.  Po své smrti se ještě objevila ve snu Pana Eka, ve kterém mu řekla, že má pomoci Lockovi. Ana Lucia byla poté pohřbena vedle Libby, kterou Michael zastřelil společně s ní.  Poslední zmínka o Aně Lucii je, když je Jack navštíven Cindy ve svém vězení u Druhých. Ta se ho ptá, jak se jí daří, Jack na ni začne křičet.

Jméno.

Její křestní jméno je na oficiálních stránkách Lost psáno jako „Ana Lucia“ a dvakrát jako „Ana-Lucia“. Nejspíš jsou možné oba způsoby psaní, ani jeden není jakkoli potvrzen, její jméno se totiž oficiálně na obrazovce neobjevilo.

Spekulace o smrti postavy a řízení v opilosti.

Producenti shledali, že smrt Any Lucii nevzbudí v publiku moc antipatií, její postava nebyla moc oblíbená, a tak tvůrci nechali zemřít i Libby, která byla více oblíbená. Někteří lidé spekulovali, že smrt postavy Any Lucii souvisí s incidentem řízení v opilosti, kterého se dopustila herečka Michelle Rodriguez (stejného přestupku se dopustila i Cynthia Watrosová, herečka hrající postavu Libby, která zemřela společně s Anou Lucii). Tyto spekulace ale byly vyvráceny oběma tvůrci i herečkou samotnou.

Ana Lucia Cortez je fiktivní postava v televizním seriálu Ztraceni. Ztvárnila ji herečka Michelle Rodriguez. Byla jednou z přeživších z Letu 815 a vedla trosečníky ze zadní části letadla. Postava Any Lucii se poprvé objevuje ve flashbacku Jacka během finále první série.

安娜-露西亚·科特斯(Ana-Lucía Cortez)是ABC电视连续剧《迷失》里的一位虚构角色,由米歇尔·罗德里格斯饰演。她是海洋航空815航班的生还者之一,并是带领机尾生还者和机头生还者重逢的人。此角色首次出现是于第一季结局杰克的回忆中。


Pozorování.

M84 leží mezi souhvězdími Panny a Vlasů Bereniky v oblasti oblohy bez výrazných hvězd. Je možné ji najít přibližně v polovině spojnice hvězd Vindemiatrix (ε Virginis) a Denebola (β Leonis). Se sousední galaxií Messier 86 tvoří pár, který se společně vejde do zorného pole většiny hvězdářských dalekohledů. Triedrem není viditelná ani pod dokonale čistou oblohou a za vhodných podmínek. Její galaktické halo je viditelné dalekohledy o průměru 200 mm, ve kterých vypadá jako jasná skvrna, která se na okraji postupně ztrácí v okolní obloze. Její jádro je ovšem jasné. V jejím okolí je možné pozorovat i další galaxie, jako například NGC 4388 nebo NGC 4402.  Galaxii je možné snadno pozorovat z obou zemských polokoulí a ze všech obydlených oblastí Země, protože má pouze mírnou severní deklinaci. Přesto je na severní polokouli lépe pozorovatelná a během jarních nocí tam vychází vysoko na oblohu, zatímco na jižní polokouli v oblastech více vzdálených od rovníku zůstává poněkud níže nad obzorem. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od března do srpna.

Historie pozorování.

Tuto galaxii objevil Charles Messier 18. března 1781 a popsal ji jako kulatou mlhovinu bez hvězd s jasným středem a obklopenou slabým halem. Do svého katalogu ji zařadil pod číslem 84. Ve stejný den do katalogu zapsal ještě dalších 7 mlhavých objektů ležících v této oblasti oblohy, což jsou také členové Kupy galaxií v Panně, a navíc kulovou hvězdokupu Messier 92. M84 a sousední M86 John Herschel shodně popsal jako velmi jasný rozsáhlý kulatý oblak nerozložitelný na hvězdy a s velmi světlým středem.

Vlastnosti.

M84 leží velice blízko středu Kupy galaxií v Panně, která je od Země vzdálená přibližně 60 milionů ly. Podle Hubbleovy klasifikace galaxií je M84 zepředu viděnou čočkovou nebo eliptickou galaxií. V roce 1957 bylo objeveno, že vysílá rádiové vlny a že z jejích středových oblastí vychází dva malé výtrysky hmoty, které jsou viditelné v pásmu rádiových vln. Další pozorování uskutečněná pomocí Hubbleova vesmírného dalekohledu odhalila dva pásy hmoty, které směřují z vnějších oblastí galaxie do jejího středu. Z tohoto pozorování bylo odvozeno, že se v jádru galaxie nachází obří černá díra o hmotnosti asi 300 milionů hmotností Slunce. Celková hmotnost galaxie se odhaduje na 500 miliard hmotností Slunce a její průměr je přibližně 125 000 ly. Galaxie má rozsáhlý systém kulových hvězdokup a je součástí Markarianova řetězu, který obsahuje 8 galaxií a táhne se přes M86 po NGC 4477.

Supernovy.

V této galaxii byly zatím pozorovány 3 supernovy. První byla objevena 18. května 1957, dostala označení SN 1957B a dosáhla magnitudy 12,2. Zaznamenaly ji i snímky pořízené o měsíc dříve na palomarské observatoři. Další supernova byla objevena 13. června 1980, dostala označení SN 1980I a dosáhla 14. magnitudy. Zatím poslední supernova SN 1991bg byla objevena 3. prosince 1991 a dosáhla také 14. magnitudy.

Messier 84 (také M84 nebo NGC 4374) je čočková nebo eliptická galaxie v souhvězdí Panny. Objevil ji Charles Messier 18. března 1781. Galaxie je od Země vzdálená okolo 55 milionů ly a je jedním z jasnějších členů Kupy galaxií v Panně.

M84(也称为NGC 4374)是一个位于室女座的透镜状星系,深入于室女座星系团的核心内部,距离地球大约有5300万光年远,是室女座星系团中最明亮的星系之一。


Situace v Evropě.

Po porážce Napoleona a Vídeňském kongresu 1815 se sice politické poměry do značné míry vrátily do předrevoluční doby, celková situace a nálady občanů se ale radikálně změnily. Na evropském kontinentě začala průmyslová revoluce, budují se železnice a silnice a roste význam tisku, který proniká do širších vrstev. Myšlenky Francouzské revoluce – například občanská rovnost, omezení panovníka ústavou a odstranění privilegií šlechty, právní ochrana občanů a účast na politickém životě – které Napoleon po Evropě roznesl, přitahují stále víc zejména městských obyvatel.  Napoleonské války však také probudily nové národní vědomí v Německu a dalších zemích, kde se lidé začali domáhat politické organizace na národním principu. V rozdrobeném Německu a Itálii, v národnostně utlačovaném Polsku, Irsku nebo Uhrách vznikají hnutí, která se domáhají národního sjednocení a politické samostatnosti. Důležitým motorem tohoto procesu je vzdělávání a kultura, jeho prostředkem vznikající veřejné mínění a tisk. Dobové karikatury překvapují drsností a sarkasmem a vytvářejí stereotypy národních nepřátel.  Ve Francii se v revolucích roku 1848 přihlásilo ke slovu také dělnictvo se svými sociálními požadavky, takže se rozbila dosavadní spolupráce měšťanů a dělníků.

Itálie.

V lednu 1848 vzniklo v Palermu povstání, které krále obojí Sicílie Ferdinanda II. přimělo k přijetí ústavy. Když však sicilští radikálové vystoupili proti vládě španělských Bourbonů vůbec, král povstání krvavě potlačil. 15. února 1848 vydal arcivévoda Leopold II. Toskánský pro tuto zemi liberální ústavu, která však radikální odpůrce Rakouska neuspokojila. 22. března vypuklo povstání v Benátkách, rakouská posádka kapitulovala a byla vyhlášena Benátská republika. 23. března vyhlásil král Karel Albert Sardinský Rakousku válku a s armádou 75 tisíc mužů a s podporou papežského vojska a dalších spojenců obléhal rakouské pevnosti. Po počátečních úspěších ho ale spojenci opustili a 25. července 1848 v bitvě u Custozzy a definitivně 23. března 1849 u Novary ho rakouská armáda pod velením maršála Radeckého nakonec porazila.

Francie.

Režim „měšťanského krále“ Ludvíka Filipa, kterého vynesla k moci měšťanská revoluce v roce 1830, se z původně liberálního stále víc přikláněl ke konzervativnímu Rakousku. Hospodářská krize a neúroda roku 1847 situaci dále vyostřila a 24. února 1848 vypukla v Paříži Únorová revoluce, která jej svrhla a vyhlásila republiku. Zároveň byla rozbuškou pro řadu dalších revolucí s podobnými cíli v Německu, Rakousku, Polsku a dalších zemích.  Král abdikoval a uprchl do Anglie. Vznikla jedenáctičlenná rada ministrů, politicky velmi různorodá, která jen obtížně hledala kompromisy. Přesto zrušila otroctví v koloniích a trest smrti za politické zločiny, zavedla svobodu tisku a všeobecné volební právo a uznala právo na práci. 23. dubna se konaly volby ústavodárného shromáždění, v nichž levice prohrála, a 24. června vypukla nová dělnická revoluce kvůli zrušení Národních dílen, které dávaly práci nezaměstnaným. Po těžkých bojích ji armáda potlačila, asi 3 tisíce dělníků padlo a 15 tisíc bylo uvězněno nebo deportováno do kolonií. Porážka revoluce byla signálem pro konzervativní kontrarevoluce po celé Evropě.  4. listopadu 1848 odhlasoval parlament novou ústavu a 10. prosince zvolil prezidentem Ludvíka Napoleona, synovce Napoleona Bonaparte, který si o tři roky později nechal udělit diktátorské pravomoci a roku 1852 se prohlásil císařem jako Napoleon III.

Německo.

Tzv. Březnová revoluce ("Märzrevolution") začala v březnu 1848 v Bádensku a rychle se rozšířila po zemích Německého spolku. V mnoha zemích nastoupily liberálnější vlády ("březnové kabinety") a byly vyhlášeny svobodné volby do ústavodárného národního shromáždění, které se po volbách 18. května 1848 sešlo ve Frankfurtu jako Frankfurtský parlament. V německých zemích byla vyhlášena svoboda tisku a zrušeno poddanství, při přípravě ústavy však došlo k roztržkám mezi zastánci celoněmecké monarchie a radikálními republikány, a tak od poloviny roku 1848 začala revoluční vlna slábnout. V květnu 1849 vyvolala kampaň za přijetí říšské ústavy novou vlnu bouří, do července však byly potlačeny. První pokus o celoněmeckou ústavu tak ztroskotal, důležité prvky připravené ústavy však převzaly i pozdější německé demokratické ústavy.

Polsko.

Od roku 1845 se polští vlastenci rozhodli vyvolat povstání ve všech částech rozděleného Polska. Přípravy ve Varšavě a v Poznani byly prozrazeny a zmařeny a jejich původci odsouzeni. Jen v samostatném Krakově skutečně k povstání došlo, rakouská armáda je ale brzy potlačila a Krakov ztratil svoji omezenou autonomii.

Rakouské císařství.

Revoluce 1848–1849 v Rakouském císařství začala v březnu 1848 povstáním ve Vídni a Uhrách a donutila zprvu císaře Ferdinanda I. k vážným ústupkům. Musel propustit ze svých služeb kancléře Metternicha, vytvořil nová ministerstva a přislíbil vypracování ústavy. Dubnová ústava, kterou císař podle svého slibu vydal, ovšem nesplnila očekávání vídeňských liberálů, kteří v květnu 1848 znovu povstali. Po Slovanském sjezdu v červnu 1848 došlo k nepokojům také v Praze, tam však byly tvrdě potlačeny Windischgrätzovým vojskem.  V březnu 1848 se stal předsedou uherské vlády liberální Lajos Batthyány a ministrem financí Lajos Kossuth. Po abdikaci císaře Ferdinanda Dobrotivého odmítli uznat jeho nástupce Františka Josefa jako uherského krále. 11. září 1848 vtrhlo do Uher vojsko chorvatského bána Josipa Jelačiče, Batthyányho revoluční armáda jej však 29. září u Pákozdu porazila. 25. září císař odmítl novou vládu a jmenoval velitelem armády generála von Lamberg, kterého vzbouřenci v Pešti zavraždili, a rakouská armáda začala proti povstalcům bojovat. Snaha rakouské vlády potlačit revoluci v Uhrách vyvolala v říjnu třetí vídeňskou revoluci, ta však byla tentokrát potlačena Windischgrätzem.  Nový císař František Josef I. nakonec s pomocí vojska v březnu 1849 rozpustil říšský sněm v Kroměříži a vyhlásil oktrojovanou březnovou ústavu. To vyvolalo 7. března 1849 povstání za nezávislost Uher. Císařská armáda pod velením knížete Windischgrätze musela 10. dubna ustoupit před revoluční armádou s polskými dobrovolníky a 14. dubna byla vyhlášena nezávislá Maďarská republika s Kossuthem jako říšským správcem a diktátorskými pravomocemi. Ostatní evropské státy ji však neuznaly a maďarská revoluce pak byla nakonec poražena s pomocí ruského vojska v srpnu 1849. 3. října 1849 kapitulovala poslední jednotka v Komárnu a 6. října byl bývalý premiér Batthyány popraven.  Roku 1851 císař ústavu odvolal, čímž začala téměř desetiletá éra neoabsolutismu, nicméně výdobytky revoluce, zejména zrušení poddanství a zřízení obecní samosprávy zůstaly zachovány.

Revoluce roku 1848, známé také jako Jaro národů nebo Rok revoluce, byla řada občanských a národních revolucí, jež zasáhly evropský kontinent. Období nepokojů, popisované řadou historiků jako vlna revolucí, začalo 12. ledna 1848 na Sicílii a pokračovalo revolucí ve Francii a následně po celé kontinentální Evropě až do srpna 1849, kdy byla poražena revoluce v Uhrách. Ačkoli byly potlačeny, revoluce přesto v řadě zemí prosadily například zrušení roboty, vytvoření obecní samosprávy i další občanské svobody.

1848年革命,也称民族之春(英语:Spring of Nations)或人民之春(英语:Springtime of the Peoples),是在1848年欧洲各国爆发的一系列武装革命。这一系列革命波及范围之广,影响国家之大,可以说是欧洲历史上最大规模的革命运动。第一场革命于1848年1月在意大利西西里爆发。随后的法国二月革命更是将革命浪潮波及到几乎全欧洲。但是这一系列革命大多都迅速以失败告终。尽管如此,1848年革命还是造成了各国君主与贵族体制动荡,并间接导致了德国统一及意大利统一运动。


Rodina.

Otec - oficiálně je jím Rizzen(patron rodu Do ́Urden), ale každý ví, že je to Zaknafein Do'Urden,nejlepsi šermíř v Menzoberranzanu Matka - Matrona rodu Do'Urden Zlovůle  Bratři: Nalfein Do'Urden - první syn rodu; při Drizztově narození byl zavražděn Dininem Dinin Do'Urden - druhý syn rodu  Sestry: Maya Do'Urden - nejmladší dcera Matrony Zlovůle Vierna Do'Urden - druhá nejmladší dcera Matrony Zlovůle; vychovávala Drizzta, další Zaknafeinovo dítě Briza Do'Urden - nejstarší a nejoblíbenější dcera Matrony Zlovůle

Výskyt.

Ve všech knihách řady "Legendy o Drizztovi", chronologicky: DR - počítání roků ve světě Forgotten Realms

Temný elf (The Dark Elf Trilogy).

"Domovina (Homeland, 1990)" - popisuje Drizztovo dětství a život mezi drowy "Vyhnanství (Exile, 1990)" - popisuje Drizztův život v Temných říších "Útočiště (Sojourn, 1991)" - pojednává o Drizztově životě na povrchu  "The Fires of Narbondel" - krátký příběh z Temných říší, hlavním charakterem je sice Zaknafein, ale Drizzt má vedlejší roli

Planina ledového větru (The Icewind Dale).

"Magický Krystal (The Crystal Shard, 1988)" - odehrává se v Desetiměstí a jeho okolí, kniha popisuje válku s Akarem Kesselem a seznámení s Wulfgarem "Stříbrné Prameny (Streams of Silver, 1989)" - pojednává o hledání síní mitrilu "Rubínový klenot (The Halfling's Gem, 1990)" - příběh o Drizztově a Wulfgarově výpravě za záchranou Regise

Drowův odkaz (Legacy of the Drow).

"Dark Mirror" - povídka  "Odkaz (The Legacy, 1992)" "Bezhvězdná noc (Starless Night, 1993)" "Obklíčeni temnotou (Siege of Darkness, 1994)" "Cesta k úsvitu (Passage to Dawn, 1996)"

Temné stezky (Paths of Darkness).

"Tichá čepel (The Silent Blade, 1998)" "Páteř světa (The Spine of the World, 1999)" "Servant of the Shard (2000)" - je také první knihou v sérii "The Sellswords" "Mečové moře (Sea of Swords 2001)"

Lovcovy čepele (The Hunter's Blades Trilogy).

"Tisíc orků (The Thousand Orcs, 2002)" "Osamělý Drow (The Lone Drow, 2003)" "Dva Meče (The Two Swords, 2004)"  "The Dowry" - povídka "Comrades at Odds" - povídka

Změna (Transitions).

"Král orků (The Orc King, 2007)" "Král pirátů (The Pirate King, October 2008)" "Král duchů (The Ghost King, October 2009)"

Neverwinter.

"Gauntlgrym (Gauntlgrym, October 2010)" "Letohrad (Neverwinter, October 2011) "Charonův spár (Charon's Claw, August 2012) "Poslední hranice (The Last Threshold, March 2013)"

Rozervání (Sundering).

"Společníci (The Companions, 2013)"

Kodex společníků (Companions Codex).

"Noc Lovce (Night of the Hunter, 2014)" "Vzestup krále (Rise of the King, 2014)" "Pomsta železného trpaslíka (Vengeance of the Iron Dwarf, 2015)"  Některé knihy o Drizztovi byly vydány i jako komiks.

Drizzt Do'Urden je fiktivní postava z románů Forgotten Realms (Ztracená království) spisovatele Roberta Anthony Salvatoreho. Pojednává se o něm především v řadě "Legendy o Drizztovi", která víceméně udává dějovou linii Salvatoreho příběhů. Drizzt je drow (temný elf), příslušník rodu Do'Urden, který vyniká tím, že na rozdíl od ostatních příslušníků své rasy (snad až na jeho otce Zaknafeina) velmi dbá na svůj kodex cti a snaží se odloučit od zvrhlých zvyků svého druhu, kterými je z těchto důvodů nepochopen a zavrhován. Je také znamenitým bojovníkem a měl po Zaknafeinovi nastoupit na místo bojového mistra rodu.

崔斯特·杜垩登(Drizzt Do'Urden)是角色扮演游戏《龙与地下城》中被遗忘的国度游戏设定中的一位最受欢迎的角色之一,属于卓尔精灵种族。是杜垩登家族的一员。而他与其他邪恶的卓尔精灵不同,他彻底抛弃了邪恶,成为了一个善良的游侠。


Historie.

Tento tábor otevřený 22. března 1933 byl prvním stálým koncentračním táborem pro politické vězně založeným vládní koalicí Národně socialistickou německou dělnickou stranou (NSDAP) a Německé nacionální straně lidové (rozpuštěna 6. července 1933). Heinrich Himmler, někdejší policejní ředitel v Mnichově, oficiálně tábor popsal jako „první koncentrační tábor pro politické vězně.“  Dachau posloužil jako prototyp a modelový příklad pro ostatní nacistické koncentrační tábory, které jej následovaly. Jeho základní organizace, vzhled, stejně jako plány budov, byly navrženy jedním z velitelů tábora Theodorem Eickem a posléze byly použity i při výstavbě dalších táborů. Eicke navrhl oddělený bezpečností tábor nacházející se poblíž velitelského centra, který se skládal z obytných čtvrtí, administrativy a vojenských táborů. Sám Eicke se stal vrchním inspektorem všech koncentračních táborů a byl přímo zodpovědný za výstavbu ostatních táborů podle tohoto modelu.  Celkem prošlo táborem přes 200 tisíc vězňů z třiceti zemí, z nichž dvě třetiny tvořili političtí vězni a téměř třetinu tvořili Židé. Původně byl tábor určen jen pro 5000 vězňů a vězněni zde měli být především lidé, na které byla uvalena vazba. Postupem času sem byli posíláni i odpůrci režimu, kněží a řeholníci, Židé nebo také homosexuálové. Uvádí se, že v táboře zemřelo celkem 25 613 vězňů a dalších téměř 10 tisíc mělo zemřít v pobočných táborech. Mezi příčiny úmrtí patřily převážně nemoci, podvýživa a sebevraždy. Počátkem roku 1945 v táboře vypukla tyfová epidemie. Při následné evakuaci většina oslabených vězňů zemřela.  Společně s výrazně větším vyhlazovacím táborem Auschwitz-Birkenau se stal koncentrační tábor Dachau pro mnoho lidí symbolem koncentračních táborů. Konzentrationslager (KZ) Dachau rovněž zůstává v paměti lidí, neboť se jednalo o druhý koncentrační tábor osvobozený britskými nebo americkými silami. Tudíž se jednalo o jedno z prvních míst, které Západu odhalilo prostřednictvím novinářů a filmových kronik realitu nacistické brutality. Tábor byl osvobozen 29. dubna 1945 americkými jednotkami, které nalezly v uzavřeném táboře 30 000 vězňů. Téhož dne došlo k masakru části zajatých strážných.

Některé osobnosti vězněné v koncentračním táboře Dachau.

Na seznamu vězňů se nacházelo mnoho osobností veřejného života, jako starostové, komunální politici, poslanci a šlechtici; řada vydavatelů novin a časopisů; mnoho známých a tedy vlivných spisovatelů. Byli sem sváženi lidé různých mediálně aktivních povolání s vlivem na veřejnost, jako hudebníci, skladatelé a právníci. Od konce roku 1940 byli z různých jiných táborů do Dachau svážení již dříve zatčení duchovní různých konfesí, kteří byli koncentrováni v kněžském bloku.  Mezi vězně patřily i tyto osobnosti z českých zemí:

Koncentrační tábor Dachau (: "Konzentrationslager Dachau" či "KZ-Dachau") byl první nacistický koncentrační tábor určený pro politické vězně. Nacházel se na pozemku opuštěné muniční továrny poblíž města Dachau, které leží přibližně 16 km severozápadně od Mnichova v jižním Německu.

达豪集中营(),是纳粹德国所建立的第一个集中营,位于德国南部巴伐利亚州达豪镇附近的一个废弃兵工厂,距离慕尼黑16公里。1933年3月22日达豪集中营建成启用。1945年4月29日美军解放达豪集中营,同时发生达豪大屠杀。达豪集中营曾先后关押超过188,000人,其中32,000人死亡。


Pozorování.

M46 se nachází v severní části souhvězdí a v její blízkosti se nenachází žádné výrazné hvězdy. Za zmínku stojí pouze dvojhvězda 2 Puppis (dříve "2 Argus Navis"), která je 6. magnitudy. Nejvýraznějším objektem v její blízkosti tak zůstává otevřená hvězdokupa M47, která leží 1,5° západně od ní. Hvězdokupa je dobře viditelná i triedrem, pomocí kterého je možné rozeznat v ní několik jednotlivých hvězd. Pomocí dalekohledu o průměru 150 až 200 mm je možné ji zcela rozložit na jednotlivé hvězdy a je možné zahlédnout i její největší zajímavost, tedy planetární mlhovinu NGC 2438, která se na hvězdu promítá při pohledu ze Země.  M46 se nachází na jižní nebeské polokouli, ale její deklinace je dostatečně nízká na to, aby byla pozorovatelná ze všech obydlených oblastí Země. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od ledna do dubna.

Historie pozorování.

Charles Messier tuto hvězdokupu objevil 19. února 1771 a popsal ji takto: "Kupa maličkých hvězd mezi hlavou Velkého psa a zadními nohami Jednorožce. Její poloha byla určena pomocí hvězdy 2 Navis (2 Puppis), která je podle Flamsteeda 6. magnitudy. Hvězdy jsou viditelné pouze dobrým dalekohledem. Hvězdokupa obsahuje slabou mlhovinu." Podobně jako u několika dalších Messierových objektů, i tento byl zapsán s chybnými souřadnicemi a byl tak jedním ze ztracených objektů, dokud nebyl v roce 1959 znovu objeven. Po Messierovi hvězdokupu pozorovali a popsali další astronomové, jako například admirál Smyth a Thomas William Webb.

Vlastnosti.

Hvězdokupa je od Země vzdálená okolo 5 400 ly a její věk se odhaduje na 250 milionů let. Obsahuje okolo 500 hvězd, z nichž 150 má zdánlivou hvězdnou velikost v rozsahu 10 až 13. Úhlová velikost hvězdokupy je 27' a její skutečný průměr je 30 ly. Měřením jejího rudého posuvu bylo zjištěno, že se od Země vzdaluje rychlostí 41,4 km/s.  Zajímavou vlastností této hvězdokupy, jak bylo zmíněno výše, je planetární mlhovina NGC 2438, která se na hvězdokupu promítá. Vypadá, jako by ležela uvnitř hvězdokupy, ale ve skutečnosti leží poněkud blíže k Zemi než M46. Vzdálenost této mlhoviny se odhaduje na 2 900 ly a při pohledu ze Země se na hvězdokupu pouze promítá díky perspektivě.

Messier 46 (také M46 nebo NGC 2437) je otevřená hvězdokupa v souhvězdí Lodní zádě s magnitudou 6,1. Objevil ji Charles Messier 19. února 1771.

梅西耶46或M46,也称为NGC 2437,是在船尾座的一个疏散星团。它于1771年被梅西耶发现,Dreyer描述它是"非常明亮、非常丰富、非常大"。M46距离地球大约4,920 光年,估计有约500颗恒星,总质量大约是,年龄大约是2亿5120万年。


Český překlad nápisu na Rosettské desce.

Překlad anglického překladu od Edwyna R. Bevana publikovaného 1927: "Za vlády mladého – který získal království od svého otce – pána korun, slavného, který založil Egypt, a je zbožný k Bohům, nadřazený svým nepřátelům, a kdo obnovil civilizovaný život lidí, pána Třicetiletého Svátku, dokonce jako Hephaista velkého; krále podobného Slunci, velkého krále horní a dolní země, potomka Bohů Philopatores, jediného koho Hephaistos schválil, kterému Slunce věnovalo vítězství, živoucí obraz Dia, syna Slunce, Ptolemaia, na věky milovaného Ptah, v devátém roce, kdy Aëtus, syn Aëtuse, byl kněz Alexandra...;"  "Velekněží a proroci, a ti, které vstupují do vnitřní svatyně a šatny Bohů, a Držitelé Per a Svatých Textů, a všichni ostatní kněží... shromáždění v chrámu v Memphis v tento den, prohlásili:"  "Od této doby král Ptolemaios, nesmrtelný, milovaný Ptah, Bůh Epiphanes Eucharistos, syn krále Ptolemaia a královny Arsinoe, Bohů Philopatores, má hodně výhod z obou chrámů a od těch, kteří v nich sídlí, stejně jako od všech, kdo jsou jim podřízeni, což je Boží dar od Boha a Bohyně (jako Horus, syn Isis a Osiris, který pomstil svého otce Osiris), a jimž jsou Bohové shovívavě nakloněni, věnuje chrámům příjmy v penězích a obilí, a činí mnoho výdajů pro přinesení prosperity do Egypta, a pro založení chrámů, a je po všech stranách velkorysý, a z příjmů a daní, které dostává z Egypta, část promíjí a část ulevuje, aby lidé a všichni ostatní mohli být za jeho vlády v prosperitě...;"  "Budiž ke cti kněžím všech chrámů v zemi, že výrazně zvyšují stávající slávu krále Ptolemaia, nesmrtelného, milovaného Ptah... a svátek budiž slaven pro krále Ptolemaia, nesmrtelného, milovaného Ptah, Boha Epiphana Eucharista, každoročně ve všech chrámech země od prvního Thoth po dobu pěti dnů, v nichž budou nosit věnce a provádět oběti a další obvyklé pocty, a kněží mají být nazýváni kněžími Boha Epiphana Eucharista, kromě jmen ostatních bohů kterým slouží, a jeho kněžství se zapisuje na všechny formální dokumenty, a soukromým osobám musí být také umožněno slaviti slavnost a zřizovat svatyně, a to v jejich domech, vykonávat obvyklé pocty během svátků, a to jak měsíčně a ročně, s cílem, aby bylo známa všem lidem z Egypta velikost a sláva Boha Epiphana Eucharista, krále podle zákona."

Rosettská deska (francouzsky: "la pierre de Rosette") je tradiční název fragmentu staroegyptské kamenné stély s třemi variantami téhož nápisu, které umožnily v 19. století rozluštit egyptské hieroglyfy a položit tak základy moderní egyptologie.

罗塞塔石碑(英语:Rosetta Stone,又译为罗塞达碑),是一块制作于公元前196年的花岗闪长岩石碑,原本只是一块刻有古埃及法老托勒密五世诏书的石碑,但这块石碑同时刻有同一段内容的三种不同语言版本,让近代的考古学家得以有机会对照各语言版本的内容后,解读出已经失传千余年的埃及象形文之意义与结构,而成为今日研究古埃及历史的重要里程碑。罗塞塔石碑最早是在1799年时由法军上尉(Pierre-François Xavier Bouchard)在一个埃及港湾城市罗塞塔(今日亦称为拉希德)发现,但在英法两国的战争之中辗转到英国手中,自1802年起保存于大英博物馆中并公开展示。


Popis.

Kočkodan Dianin je 40 až 55 cm dlouhý vyjma ocasu, který je průměrně 3–4 cm tlustý a 50–75 cm dlouhý. Má černou nebo tmavě šedou srst s bílým hrdlem, podpažím, nápadným vousem, pruhem na vnitřní straně stehnech a dlouhým límcem, který roste směrem nahoru. Černou obličejovou masku lemuje seshora bílý proužek prodloužené srsti, jinak je kromě vousu a límci jejich srst na většině těla krátká a uhlazená. Hmotnost dospělého jedince se pohybuje mezi 4 až 7 kg.

Chování.

Kočkodan Dianin obývá tropické deštné lesy, často poblíž lidských obydlí a plantáží. Je to primát s denní aktivitou, který tráví většinu svého života ve všech stromových patrech, noci tráví v korunách mohutných stromů a na zem sestupuje zřídkakdy. Dorozumívá se různými pohyby těla a hlučnými a výraznými zvuky, díky kterým se stává snadno nalezitelným. Pro každého predátora mají odlišný hlasový signál, na který podle nedávných průzkumů reagují i jiní obyvatelé tropického pralesa, zvláště pak zoborožec palmový ("Ceratogymna elata"). Mezi jeho hlavní predátory patří levharti, hadi, lidé a větší druhy afrických orlů. Pokud predátora spatří, během chvíle doslova zmizí díky svým výborným lezeckých schopnostem v hustých spletích stromových větví. Za potravou se vydávají téměř po celý den, přičemž vyhledávají převážně ovoce a hmyz, spokojí se však i s květinami, mladými listy a drobnými obratlovci.  Kočkodan Dianin je poměrně dlouhověká opice dožívající se až 20 let. Je to vysoce společenské zvíře žijící v menších skupinách tvořených jedním dospělým a vedoucím samcem, několika dospělými samicemi a jejich mláďaty. V dobrých podmínkách se mohou samice tohoto druhu rozmnožovat i každoročně. Březost trvá zhruba 5 měsíců a samice rodí většinou jedno mládě, velice vzácně dvojčata. Ačkoli se mláďata rodí dobře vyvinutá a vidící, několik prvních měsíců života se musí držet matčiny srsti na břiše, kde má snadný přístup k mateřskému mléku. Samice mládě důkladně střeží a nechá o samotě jen zřídka až téměř do doby, kdy je dospělé. Když se již mláďata nemusí nosit na matčině břiše, jsou velmi hravá a aktivně si hrají s ostatními mláďaty ve skupině. Kočkodan Dianin dosahuje pohlavní dospělosti zhruba ve věku 3 let. Samice zůstávají s matkami i po dosažení této věkové hranice, samci skupinu opouštějí těsně před dosažení pohlavní dospělosti.  Stejně jako většina primátů může i kočkodan Dianin v menším množství roznášet nemoci, které jsou nakažitelné i pro člověka. Do této skupiny virů patří převážně žloutenka a tuberkulóza.

Ohrožení.

Kočkodan Dianin je ohrožován převážně masivní ztrátou přirozeného biomu, která jej donutila obývat pouze okraje deštných pralesů, a lovem. V Červeném seznamu IUCN jej nalezneme v kategorii ohrožených druhů, v CITES v příloze I.

Kočkodan Dianin v českých zoo.

V České republice chová kočkodany Dianiny Zoologická zahrada Ostrava a Ústí nad Labem. Nově chová kočkodany také Zoologická zahrada v Liberci.

Kočkodan Dianin ("Cercopithecus diana") je starosvětský primát a jeden z nejznámějších zástupců čeledi kočkodanovitých (Cercopithecidae), pojmenovaný podle římské bohyně lovu Dianě, zřejmě díky jeho elegantnímu vzhledu a nápadným pohybům. Dříve byly rozlišovány u tohoto kočkodana dva poddruhy, které byly však nedávno uznány za samostatné druhy: "Cercopithecus roloway", obývající Pobřeží slonoviny a Ghanu, a "Cercopithecus dryas", obývající území Republiky Kongo.

戴安娜长尾猴("Cercopithecus diana"),又名戴安娜猴或戴安娜须猴,是一种在西非的旧世界猴,分布在塞拉利昂至科特迪瓦。其下以往有两个亚种,但都已提升为独立的物种,包括宽白眉长尾猴及德赖斯长尾猴。


Životopis.

Narodil se v chudé rodině zemědělce v Počernech. K jeho prvním učitelům v mládí patřil kněz Adalbert Čech, jenž rozpoznal jeho talent a přesvědčil jeho rodiče, aby jej nechali studovat v piaristickém semináři v Ostrově nad Ohří. Roku 1837 pak přešel na studia do Prahy. Na Karlově Univerzitě studoval filozofii a matematiku; zde se seznámil s profesorem filozofie Franzem Exnerem, jemuž špatně sloužil zrak a požádal Loschmidta, aby se stal jeho předčitatelem. Exner zastával reformní názory na výuku a prosazoval vyučování matematiky a přírodních věd jako důležitých předmětů. S Loschmidtem se stali přáteli a Exner mu navrhl, aby používal matematické metody na psychologické jevy. Tak se Loschmidt stal velmi zručným matematikem.  Později Loschmidt přesídlil do Vídně a roku 1868 se stal profesorem fyzikální chemie na Vídeňské univerzitě, kde působil do konce své odborné aktivity roku 1891. Zemřel ve Vídni roku 1895.

Dílo.

Roku 1856 Loschmidt určil objem molekul ve vzduchu. Ve svém spisu "Chemische Studien" ("chemické studie") z roku 1861 navrhl dvojrozměrné znázornění více než 300 molekul způsobem pozoruhodně podobným tomu, který je používán v současnosti. Mezi nimi byly mimo jiných i aromatické molekuly, jako například benzen a triaziny. Loschmidt znázornil benzenové jádro kruhem, jenž podle něj označoval strukturu, která měla být určena teprve později. Podle některých názorů však tímto symbolem myslel cyklickou strukturu, čímž by o čtyři roky předčil F. A. Kekulého, jenž je obvykle označován za objevitele cyklické struktury benzenu.  Roku 1865 Loschmidt jako první určil počet molekul v 1 cm ideálního plynu při normálním tlaku a teplotě. Ten je dnes označován jako "Loschmidtova konstanta". Později Loschmidt s využitím zjištění A. Avogadra, že při stejných podmínkách má libovolný plyn stejný počet molekul na jeden mol, určil její hodnotu 6,023×10 mol, nazývanou dnes většinou Avogadrovou konstantou, někdy zřídka, zejména v německé literatuře, označovaný nepřesně i jako Loschmidtovo číslo.  Loschmidt se ve Vídni na univerzitě spřátelil s mladším kolegou L. Boltzmannem. Loschmidt se v této souvislosti proslavil svojí kritikou toho, jak se Boltzmann pokoušel odvodit z kinetické teorie druhý termodynamický zákon. Tato disputace se stala známou jako "paradox vratnosti" a později přivedla Boltzmanna k formulaci statistické definice entropie.

Johann Josef Loschmidt (15. březen 1821 Počerny, dnes část Karlových Varů – 8. červenec 1895 Vídeň) byl rakouský chemik, fyzik a krystalograf.

约翰·约瑟夫·洛施密特(,1821年-3月15日-1895年-7月8日),奥地利科学家,在热力学、光学、电动力学和化学领域做出了开创性的工作。


Život.

Před letem.

V roce 1955 absolvoval vojenskou akademii (U.S. Military Academy) a naučil se létat. Sloužil na amerických vojenských základnách Moore Air Force Base v Texasu, Tyndall Air Base na Floridě. V letech 1957–1961 byl pilotem na základně v Marylandu. Pak se vrátil ke studiu na University of Michigan a stal se inženýrem letectví a astronautiky. Následovaly dva roky působení jako instruktor ve výzkumné pilotní škole. V únoru 1965 absolvoval trénink ve škole zkušebních pilotů ve Farnborough v Anglii. Po nalétání 3300 hodin se rozhodl přihlásit se ke kosmonautům, prošel testy a ocitl se v jejich výcvikovém středisku v dubnu 1966. Zařadili jej do programu Apollo. Byl dvakrát v záložní posádce (Apollo 9, Apollo 12), až se dočkal svého letu v roce 1971.

Let k Měsíci.

Jako pilot velitelské sekce odstartoval spolu s astronauty Davidem Scottem a Jamesem Irwinem z mysu Canaveral v lodi Apollo 15. Splněným úkolem bylo dostat oba jeho kolegy na povrch Měsíce, zatímco on zůstal kroužit na oběžné dráze. Po návratu obou druhů celá posádka v pořádku odstartovala zpět k Zemi, přistáli na hladině Tichého oceánu v kabině lodi na padácích po 295 hodinách strávených ve vesmíru.

Po skončení letu.

Worden z NASA a letectva odešel v hodnosti plukovníka v roce 1972 a stal se viceprezidentem náboženské organizace High Flight Foundation v Colorado Springs a ředitelem energetického programu v Northwood Institute v Palm Beach na Floridě. Napsal také knihu o svém letu s názvem "Haló Země: Pozdravy z Endeavouru". A pak ještě jednu pro děti "Cesta na Měsíc".

Alfred Merril Worden (7. února 1932, Jackson, Michigan, USA – 18. března 2020, Sugar Land, Texas ) byl americký vojenský letec a astronaut z projektu Apollo.

阿尔弗莱德·梅瑞尔·沃尔登(英语:Alfred Merrill Worden,1932年-2月7日-2020年-3月18日)曾是一位美国国家航空航天局的宇航员,执行过阿波罗15号任务。


Přístupy.

Thomas Karlsson, jeden ze zakladatelů magického řádu Dragon Rouge, rozlišuje po vzoru Alberta Brandiho, dvě formy stezky levé ruky:  K první skupině Karlsson řadí i svůj řád, který také označuje za anti-náboženství. Zatímco náboženství, respektive stezku pravé ruky, chápe jako založené na souboru povinností a příkazů, které mají docílit ztraceného ideálního stavu a souladu s Bohem, stezku levé ruky chápe jako oproštění se od prvotního řádu, vyjádření svobodné vůle, osobní zodpovědnosti a získání vědomostí a moci umožnujících mu vládu nad světem. Od hermetismu, jehož cíle se mohou podobat, se podle Karlssona tato stezka odlišuje oslavováním temných a revolucionářských božstev a bytostí jako Lucifer, Loki, Kálí, Hekaté, Prométheus, Azazel nebo padlí andělé. Definuje ji též antinomismus – odvrhnutím kulturních, náboženských a především existenciálních tabu, včetně smrti.  Stephen E. Flowers, runolog a jeden ze zakladatelů Ring of Troth, spojuje stezku pravé ruky s objektivním vesmírem, zatímco stezku levé ruky s vesmírem subjektivním. Zatímco objektivní či přirozený vesmír, Flowersem ztotožňovaný s přírodou i Bohem abrahámovských náboženství, je ovládán přírodními zákony, vesmír subjektivní, vlastní každé vnímající bytosti, je těchto zákonů oproštěn. Za prvotní formu duše vnímajících bytostí tvořících svůj vlastní vesmír označuje „Knížete temnot“, konečné božstvo následovníků stezky levé ruky a vyjádření bytostného Já. Zatímco tak většina duchovní tradic se snaží dosáhnout jednoty s Přírodou či Bohem, tak následovníci tradic stezky levé ruky se snaží dosáhnout nezávislé existence na božské úrovni prostřednictvím trvalého oddělení od objektivní reality. První jmenované označuje jako teocentrické, druhé jako psychécentrické. Následovníka stezky levé ruky definuje jako osobu usilující o trvalou, nezávislou, osvícenou a všemocnou existenci, přičemž prostředkem je mu následující:

Stezka pravé ruky a stezka levé ruky představuje v západní esoterismu dichotomii mezi základními přístupy k magii. Někteří autoři a skupiny zabývajících se okultismem a ceremoniální magií ztotožňují stezku levé ruky s černou magií a černým šamanismem a stezku pravé ruky s magií bílou, jiní tuto dichotomii chápou spíše jako rozdíl přístupů, který nutně nesouvisí s morální stránkou magických aktů. K stezce levé ruky se v rámci západního esoterismu hlásí například Církev Satanova, Séthův chrám, Typhonian Order nebo Dragon Rouge.

左手路径和右手路径涉及两个发现于西方神秘传统里的两种相对的哲学,而它自己本身包含许多涉及神秘和仪式魔法。在有些定义里,左手途径等同于恶意的黑魔法,右手途径则等同于有益的白魔法。 有些神秘学者却批判这种定义,他们相信左右两种路径的对分仅仅跟作品的不同种类有关,并不是必须暗示究竟是好的还是坏的魔法行动。


Pozorování.

M83 patří mezi nejjasnější galaxie na pozemské obloze. Nachází se přibližně 18° jižně od jasné hvězdy Spicy (α Virginis), v malé vzdálenosti na sever od hvězd, které představují hlavu Kentaura. Pokud není obloha příliš přesvětlená, lze galaxii vidět i běžným triedrem. Dalekohled o průměru 150 mm ji ukáže jako přesně neohraničenou mlhavou skvrnu, ze které vystupuje jasné jádro. Větší dalekohledy o průměru například 250 mm ukážou její nepravidelný galaktický disk, který je na jižní straně protnut tmavým pruhem.  M83 může být pozorována z obou zemských polokoulí, ale pozorovatelé na jižní polokouli jsou velmi zvýhodněni. Poloha galaxie ovšem neumožňuje její pozorování ze severních oblastí, jako například severní Evropy, a v severním mírném pásu zůstává poměrně nízko nad obzorem. Naopak na jižní polokouli vychází vysoko na oblohu. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od března do července.

Historie pozorování.

Galaxii objevil Nicolas-Louis de Lacaille 23. února 1752 při svém pobytu na mysu Dobré naděje. Později ji znovuobjevil Pierre Mechain v roce 1780 a oznámil to svému kolegovi Charlesi Messierovi, který ji zapsal do svého katalogu v březnu 1781 pod číslem 83. Messier ji popsal jako oblak bez hvězd, který je velmi slabý a při sebemenším rušivém osvětlení se stává neviditelným. William Herschel a jeho syn John nedokázali určit směr vinutí jejích ramen, ale povšimli si tvaru jejího jádra. William Lassell prozkoumal její spirální strukturu, zakreslil ji a popsal ji jako tříramennou spirálu.

Vlastnosti.

M83 je k Zemi natočena čelem, proto je dobře prozkoumaná a stavba jejích ramen je dobře známa. Její vzdálenost od Země je pouhých 15 milionů světelných let a patří tak mezi galaxie nejbližší k Zemi. Díky jejímu pohybu vesmírem se ale od Země vzdaluje rychlostí 513 km/s. Velká část hvězd v M83 je mladých a nachází se ve spirálních ramenech, která jsou díky tomu velmi jasná a mají výraznou modrou barvu. Naopak hvězdy ve středu galaxie jsou starší a mají žlutou a načervenalou barvu.  M83 je také známá velkým počtem pozorovaných supernov, kterých zatím bylo šest: SN 1923A, SN 1945B, SN 1950B, SN 1957D, SN 1968L a SN 1983N. Nejjasnější z nich byly SN 1968L (typ I, největší magnituda 11,9) a SN 1983N (typ Ia, největší magnituda 12,5).  16. června 2008 objevila NASA pomocí dalekohledu GALEX okolo spirálních ramen této galaxie velké množství nově zrozených hvězd. Zvláštní je na tom zejména skutečnost, že se tyto nové hvězdy nachází v místech, o kterých se předpokládalo, že neobsahují dostatek hmoty pro tvorbu hvězd.

Sousední galaxie.

M83 je ústředním členem jedné ze dvou podskupin skupiny galaxií Centaurus A/M83, což je skupina galaxií blízká Místní skupině galaxií. Hlavním členem druhé podskupiny je známá rádiová galaxie Centaurus A. Tyto dvě podskupiny některé studie považují za jedinou skupinu a jiné za dvě oddělené skupiny. Nicméně galaxie kolem Centaurus A a Messier 83 se nacházejí navzájem fyzicky blízko a zdá se, že se tyto podskupiny navzájem vůči sobě nepohybují a mohou tedy být v rovnováze.

Galaxie Jižní větrník (také Messier 83, M83 či NGC 5236) je spirální galaxie v souhvězdí Hydry. Je to jedna z nejbližších a nejjasnějších spirálních galaxií na obloze, je viditelná v triedru. Objevil ji Nicolas-Louis de Lacaille 23. února 1752. Galaxie je od Země vzdálená okolo 15 milionů světelných let. Svými rozevřenými spirálními rameny připomíná větrník, podobně jako Messier 101, proto dostala název Jižní větrník.

M83或梅西耶83,也称为南风车星系或NGC 5236,是位于长蛇座,靠近半人马座边界的一个棒旋星系,距离太阳系大约15,000万光年。尼可拉·路易·拉卡伊于1752年2月23日在非洲的好望角发现了M83。梅西耶将它加入于1781年3月出版的梅西耶天体的第83个天体。它是使用双筒望远镜可见,天空中最亮和最近的棒旋星系之一。其南风车星系的暱称源于它与北天大熊座风车星系(M101)的相似性。


弗里德里希大公 (泰申公爵)

Původ, mládí.

Jeho rodiči byli rakouský arcivévoda Karel Ferdinand Rakousko-Těšínský (1818–1874) a arcivévodkyně Alžběta Františka Marie. Arcivévoda Bedřich měl pět sourozenců. Starší bratr "František Josef" zemřel jako dítě, mladší Marie Kristýna (1858–1929) byla španělskou královnou a bratr Evžen (1863–1954) byl posledním světským velmistrem Řádu německých rytířů, dalšími byli Karel Štěpán (1860–1933) a nejmladší sestra "Marie Eleonora" (*/† 1864), jež zemřela v kojeneckém věku.  Arcivévoda Bedřich byl od útlého mládí připravován pro vojenskou kariéru, současně systematicky ale i na převzetí správy majetku svého strýce a adoptivního otce arcivévody Albrechta Fridricha (z jehož tří dětí syn Karel zemřel jako nemluvně, nejmladší dcera Matylda zemřela jako osmnáctiletá a nejstarší Marie Terezie (1845–1927) se provdala za württemberského vévodu Filipa). Proto okruh jeho vzdělání zahrnoval kromě jiného i hornictví, hutnictví, zemědělství (zejména mlékařství) i tesařství. Po smrti svého srýce zdědil obrovský majetek: Těšínské knížectví (Herzogtum Teschen), panství Ungarisch-Altenburg (Magyaróvár) a Bellye (Bilje), alodiální statky Saybusch (Land Saybusch/Państwo Żywieckie), Židlochovice (Seelowitz) a Frýdek (Friedek).  V roce 1905 se přestěhoval z Bratislavy (Prešpurku) do Albrechtova paláce ve Vídni na Augustinerbastei a věnoval se správě zděděného majetku, ke kterému připojil panství Víglaš (Véghles), Topolovac u Sisaku a Klachau-Wörschach. Některé jeho podniky vlastnily výsadní monopol, např. na mléko a mléčné výrobky, kořalku, cukr nebo olej (většina konzumovaného mléka ve Vídni pocházela z jeho panství). Arcivévoda Bedřich byl nejen velkostatkářem, ale i prvotřídním podnikatelem. Zajímal se také o numismatiku a umění.

Vojenská kariéra.

Vojenskou dráhu nastoupil v roce 1874; jeho kariéra postupovala velmi rychle, stal se generálem 5. armády v Prešpurku. Po smrti strýce Albrechta převzal majetky v těšínském Slezsku a když byl o deset let později jmenován generálním inspektorem armády, přesídlil z Prešpurku do Vídně. Od roku 1907 se stal vrchním velitelem císařsko-královské zemské obrany. Po konfliktu s následníkem trůnu Františkem Ferdinandem počátkem léta roku 1914 podal demisi z vojenských funkcí, ale již po výbuchu první světové války po zavraždění Františka Ferdinanda v Sarajevu 28. června 1914 ho císař František Josef I. jmenoval hlavním velitelem rakouské armády a udělil mu hodnost polního maršálka. Tak se stal Těšín v letech 1914–1916 sídlem hlavního štábu rakousko-uherské armády. Poté, co koncem roku 1916 po smrti Františka Josefa I. (21. listopadu 1916) nový císař Karel I. převzal vrchní velení armády, stal se arcivévoda Bedřich jeho zástupcem, ale v únoru roku 1917 byl z této pozice odvolán.

Působení mimo armádu.

Za svoje úspěchy v oblasti ekonomie získal arcivévoda Bedřich doktoráty na univerzitách ve Vídni, Praze, Brně a ve Lvově. Např. v jeho hutích v Ustroni se poprvé v Evropě začaly vyrábět parní pluhy. Kromě toho byl arcivévoda i mecenášem umění. Zděděné sbírky v galerii Albertina rozšířil o díla Albrechta Dürera, Rembrandta, Holbeina, Fra Bartolomea, Waldmüllera, Moneta, Menzela, Delacroixe. Numismatickou sbírku, které věnoval většinu svého volného času, si vyhradil pro sebe.

Po rozpadu Rakouska-Uherska.

Po skončení první světové války arcivévoda Bedřich pozbyl svých majetků na území:  Zůstal mu majetek na území:  Veškerý zbylý nemovitý majetek byl zatížen hypotékou ve výši 7 milionů CHF. K opravě vyplundrovaných a poničených statků si musel arcivévoda Bedřich vzít půjčku ve výši dvou miliard maďarských korun. Jeho finanční situaci zatěžovaly ještě další závazky z dob Rakouska-Uherska.  Finančně se musel postarat také o 194 penzistů v Rakousku (včetně 58, kteří na něj podali hromadnou žalobu), 53 penzistů v Československu, 24 penzistů v Maďarsku a 7 penzistů ve zbylých národních státech. Kromě toho na něm leželo značné patronátní břemeno. V neposlední řadě musel vydržovat svou rodinu (zcela nebo zčásti): manželku a dvě dětí (Albrechta a Gabrielu), ovdovělou dědičnou princeznu zu Salm-Salm, vdanou princeznu Bourbonsko-Parmskou, vdanou princeznu z Hohenlohe-Waldenburg-Schillingfürstu, baronku Alici Waldbott von Bassenheim, dědičnou princeznu Isabelu.  Do Maďarska, kde mu zůstala dvě panství, přesídlil spolu s rodinou v roce 1921. Tam také 30. prosince roku 1936 poslední těšínský kníže zemřel a byl pochován v rodinné hrobce farního kostela sv. Gottharda v Mosonmagyaróváru.

Potomci.

Dne 8. října 1878 se oženil s princeznou Isabelou z Croÿ-Dülmen, která mu porodila devět dětí:

Bedřich Rakousko-Těšínský (4. června 1856, Židlochovice – 30. prosince 1936, Mosonmagyaróvár, Uhry; německy: "Friedrich Maria Albrecht Wilhelm Karl von Österreich-Teschen") byl arcivévoda rakouský, armádní generální inspektor armády Rakouska-Uherska a v letech 1914–1916 její vrchní velitel. Od roku 1895 byl také posledním držitelem Knížectví těšínského. Je údajným "markýzem Gerem" ze Slezských písní Petra Bezruče.

弗雷德里希·玛丽亚·阿尔布雷希特·威廉·卡尔,奥地利帝国亲王和奥地利大公,匈牙利和波西米亚皇家亲王,泰申公爵(Friedrich Maria Albrecht Wilhelm Karl, Archduke and Prince Imperial of Austria, Prince Royal of Hungary and Bohemia, Duke of Teschen,1856年-6月4日-1936年-12月30日),奥地利陆军元帅和德国元帅,奥地利哈布斯堡王室成员,一战时期奥匈帝国陆军最高指挥官。


Pozorování.

Vřetenová galaxie leží v jižní části souhvězdí 4° jihozápadně od hvězdy Edasich (ι Dra) a 1° severně od hvězdy 5. magnitudy. Samotná galaxie má magnitudu 10, takže není viditelná pouhým okem ani triedrem, ale při pohledu malým dalekohledem o průměru např. 100 mm je vidět její protáhlý tvar. Náznak tmavého pásu v rovině galaxie je vidět až ve velkých amatérských dalekohledech.  Galaxie má velkou severní deklinaci, proto je pozorovatelná téměř výhradně ze severní polokoule, kde je navíc cirkumpolární ve většině oblastí pouze kromě tropického pásu blízko rovníku. Naopak na jižní polokouli je ve většině oblastí neviditelná. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od března do srpna.  1,5° severovýchodně leží jiná z boku viděná galaxie NGC 5907, která je dalším jasným členem skupiny galaxií NGC 5586.

Historie pozorování.

NGC 5866 pravděpodobně objevil Pierre Méchain 27. března 1781 a Charles Messier ji bez ověření polohy přidal jako jednu z posledních položek do svého katalogu. Méchain později tvrdil, že objekt číslo 102 je omylem znovu pozorovaný objekt 101, ale díky blízké hvězdě 6. magnitudy v popisu tohoto objektu a souřadnicím, které si Messier později připsal do svých poznámek, se dá usoudit, že oba astronomové pozorovali galaxii NGC 5866. Nezávisle na nich ji zaznamenal i William Herschel v roce 1788.

Vlastnosti.

NGC 5866 má 10. hvězdnou velikost a od Země je vzdálená 48 milionů ly, takže její úhlová velikost 5,2′x2,3′ odpovídá skutečnému průměru 34 500 ly. Je to z boku viděná čočková galaxie, která má výrazný vřetenovitý tvar, podobající se galaxii NGC 3115. Tmavý pás prachu, který ji protíná, je u čočkových galaxií značně neobvyklý, protože u většiny z nich je tento disk blízko výdutě, zatímco v tomto případě může mít prstencovitý tvar. Jeho přesná stavba je velmi těžko odhalitelná, protože při pohledu ze Země je galaxie natočená přímo svojí hranou. Případně by mohla být obyčejnou spirální galaxií, u kterých takový pás není neobvyklý.

Sousední galaxie.

Vřetenová galaxie je jedním z hlavních a nejjasnějších členů malé skupiny galaxií NGC 5866, kam patří také spirální galaxie NGC 5879 a NGC 5907. Tato skupina by mohla být pouhou podskupinou jediné větší volné protáhlé skupiny, kam by patřily i skupina galaxií M 101 a skupina galaxií M 51, ačkoli většina studií označuje tyto skupiny za oddělené celky.

Vřetenová galaxie (také M102 nebo NGC 5866) je z boku viděná čočková galaxie v souhvězdí Draka. Od Země je vzdálená 48 milionů ly a je členem malé skupiny galaxií NGC 5866. Objevil ji pravděpodobně Pierre Méchain 27. března 1781, ale dlouho nebylo jasné, zda této galaxii přísluší číslo 102 v Messierově katalogu. Výzkumy historických pramenů vedou k tomu, že M102 není totožná s galaxií Větrník (M101), nýbrž to je právě galaxie NGC 5866.

NGC 5866(因其形态扁长(地球在其侧向),俗称纺锤星系),是天龙座的一个S0-a型星系,距离地球4400万光年。视直径5.4角分,经测量其大小有6万光年。NGC 5866于1781年由皮埃尔·梅尚与夏尔·梅西耶共同发现,于1788年由威廉·赫歇尔单独发现。