Stavba.

Stavba této třídy byla schválena ve finančním roce 1936. Celkem bylo postaveno 10 jednotek této třídy. Na jejich stavbě se podílelo celkem šest loděnic Federal Shipbuilding, Boston Navy Yard, Philadelphia Naval Shipyard, Norfolk Naval Shipyard, Charleston Navy Yard a Puget Sound Naval Shipyard.

Konstrukce.

Torpédoborce navrhla společnost Gibbs & Cox. Základní výzbroj tvořily čtyři 127mm kanóny, z nichž přední dvojice byla umístěna v krytých dělových věžích a zadní pár stál v nekrytých postaveních. Torpédovou výzbroj představovalo celkem 16 hlavní ráže 533 mm – loď nesla čtyři čtyřhlavňové torpédomety. Naopak protiletadlovou výzbroj zpočátku tvořily pouze čtyři 12,7mm kulomety.  Během války se výzbroj jednotlivých plavidel měnila, zejména s ohledem na jejich eskortní úkoly. Torpédomety byly postupně demontovány a nahrazovány rychlopalnými protiletadlovými kanóny – na konci války tak nesly až osm 20mm a osm 40mm kanónů. Zvyšoval se přitom rovněž počet vrhačů hlubinných pum.  Pohonný systém tvořily tři kotle Babcock and Wilcox a dvě turbíny Westinghouse. Lodní šrouby byly dva. Nejvyšší rychlost dosahovala 38,5 uzlu.

Operační nasazení.

Všechny torpédoborce se zapojily do druhé světové války (jak na evropském válčišti, tak v oblasti Pacifiku), přičemž už před samotným zapojením USA se podílely na doprovodu konvojů (tzv. "Neutrality Patrol"). V dubnu 1942 "Benham", "Ellet", "Dunlap" a "Fanning" doprovázely letadlovou loď USS "Hornet" plující podniknout Doolittlův nálet na Japonsko.  Zatímco "Benham" byl potopen v roce 1942 v námořní bitvě u Guadalcanalu, "Rowan" byl potopen v roce 1943 ve Středomoří německými motorovými torpédovými čluny.  Nedlouho po skončení války byly zbylé torpédoborce vyřazeny ze služby. "Sterett", "Ellet" a "Lang" byly v letech 1946–1948 prodány k sešrotování. "Mayrant", "Trippe", "Rhind", "Stack" a "Wilson" byly v roce 1946 použity jako cvičné cíle při jaderných testech Able a Baker, realizovaných na atolu Bikini. Oba výbuchy přečkaly, poté na nich byly zkoumány účinky radiace, až je roku 1948 poblíž Kwajaleinu potopily konvenční municí jako cvičné cíle.

Třída Benham byla třída torpédoborců námořnictva Spojených států amerických. Celkem bylo postaveno 10 jednotek této třídy. Všechny jednotky bojovaly ve druhé světové válce, přičemž dvě byly v boji ztraceny. Přeživší lodě byly po válce dílem sešrotovány a dílem použity jako cíle při jaderných zkouškách na atolu Bikini.

班汉级驱逐舰(Benham class destroyer)是二次大战以前美国海军建造的驱逐舰舰级,共10艘。本级设计上依照格里德利级以及巴格莱级,几乎相同。班汉级使用巴格莱级的锅炉,但是有提升蒸汽压,因此减少一座锅炉。


Historie.

Pravděpodobně největší zásluha za vytvoření stavového firewallu je přisuzována Nir Zukovi a jeho týmu Check Point v polovině 90. let 20. století.  Předchůdce stavového firewallu – nestavový firewall pracuje vždy s každým paketem (datagramem) samostatně. U takového firewallu neexistuje žádný způsob, jak zjistit, zda je daný paket součástí již existujícího spojení, pokouší se navázat nové připojení nebo se jedná o podvodný paket. Moderní firewally jsou tzv. state-aware a nabízejí správcům sítí přesnější kontrolu síťového provozu.

Příklad.

Klasický příklad, kdy může provoz sítě selhat s nestavovým firewallem, je FTP (File Transfer Protocol). Tento protokol dle návrhu může pracovat ve dvou režimech. V aktivním režimu klient odešle (na port 21) serveru číslo portu (větší než 1024) a server se na něj ze svého portu (20) připojí. V pasivním režimu to funguje přesně opačně – server pošle klientovi port (větší než 1024) a on se na něj připojí (z portu většího než 1024). Preferovanější režim je zpravidla pasivní, díky vyšší bezpečnosti. Problém spočívá v tom, že pracovní port se mění s každým připojením, takže není možné napsat bezpečné a jednoznačné statické filtrovací pravidlo, které by dokázalo FTP spojení rozpoznat. Stavové firewally tento problém řeší tím, že si udržují tabulku navázaných spojení a inteligentně asociují nové požadavky na připojení s existujícími v tabulce. Například v Linuxu modul codice_1 dokáže z navazovaného spojení „odposlechnout“ kombinaci portů. Dále pak zajistí, že stavový firewall tyto pakety označí RELATED – tedy povolené.

Popis.

Stavový firewall poskytuje vyšší efektivitu kontroly jednotlivých paketů, protože pro existující spojení kontroluje jen stavovou tabulku, místo toho, aby kontroloval u každého paketu sadu nadefinovaných složitých pravidel. Stavový firewall nijak nesouvisí s. Je schopný udržovat důležité parametry všech spojení v paměti od začátku až do konce. Tyto parametry mohou být:  Nejnáročnější kontrola se provádí v době nastavení spojení. Poté jsou všechny pakety (pro danou relaci) zpracovávány rychleji, protože je snadné určit, zda patří do stávající relace nebo ne. Po ukončení spojení se z tabulky daná relace vymaže. Datagram (paket, segment) může být zařazen do některých z následujících kategorií:

TCP komunikace.

Je-li použit jako komunikační protokol TCP, využívá se trojcestný hand-shake. Klient zahájí nové připojení odesláním příznaku SYN=1 v hlavičce paketu. Každý paket, který má nastavený SYN=1 je považován firewallem jako zahajovací paket nového spojení. Pokud je služba požadována klientem na serveru k dispozici, server odpoví odesláním paketu s nastaveným příznakem SYN=1 a ACK=1. Klient pak odpoví paketem, ve kterém je nastaven jen bit ACK=1 a spojení je tímto označeno za ESTABLISHED. Takovým firewallem projdou všechny odchozí pakety, ale příchozí pakety projdou jen takové, které jsou součástí ESTABLISHED spojení. Toto zabezpečení zabrání hackerům zahájit nežádoucí spojení. Aby se zabránilo neustálého zaplňování tabulky, je integrován systém, který po určité době, kdy spojení „mlčí“, toto spojení z tabulky smaže. Proto mnoho aplikací posílá po dobu „mlčení“ zprávy tzv. „keepalive“, aby se firewall nerozhodl spojení ukončit. Za zmínku stojí uvést, že nejčastějším útokem na internetu typu Denial of service je SYN-flood. Tedy útok, kdy útočník odesílá mnoho paketů s příznakem SYN cílovému počítači, ale dále již neodpovídá. To má za následek přeplnění stavové tabulky a mj. zpomalení serveru, ale třeba i zhroucení systému a počítač pak musí být lokálně restartován.

UDP komunikace.

Mnoho stavových firewallů je schopno sledovat stav i v nespojových protokolech, jako je UDP. Těmto relacím udělí firewall stav ESTABLISHED hned jak projde první paket. Stav relace ze stavové tabulky vymaže zpravidla po vypršení time-out.

Filtry aplikační úrovně.

Nicméně, filtrování samotných paketů není považováno za dostatečnou ochranu. Aby bylo možné účinně blokovat peer-to-peer sítě, je potřeba mít firewall, který umí filtrovat na aplikační úrovni. Tento systém je považován za nadstavbu stávajícího SPI (Stateful packet inspection). Prozkoumávání na aplikační úrovni je samozřejmě nesmírně náročné na inteligenci firewallu i na jeho výpočetní výkon. U mnoha firewallů se s rozhodováním na aplikační úrovni lze setkat jen v omezené míře a v provedení aplikačních bran (aplikační proxy). Aplikační firewally se od stavových liší v několika směrech. Například filtr na aplikační úrovni může rozeznat HTTP protokol používaný pro přístup na webovou stránku a HTTP protokol používaný pro sdílení souborů, zatímco firewall, skenující jen sled paketů by nakládal s oběma HTTP stejně.

Nevýhody.

Nekompatibilita.

Nejnovější operační systémy od Microsoftu Windows 7 a Windows Vista, používají TCP window scaling – neboli škálování TCP segmentu, což některým firewallům, které používají SPI (Stateful packet inspection), vadí. Pre-released (beta) verze Windows Vista údajně měla více problémů, včetně neúspěšného připojení na web přes firewall používající SPI.

Zranitelnost.

Existuje riziko, že zranitelnosti jednotlivých protokolů by mohly umožnit útočníkovi získat kontrolu nad firewallem. Nejen proto by se měl software firewallu pravidelně aktualizovat.

Stavový firewall (též stavový paketový filtr, ) je v informatice označení pro takový firewall, který podporuje "SPI" (), což znamená, že je schopen sledovat a udržovat všechny navázané TCP/UDP relace (pracuje na transportní vrstvě referenčního modelu ISO/OSI). Stavový firewall je schopen rozlišovat různé stavy paketů v rámci jednotlivých relací (spojení) a jeho úkolem je propustit pouze takové, které patří do již povolené relace (jiné jsou zamítnuty).

状态防火墙(英语:Stateful firewall),一种能够提供状态封包检查(英语:stateful packet inspection,缩写为SPI)或状态检视(英语:stateful inspection)功能的防火墙,能够持续追踪穿过这个防火墙的各种网络连线(例如TCP与UDP连线)的状态。这种防火墙被设计来区分不同连线种类下的合法封包。只有符合主动连线的封包才能够被允许穿过防火墙,其他的封包都会被拒绝。


Stavba.

Celkem byly postaveny 4 jednotky. První pár byl objednán ve finančním roce 1934 a druhý pár o rok později. Do služby vstoupily v letech 1937–1938.

Konstrukce.

Trup lodí odpovídal třídě "Mahan", ovšem jejich pohonný systém byl zásadně vylepšený, což z nich udělalo vůbec nejrychlejší americké torpédoborce. Rekordní rychlosti 42,8 uzlu dosáhl "Maury" během zkoušek. Zásadní nevýáhodou naopak byly problémy se strukturální pevností a nestabilitou, které později bránily výraznějšímu zesilování protiletadlové výzbroje.  Základní výzbroj tvořily čtyři 127mm kanóny – dva byly umístěny ve dvojici příďových dělových věžích, zatímco zadní pár stál v nekrytých postaveních. Dále nesly čtyři čtyřhlavňové 533mm torpédomety (dva na každém boku trupu) a protiletadlovou výzbroj skládající se ze čtyř 12,7mm kulometů. Během služby byla posilována protiletadlová výzbroj. Ke konci války ji tvořilo osm 20mm kanónů, instalaci 40mm kanónů ale zabránily problémy se stabilitou lodí. Pohonný systém tvořily dvě turbíny General Electric a čtyři kotle Babcock and Wilcox. Nejvyšší rychlost dosahovala 38,5 uzlu.

Operační nasazení.

Celá třída byla nasazena v bojích druhé světové války. V době napadení USA v prosinci 1941 byly všechny dislokovány v Pearl Harboru a zrovna na moři doprovázely letadlovou loď USS "Enterprise". Poté se podílely na počátečních amerických protiútocích na počátku roku 1942 a bojích u Guadalcanalu v jeho druhé polovině. V Pacifiku následně zůstaly i v letech 1943–1944. Protože ale byly zranitelné útoky kamikaze, byly v roce 1945 převedeny k eskortě atlantických konvojů. Nedlouho po válce byly všechny čtyři vyřazeny a roku 1948 sešrotovány.

Třída Gridley byla třída torpédoborců námořnictva Spojených států amerických. Celkem byly postaveny 4 jednotky této třídy. Všechny byly nasazeny ve druhé světové válce, žádný nebyl ztracen. Po válce byly vyřazeny a sešrotovány.

格里德利级驱逐舰是二次大战时期美国海军的1500吨级驱逐舰,共制造4艘。她们的轮机系统大幅改进,外观上改成单管烟囱,并装设更多鱼雷发射管。4艘均存活到战后并迅速除役解体。


Historie.

1. dubna 1919 si francouzský vynálezce Louis Octave Fauchon-Villeplee nechal zaregistrovat americký patent na elektrické dělo podobné lineárnímu motoru. Patent byl vydán v červenci 1922 jako patent no. 1,421,435 „Electric Apparatus for Propelling Projectiles“ (elektrický přístroj pro vystřelování projektilů).  Během 2. světové války byl nápad oživen Joachimem Hänslerem ze zbrojního úřadu v Německu, který navrhl protiletadlovou zbraň. Koncem roku 1944 byla vypracována teorie umožňující Luftwaffe vydat specifikaci zbraně. Rychlost projektilu obsahujícího 0,5 kg výbušnin měla být 2000 m/s. Děla měla být namontována v bateriích po šesti, schopných vystřelit 12x za minutu. Tato děla však nebyla nikdy postavena. Po válce v roce 1947 byly provedeny podrobnější studie, které došly k závěru, že by tyto zbraně teoreticky fungovaly, ale potřebovaly by k napájení energii potřebnou k osvětlení půlky Chicaga.  Australský fyzik Mark Oliphant a ředitel Výzkumné školy fyziky a strojírenství na Australské národní univerzitě zahájili během roku 1950 konstrukci světově největšího (500 MJ) homopolárního generátoru. Tento přístroj byl použit na napájení největšího elektromagnetického děla, které bylo používáno jako vědecký nástroj.

Princip.

Railgun se skládá ze dvou paralelních vodicích kolejnic (odtud název), které jsou připojeny ke zdroji elektrického napájení. Pokud je projektil vložen mezi kolejnice, uzavře se elektrický obvod. Elektrony putují od záporného pólu zdroje skrze kolejnici na projektil (nebo jeho vodivý obal) a zpátky přes druhou kolejnici na kladný pól zdroje. Projektil je urychlovaný pomocí Lorentzovy síly, která je vyvolána pohybem elektronů elektrického proudu skrze projektil v přítomnosti magnetického pole, které vytváří elektrický proud procházející kolejnicemi (viz obrázek). Lorentzova síla působí rovnoběžně se směrem kolejnic, projektil je pak urychlován stejným směrem.

Technické problémy.

Přestože je princip poměrně jednoduchý, existuje několik technických problémů, které ztěžují zavedení elektromagnetického děla do běžného provozu:

Elektromagnetické dělo (nebo kolejnicové dělo či anglicky railgun) je elektricky napájená střelná zbraň, v níž vodivý projektil urychluje Lorentzova síla vzbuzená silným elektrickým impulzem.

磁道炮(英语:railgun),也称轨道炮,是一种与单极马达原理相似的电磁炮发射装置。磁道炮以电流产生的劳仑兹力加速载物,令其沿平行的导轨移动,并进入下一个轨道继续加速。


法拉格特級驅逐艦 (1934年)

Stavba.

Celkem bylo postaveno osm jednotek této třídy. Na jejich stavbě se podílelo šest loděnic. Stavba jednotlivých lodí byla zahájena mezi lety 1932–1934. Do aktivní služby torpédoborce vstupovaly v letech 1934–1935.

Konstrukce.

Základní výzbroj tvořilo pět 127mm kanónů v jednohlavňových postaveních – dvě na přídi, jedno na plošině za druhým komínem a zbylá dvě na zádi (přední dvě děla byla kryta štítem). Protiletadlovou výzbroj představovaly čtyři 12,7mm kulomety. Na palubě byly též dva čtyřhlavňové 533mm torpédomety, umístěné v ose lodi. Během války byla protiletadlová výzbroj posilována a na jejím konci ji tak tvořily až čtyři 40mm a čtyři 20mm kanóny.  Pohonný systém tvořily dvě turbíny a čtyři kotle. Lodní šrouby byly dva. Nejvyšší rychlost dosahovala 37 uzlů.

Operační nasazení.

Celá třída byla nasazena v bojích druhé světové války. Napadení Pearl Harboru japonským palubním letectvem dne 7. prosince 1941 bylo přítomno všech osm torpédoborců, tvořících zde 1. eskadru torpédoborců. "Monaghan" přitom objevil a potopil japonskou miniponorku.  Dále operovaly na pacifickém válčišti, například se zapojily do bitvy v Korálovém moři, bitvy u Midway, kampaně na Šalomounových ostrovech a do aleutské kampaně. "Worden" přitom na aleutském ostrově Amčitka v lednu 1943 ztroskotal a musel být opuštěn. Naopak "Monaghan" a "Dale" březnu 1943 bojovaly v bitvě u Komandorských ostrovů.  "Hull" a "Monaghan" byly ztraceny ve Filipínském moři, když zde americký svaz Task Force 38 dne 18. prosince 1944 zastihla tropická cyklóna Cobra (třetí ztracenou lodí byl torpédoborec "Spence").  "Farragut", "Hewey", "MacDonough", "Dale" a "Aylwin" válku přečkaly a byly vyřazeny bezprostředně po jejím skončení. Poté skončily v hutích.

Třída Farragut byla třída torpédoborců námořnictva Spojených států amerických. Celkem bylo postaveno 8 jednotek této třídy. Všechny byly nasazeny ve druhé světové válce. Tři byly za války ztraceny a zbylé po válce sešrotovány.

法拉格特级驱逐舰(Farragut class destroyer)是1930年代美国建造的驱逐舰,总共8艘。他们和前级相差十多年,因此很明显的比前级近代化。他们在太平洋战争时都是第一线驱逐舰,战争结束前共丧失3艘。 此级以及后继各级因为比过去的平甲板型优秀太多了,有些老旧驱逐舰官兵觉得已经超过驱逐舰该达到的性能,设备过于奢侈豪华,因此给了「镀金的」(Goldplater)称呼。


Chování účastníků aukce.

Aby zájemce vyhrál aukci, musí nabídnout vyšší cenu než jeho protivníci. Aby však byla aukce pro zájemce výhodná, v případě obálkové metody je obvyklé, že stanoví cenu, která je pod skutečnou hodnotou, kterou přisoudí dražené věci. Pokud by stanovil cenu výše nebo na hranici hodnoty, kterou pro ně dražená věc má, pak by v případě výhry aukce musel zaplatit tuto cenu a celkový užitek z transakce by pro něj byl nulový nebo záporný.  Tato skutečnost má za následek, že dražitel sice může získat větší částku vyplývající z toho, že vítěz neodhadne částku, která by byla dostatečná pro vítězství a nabídne zbytečně více, avšak není možné poznat skutečnou cenu, kterou by byl vítěz ochoten dát, protože každý z účastníků je motivován k tomu, aby nabídnul cenu, která je pod skutečnou cenou jeho užitku. V aukci typu obálková metoda tedy není možné odhalit skutečnou tržní hodnotu dražené věci.  V aukci typu obálková metoda není možná žádná interakce mezi zájemci ve smyslu konzultace nabídnuté ceny. Předložení nabídky je také možné pouze jednou. Zájemce se může rozhodnout mezi postupem nabízet vyšší cenu a vyhrávat aukci častěji nebo nabízet nižší cenu a získat tak více v případě výhry aukce.  Z hlediska strategie stanovení ceny je obálková metoda ekvivalentní holandské aukci. Na rozdíl od "Sealed second-price auction" a anglické aukce není dominantní strategií u obálkové metody předložit nabídku s cenou rovnající se vlastnímu užitku. Nicméně teoretická optimální strategie stanovení ceny je pro všechny zájemce u obálkové metody i holandské aukce stejná.

Výnosy z aukce obálkovou metodou ve srovnání s dalšími aukcemi.

Aukce jako je obálková metoda, kde vítězí nejvyšší předložená nabídka, mohou být pro dražitele stejně výnosné jako aukce, kde vítěz platí druhou nejvyšší nabídku, tedy tu, kterou on nepředložil. S tímto tvrzením a také množstvím důkazů přišel William Vickrey, kanadský profesor ekonomie, který získal spolu s Jamesem Mirrleesem Nobelovu cenu za ekonomii za výzkum v oblasti pobídek při asymetrické informaci.  Konkrétní příklad je, že nabídnete v aukci 90 dolarů za antickou panenku. Pokud druhá nejvyšší nabídka bude 80 dolarů, panenku získáte za 90 dolarů. Pokud byste nabídli 100 dolarů, panenku byste získali tak ovšem za vyšší cenu. V aukci, kde vítěz platí nejvyšší cenu, je tedy nejlepší strategií nabídnout méně, než nakolik si panenku ceníte. Takovou situaci teoretici označují jako "bid shading". Bid shading zájemci v aukcích provádějí také z důvodu, aby zamezili situaci anglicky označované jako "winner's curse". Winner's curse, která by se dala přirovnat k Pyrrhovu vítězství, říká, že zájemci v aukcích se sdílenou hodnotou ("common value auction") a nedokonalými informacemi mají tendenci zaplatit vyšší cenu, než je skutečná hodnota dražené věci z jejich pohledu.  Vickrey dokázal, že v celé řadě situací může dražitel očekávat stejnou částku bez ohledu na to, kterou z hlavních typů aukcí použije. V roce 1981 rozšířil Vickreyovu teorii Roger Mayerson z Chicagské univerzity a dokázal, že všechny aukce přinášejí stejnou očekávanou hodnotu za podmínek, že draženou věc získá zájemce, který ji nejvíce ocení a ten, kdo nabízí nejméně, neplatí ani nedostává žádné peníze nebo odměnu, což například pro aukci obálkovou metodou je dáno tím, že zájemcům se nevyplatí nabízet nejvyšší cenu, kterou jsou skutečně ochotni zaplatit.  Přes výsledky výzkumu, který provedli Vickrey a Mayerson, není možné studium aukcí uzavřít konstatováním, že všechny aukce přinášejí stejný zisk a nejjednodušší strategii má "Sealed second-price auction". Důvodem je, že Vickrey neposkytl odpovědi na všechny otázky. Konkrétně nevyřešil aukce, kde vítěz aukce nemusí bezpodmínečně získat draženou věc jako v případě, kdy aukce upřednostňuje znevýhodněné zájemce (malé společnosti přihazují proti korporacím) nebo v případě stanovení limitní ceny, kterou nesplní žádný ze zájemců.

Vnější faktory aukce a její podmínky.

Pro aukce typu obálková metoda existuje několik možných variant prostředí, informací a pravidel, které hrají roli při provedení aukce a případné volbě nejvhodnější strategie stanovení ceny:

Využití obálkové metody.

Tento typ aukce a podání nabídek se užívá při refinancování aktiv a mezinárodním obchodu. Ministerstvo financí Spojených států amerických používá tuto metodu k prodeji většiny cenných papírů na financování národního dluhu USA.  Obálková metoda je používána v Japonsku k prodeji sušených ryb, a sice následujícím způsobem: zájemci uloží nabídky do krabice, která je následně předána dražiteli. Po určitém dohodnutém čase dražitel oznámí vítěze aukce.  Aukce obálkovou metodou je používána také pro ocenění stavebních projektů. Nicméně je zde rozdíl v tom, že zájemce nabízí naopak co nejnižší cenu, za kterou je ochoten stavbu realizovat. Vyhrává tedy nejnižší nabídka.

Další varianty First-price aukce.

Švýcarská aukce je označení pro variantu aukce typu obálková metoda, kdy sice není možné měnit nabídnutou cenu během dražby, výherce dražby ale může po jejím skončení draženou věc přijmout nebo odmítnou za vydraženou cenu. Označení švýcarská aukce pochází z využití tohoto typu aukce v prostředí švýcarského stavebnictví. Během projektu často dochází k dodatečným úpravám nebo prodlevám a pokud tyto přesáhnou určitou mez, kdy již není výhodné dále pokračovat v projektu s prvním výhercem aukce, projekt je přidělen nejčastěji druhému nejlepšímu zájemci. Pokud je však rozdíl mezi první nebo druhou nabídkou vyšší než stanovená mez (obvykle 10 procent), první výherce musí splnit nabídnutou cenu nebo nést tyto náklady.  Holandská aukce také známá jako "otevřená aukce s klesající cenou". V tradiční holandské aukci začne vyvolávač s vysokou nabídnutou cenou, která je snižována, dokud není někdo z účastníků ochoten akceptovat vyvolávačovu cenu. Účastník, který v aukci vyhrál, zaplatí oznámenou cenu. Holandská aukce je pojmenována podle svého nejznámějšího příkladu – holandské tulipánové aukce. („Holandská aukce“ je také občas užívána pro popis online aukcí, kde je současně prodáváno mnoho identických položek stejnému počtu dražitelů.) Kromě prodeje řezaných květin v Nizozemsku se holandská aukce používá pro komodity podléhající zkáze jako jsou ryby a tabák. V praxi se ovšem holandská aukce příliš nepoužívá.

Obálková metoda je typ aukce, ve které vítězí nejvyšší nabídka, která je účastníkem (dražitelem) také zaplacena. Nabídky jsou uloženy v obálkách tak, aby nebyla vidět jejich hodnota, a odevzdány ke konkrétnímu termínu. Otevření obálek se děje zpravidla najednou za přítomnosti vybraných osob, které mohou sledovat vyhodnocení nabídek.

第一价格密封拍卖(英语:FPSBA)是拍卖的一个常见类型,属于盲拍(英语:blind auction)的一种。其中,所有竞拍者同时提交密封的出价,所以没有人知道其他人的出价。出价最高者将以他们出的价格获得拍卖品。


Průběh dolarové aukce.

Příprava a pravidla dolarové aukce.

Tato aukce je postavena na průběhu anglické aukce, ale jedná se spíše o aukci typu všichni platí (first price all-pay auction) pro dva hráče. Účastníci nabízejí postupně vyšší a vyšší příhozy za předmět, který se draží, v našem případě je to dolarová bankovka. Vítěz dostane bankovku za cenu, kterou bankovku vydražil, ale i druhý hráč s nejvyšším příhozem musí zaplatit svůj příhoz a bankovku nedostane. Být druhý znamená zaplatit za nic.  Aby měla dolarová aukce smysl, je nutné, aby zde byli aspoň dva hráči, kteří jsou ochotni se aukce za daných pravidel zúčastnit. Pro teoretické popsání jsou dva hráči postačují, ale běžně se dá hra hrát ve větším veřejném počtu lidí. I když se zdá, že účastnit se této akce je výhodné, v jistém momentu hry hráči eskalují závazek, a proto je běžné, že se takto jednodolarová bankovka skoro vždy vydraží za více než jeden dolar.  V pravidlech se dále uvádí, že příhoz může být minimálně jeden cent, nicméně většinou se neudává nějaký horní limit příhozu a hráči tedy mohou přihazovat libovolně, ale vždy aspoň po jednom centu.  Zároveň je zakázána komunikace mezi účastníky, takže v čisté dolarové aukci je vyloučeno, aby se hráči domluvili a rozdělili si výhru.  Pokud není omezen horní limit příhozu, může agresivní zvýšení příhozu vést k „snadnějšímu“ přebytí příhozu, protože např. po prvním příhozu jednoho centu může další hráč přihodit např. devadesát devět centů. Pokud by hráč s druhým příhozem nepřihodil na jeden dolar a hra by skončila, hráč s druhým příhozem by prakticky jen odevzdal svůj příhoz jednoho centu vítězi aukce, jako jeho zisk. Je nutné poznamenat, že při příhozu z jednoho centu na devadesát devět centů bude hráč s druhým největším příhozem tíhnout k příhozu na jeden dolar, protože by na tom byl hráč ekonomicky lépe. Toto rozhodnutí však vede k tomu, že hráč s příhozem devadesát devět centů je na tom výrazně hůře, a proto druhý hráč většinou příhoz na dolar a jeden cent uskuteční, čímž se rozbíhá eskalace závazku postavená na racionálním rozhodnutí.  Pravidla jsou tedy nejčastěji taková:

Průběh dolarové aukce.

Na obr. 1 ilustrujeme průběh dolarové aukce, kde hráči soupeří o objekt s hodnotou v (v > 0). První hráč vstupuje do hry na příhozu jednoho centu (n=1), za kterým vidí zisk devadesáti devíti centů (výplata dána v - n). Druhý hráč však přihodí na dva centy, jelikož stále přihazuje podle racionální teorie, kdy věří, že za svůj příhoz dostane dolarovou bankovku. Takto to pokračuje dále, patrně až k hranici jednoho dolaru, kolem které si přihazující začínají uvědomovat, že nastoupili do eskalačního kolečka.  Hráč, který učinil příhoz na jeden dolar ví, že i když vyhraje, nezíská nic navíc, ale nebude muset zaplatit za své druhé místo. Hráč na druhém místě (typicky s příhozem devadesáti devíti centů) však svůj příhoz musí zaplatit a nedostal by nic, proto je pro něj také vhodné, aby sice přeplatil cenu draženého dolaru s tím, že nebude muset platit dolar za druhé místo, ale jen jeden cent (za předpokladu, že hráč s druhým nejvyšším příhozem to zkrátka vzdá). Právě v dolarové aukci nejsme schopni určit užitek každého agenta, jelikož se jedná o nekonečnou hru.  Jak lze z grafu dobře vidět, pro dražitele bankovky se aukce stává zisková již po překročení padesáti a jednoho centu, za předpokladu, že druhý nejvyšší příhoz je na padesáti centech. V tomto momentu má nabízející zisk jednoho centu, což je stejná cena, jakou musí kolektivně zaplatit dva přihazující (cena jejich společných nákladů).  Předpokládejme stále pro zjednodušení jenom dva hráče jako přihazující. Na začátku aukce navíc se musí oba dva hráči rozhodnout, zda někdo z nich do hry vstoupí. Pokud se student 1 rozhodne vstoupit do hry, student dva bude také zvažovat, zda má do hry vstoupit, nebo pokračovat. Typicky se ve hře vytvoří nekonečná smyčka, kdy oba hráči přihazují více a více, čímž násobí zisk dražitele. Délka smyčky obvykle závisí na tom, jak hráč předpokládá chuť druhého hráče neustále přihazovat.

Strategie v dolarové aukci.

K tomu, aby bylo možné stanovit racionální strategii v dolarové aukci, je potřeba explicitního předpokladu omezeného množství prostředků hráče pro příhoz.  Ti, co se aukcí zúčastnili většinou tvrdí, že je lepší se aukce vůbec neúčastnit, ale to nemůže být rovnováha. Pokud by jeden věděl, že ten druhý nebude přihazovat, nejlepší řešení je přece jenom se hry zúčastnit příhozem jednoho centu. Evidentně se nedá se spolehlivostí tvrdit, že racionální hráč by se aukce nikdy nezúčastnil.  Další možnou strategií je pro hráče se předem domluvit, aby oba dva hráči dělali nízké příhozy, a pak si výhru rozdělili. V teorii dolarové aukce se však tato strategie nepředpokládá, komunikace a tvorba jakýchsi úmluv je zakázána.  V zásadě existují tři profily strategie v této potenciálně nekonečné hře:  Podle Lescanne a Perrinel je druhá a třetí strategie dokonalou rovnováhou v podhře. Uvažujme, že jsem Alice a jsem někde uprostřed hry, tudíž zvažuji, zda mám skončit (protože Bob bude stále pokračovat), anebo budu pokračovat, protože předpokládám, že Bob skončí. Pokud Bob bude jednat podobně, máme zde eskalaci. Takže v každém kroku má agent možnost se vzdát, a být racionální, anebo pokračovat, a být racionální také.

Dolarová aukce v praxi.

Zábavná, naučná a zisková hra.

Dolarová aukce někdy ilustruje bolavé vítězství. I když zvítězíte, prohráli jste. Pokud se zdá, že hra takovou dynamiku nabere, je lepší prostě hru nehrát, nebo nepokračovat. Shubik pokládá tuto hru za jednoduchou, zábavnou a skupinovou hru, kterou lze hrát ve větší skupině lidí a je většinou velmi zisková pro pořadatele aukce.  Podle majority hlášených případů se dolarová bankovka vydraží vždy nejméně za jeden dolar. V citovaném experimentu se čtyři dolarové bankovky vydražily za 8,5$ a 11,1$.  V dalším experimentu, kdy byla dražena dvacetidolarová bankovka, Muringhan popisuje, že byla bankovka prodána za 250$ a dokonce i za 2 000$. Tyto příklady jsou ale extrémní podobou dolarové aukce.

Dolarová aukce jako příklad z reálného světa.

Dolarová aukce se dá častokrát připodobnit k mezinárodním konfliktům, ale vůbec i konfliktům a finančnímu chování v reálném světě, kde jakmile už hráči začnou hrát, nedokáží přestat hrát. Příhozy jdou stále nahoru (sázky se zvětšují), a tím jak každá strana má stále více a více investováno ve hře, je těžké říct "končím". Toto je však nejlepší rozhodnutí.  Tento koncept eskalace závazku je ilustrován např. na válce ve Vietnamu, ve finančnictví jako stále pokračující investice do utopeného aktiva ve víře, že to bude lepší, nebo např. v tzv. penny aukcích, které v poslední době začínají nabírat na popularitě.  Maynard-Smith přirovnává dolarovou aukci i ke konfliktu dvou zvířat u pramene vody, které se nemohou napít, dokud jedno z nich neodejde. Delší čekání znamená nenavrátitelný náklad energie pro obě zvířata, a také představuje ztracenou příležitost, a tím koresponduje s neustálým přihazováním o cent v dolarové aukci.

"Penny aukce".

Koncept dolarové aukce je čitelný v tzv. penny aukcích, které například představuje aukční portál http://www.swoopo.com.  Typicky, například notebook se prodává v maloobchodě za 1 500 dolarů. Přihazování začíná na jednom centu a příhozy rostou nahoru také po jednom centu, nicméně vznesení příhozu stojí šedesát centů. Každá aukce má naplánované datum skončení, ale jakmile se blíží konec aukce a někdo provede příhoz, je čas ukončení aukce prodloužen o dvacet sekund. Dramatický prodej mnoha výrobků tak láká hlavně tím, že skutečně většinou vítěz získá daný předmět levněji než v maloobchodě, přičemž zisk pro dražitele je 2x - 3x tak větší, než udávaná tržní cena.

Dolarová aukce pro zlepšení finanční rozhodování.

Individua vždy nejednají racionálně, na což Shefrin upozorňuje v teorii behaviorálních financí, kde psychologická zkreslení mají dopad na malé, ale i velké operace.  Podle Balyeta, který použil dolarovou aukci jako výukový nástroj pro demonstrování některých zkresleních v behaviorálních financích, studenti, kteří hráli dolarovou aukci, vykázali typické charakteristiky následujícího chování:  Balyet dále rozebírá toto chování a ilustruje je na průběhu dolarové aukce, kterou si studenti mohou vyzkoušet. Ideální je skupina patnácti studentů, nicméně i při polovině se dá docílit podobných výsledků. Cílem cvičení je porozumět tomu, jak psychologické a kognitivní zkreslení ovlivňuje naši racionalitu, a jak se také dá najít sub-optimální chování, když už se ve hře ocitnete. Jak Balyet poznamenal v rozporu s O'Neill a Leininger, pro některé investiční a korporátní aplikace financí tato možnost není možná.

Dolarová aukce je sekvenční hra s nenulovým součtem, kterou navrhl ekonom Martin Shubik k ilustrování paradoxu v teorii racionální volby. Shubik poznamenal, že i když se hráčům zvyšují v průběhu této aukce náklady (protiklad k výplatě), stále pokračují v přihazování. Shubik toto vidí jako paradox, O’Neill a Leininger považují přihazující za iracionální, Gintis hovoří o nelogickém konfliktu eskalace a Colman dolarovou akci připodobňuje k Mackbetově efektu podle Shakespearovy hry. Lescanne a Perrinel naproti tomu vyvracejí, že v dolarové aukci je eskalace iracionální, čímž vyzývají tradiční skoro čtyřicetileté chápání dolarové aukce jako Shubik.

拍卖美元(英语:Dollar auction)是经济学家提出的一种非零和对抗博弈,目的是展现传统理性选择理论中的悖论,其中玩家在博弈(游戏)中作出看似理性的选择时,反而会被迫作出最终非理性的决定。


Historie.

Na místě kostela se v 13. století nacházela malá dřevěná kaple se hřbitovem. Mateřským kostelem byl "Ouderkerk aan de Amstel", v roce 1334 však byl již samostatným farním kostelem zasvěceným sv. Mikuláši. Počátkem 15. století byl od něho odštěpen na západě města se nacházející Nieuwe Kerk (Nový kostel).  Původní dřevěná stavba byla v 2. polovině 13. století nahrazena kamennou stavbou halového kostela, pravděpodobně nejstarším halovým kostelem v Nizozemí. Kolem roku 1330 dostal kostel nový chór, v letech 1330-1350 byl rozšířen o dvě postranní lodě. V pozdějších letech se na východě rozrostl o pětiboký ochoz chóru. V letech 1380–1412 byla k severní straně připojena kaple sv. Jiří, v letech 1450–1460 na jihu kaple sv. Sebastiána. V 16. století byl strop lodě kostela zvýšen a byla zvětšena věž. V současnosti zaujímá kostel plochu 3 300 m2.  V roce 1566 padla středověká výzdoba a mobiliář za oběť obrazoborectví, po roce 1578 dostal kostel vybavení pro protestantské bohoslužby, v tomto roce začal plnit i roli matriky, byl využívat i k přechovávání městského archivu. V letech 1584 - 1611 sloužil kostel také jako burza.  V roce 1951 musel být kostel kvůli nebezpečí zřícení uzavřen a byl po dobu 24 let restaurován. Další renovace proběhla v letech 1994 - 1998.

Pohřebiště Oude Kerk.

Do roku 1865 se v Oude Kerk pohřbívalo. Nachází se na 2 500 hrobů s více než 10 000 pohřbených amsterodamských občanů. Mezi nimi jsou např.:

Varhany.

Varhany postavil v letech 1724–1726 Christian Vater, žák Arpa Schnitgera, podle severoněmecké tradice, s 45 registry, 8 měchy a 54 píšťalami. "Johann Caspar Müller" je posléze rozšířil o dalších 9 registrů. V letech 1869 a 1879 doznaly varhany úprav a změn od "C.F.G. Wittea". V současnosti se připravuje jejich restaurace.

Zvonkohra.

Ve věži Oude Kerk je zavěšena zvonkohra, kterou odlil původně v roce 1858 "François Hemony". Z jeho 35 zvonů o váze 0-3400 kg a tónovém rozsahu "c1"-"d1" až "b4" se do současnosti dochovalo jen 14 největších, ostatní jsou od zvonařské firmy "Eijsbouts".

Oude Kerk (nizozemsky "Starý kostel") je nejstarší dochovaná stavba Nizozemského hlavního města Amsterdamu. Nachází se ve čtvrti "De Wallen", známé jako ""čtvrť červených luceren"".

老教堂(Oude Kerk)是阿姆斯特丹最古老的本堂区教堂,1306年由乌德勒支主教祝圣。它耸立在德瓦伦(De Wallen),现在阿姆斯特丹的主要红灯区。教堂占地面积约三千三百平方米,其基础是一个人工土堆,被认为是这个沼泽地带最坚固的地基。


Historie.

Počátky objevování dědičných metabolických poruch jsou spojeny se jménem Archibalda Garroda, který jako první poukázal na souvislost lidských nemocí a Mendelových zákonů dědičnosti a formuloval koncept dědičných metabolických poruch (inborn errors of metabolism). Garrod se zabýval studiem alkaptonurie a v roce 1902 publikoval knihu "The Incidence of Alkaptonuria: a Study in Chemical Individuality", která je prvním záznamem případu recesivní dědičnosti u lidí. V roce 1923 vyšla další jeho kniha s názvem "Inborn Errors of Metabolism", v níž publikoval své studie o alkaptonurii, cystinurii, pentosurii a albinismu. Právě překladem termínu inborn errors of metabolism vznikl u nás dlouho používaný nepřesný název vrozené metabolické poruchy (vrozené metabolické vady).

Etiopatogeneze.

Příčinou DMP je geneticky podmíněná porucha funkce enzymu či transportního proteinu. Molekulovou podstatou této dysfunkce je obvykle homozygocie či smíšená heterozygocie u nemocí s autozomálně recesivním způsobem přenosu, hemizygocie u nemocí s gonozomálně recesivním přenosem a přítomnost mutací v nadkritickém množství organel u nemocí s mitochondriální dědičností. U části DMP jsou mutace v příslušných genech jediným postačujícím faktorem pro rozvoj klinicky patrné nemoci (především u nemocí organel). Naproti tomu u ostatních DMP je pro klinickou manifestaci (kromě genové mutace) nezbytné vystavení pacienta látce, kterou nedovede zpracovávat.  Důsledkem enzymové nebo transportní poruchy je hromadění substrátů příslušné reakce a chybění jejích produktů. Z nadbytečných substrátů navíc mohou vznikat toxické vedlejší produkty. Tyto komplexní změny v koncentraci metabolitů mohou mít nečekané a velmi vzdálené dopady na činnost buněk (např. na signální kaskády) a rovněž na zcela jiné orgány, než na ty, které jsou enzymovým deficitem postižené (např. u poruch cyklu močoviny jsou obvykle sídlem primárního defektu játra, nemoci se však projevují poruchami vědomí při systémové hyperamonemii).  Unikátní kombinace těchto dvou základních patogenetických mechanismů postihujících metabolismus látek s různou chemickou strukturou v rozmanitých orgánech pak vede ke vzniku celé škály klinických projevů lišících se u jednotlivých DMP. Změněné koncentrace metabolitů jsou obvykle prokazatelné ve tkáních a tělesných tekutinách, a proto je stanovení těchto metabolitů obvyklým diagnostickým postupem u DMP.

Epidemiologie.

V současné době již nelze vycházet z představy, že výskyt dědičných metabolických onemocnění v populaci je vzácný a že se s nimi praktický lékař během své praxe nesetká. Diagnóza metabolických onemocnění vyžaduje úzkou spolupráci mezi praktickými lékaři a specializovanými laboratořemi.

Klasifikace.

Pro seskupování jednotlivých DMP do vyšších hierarchických celků neexistují jednotná kriteria, různá klasifikační schémata vycházejí z různých aspektů DMP:  V následujícím textu bude použita klasifikace definovaná metabolickou dráhou nebo typem metabolitu.

Klinické příznaky.

Klinické příznaky metabolických onemocnění jsou různorodé a mohou se objevit u dětí i v pozdějším věku. Jejich závažnost závisí na typu molekulárního postižení, stupni enzymového deficitu a funkci postiženého enzymu nebo jiného proteinu v metabolických dějích. V novorozeneckém a časném kojeneckém věku se manifestují závažné deficity klíčových enzymů a průběh těchto onemocnění je často smrtelný.  Některá onemocnění se mohou projevit příznaky specifickými (typickými pro dané onemocnění), jindy se metabolická porucha projeví nespecificky (příznaky, které nacházíme i u jiných onemocnění).  Podezření na přítomnost metabolické poruchy by měly vzbudit zejména následující příznaky:  Podle rychlosti nástupu klinických příznaků rozlišujeme metabolická onemocnění s akutním, intermitentním a chronickým průběhem.

Diagnostika.

V případě dědičné metabolické poruchy způsobené deficitem enzymu nebo transportního proteinu dochází v místě metabolického bloku k hromadění specifických metabolitů. Podezření na určitou DMP lze pak vyslovit buď na základě stanovení zvýšené koncentrace metabolitů hromadících se nad metabolickýcm blokem nebo stanovením snížené koncentrace (event. nepřítomnosti) metabolitů pod tímto blokem. Podezření na DMP pak musí být ověřeno, což je možné provést na úrovni enzymu nebo genu.

Léčba.

Moderní léčba pacientů s DMP je založená na znalosti patogeneze nemocí a závisí na typu choroby a její klinické závažnosti. V současné době je známa léčba přibližně u jedné třetiny pacientů s DMP. V akutní fázi onemocnění se používá hemodialýza nebo hemodiafiltrace k odstranění toxických metabolitů z organismu. Pro udržení dlouhodobé metabolické kompenzace u poruch metabolismu aminokyselin se používá nízkobílkovinná dieta doplněná o esenciální (nepostradatelné) aminokyseliny prostřednictvím speciálního dietního přípravku. U poruch beta-oxidace mastných kyselin se doporučuje častá strava s omezeným obsahem tuků. V léčbě některých DMP se uplatňuje podávání vysokých dávek vybraných vitamínů. U části pacientů s lysozomálním onemocněním je účinné injekční podávání rekombinantního enzymu, u jiných pacientů s tímto typem onemocnění se uplatňuje transplantace hematopoetickými kmenovými buňkami nebo orgánová transplantace (jater, ledvin, srdce).

Prevence.

Primární prevence' DMP není s ohledem na jejich genetický původ možná. Velký význam však má prevence sekundární, která spočívá ve včasné diagnostice konkrétní DMP. Klasickým příkladem úspěšné sekundární prevence onemocnění se včasně zahájenou příslušnou léčbou (pokud je léčitelné) jsou novorozenecké screeningové programy. S výjimkou nemocí s mitochondriální dědičností je naprostá většina DMP diagnostikovatelná v rizikových rodinách prenatálním vyšetřením.

Vrozené metabolické poruchy (správněji dědičné metabolické poruchy (DMP)) představují heterogenní skupinu přibližně 800–900 genetických onemocnění, jejichž společným rysem je přítomnost biochemických nebo enzymatických odchylek, které je možné zjistit pouze speciálním vyšetřením. DMP jsou typickými představiteli skupiny vzácných nemocí („rare diseases“). Jsou děděné většinou autozomálně recesivním či gonosomálně recesivním i dominantním způsobem, u některých je dědičnost mitochondriální.

遗传性代谢缺陷(英语:Inborn error of metabolism)在新陈代谢过程中,除了制造出营养外,如果身体未能将食物其他部分成功代谢成为可以从排泄器官(如消化系统,泌尿系统及排汗系统、呼吸系统等)排出之废弃物,这些废弃物将遗留在身体器官裹。而这些物质最终会对身体产生不良后果,形成毒害。


Popis.

Dosahuje délky 12-15 metrů, přičemž zaznamenané maximum je 15,5 metru. Hmotnost se pohybuje v průměru mezi 25 a 28 tunami, maximum je 40 tun. Samice bývají obvykle mírně větší než samci. Dožívá se 50-70 let. Zbarvení je šedočerné až šedohnědé s velkým množstvým světlých skvrn, což jsou stopy po kožních parazitech (korýši rodů "Cryptolepas" a "Cyamus").

Rozšíření.

Žije v Tichém oceánu ve dvou oddělených populacích, jedna u břehů Severní Ameriky, druhá u břehu severovýchodní Asie. Populace u severovýchodní Asie je ovšem kriticky ohrožena a je pravděpodobné, že vyhyne. V posledních letech je pro ni novým ohrožením narušení životního prostoru těžbou ropy a zemního plynu projektem Sachalin-1. Celková velikost populace není známa, ale podle různých odhadů jde o několik desítek tisíc jedinců (zřejmě okolo 26 000, nicméně maximální neověřené odhady na základě zkoumání DNA hovoří až o 118 000).

Ekologie.

Potravu plejtvákovců tvoří plankton, kril, různí mořští červi, malí krabi a hejna tvořící malé ryby. V menší míře se živí i vodními rostlinami. Potravu sbírá většinou při mělkém oceánském dně, málokdy se živí při hladině.  Jde o jediný druh kosticovců, který se páří a rodí mláďata v mělkých pobřežních vodách. Březost trvá 12-13,5 měsíce, nově narozené mládě je 3,5-5 metrů dlouhé. V Atlantském oceánu byl plejtvákovec šedý loven už před naším letopočtem, od začátku 18. století se zde vyskytoval pouze ojediněle a začátkem 20. století zde byl již zcela vyhuben. Plejtvákovec šedý pluje každý rok 18 000 km: v Arktidě se živí, ale rozmnožují se na východě v Tichém oceánu u pobřeží Kalifornie a na západě u korejských břehů. Cesta, kterou podnikají skupiny o dvou až třech zvířatech, trvá kytovcům kolem tří měsíců.

Predace.

Hlavním predátorem plejtvákovce šedého (kromě člověka) je kosatka dravá. Bylo zaznamenáno mnoho případů útoků kosatek na plejtvákovce, především na mláďata. Kosatky většinou postupují tak, že se snaží oddělit mládě od samice (či stáda) a utopit ho tím, že se střídají při tlačení na jeho hřbet a zabraňují mu se nadechnout. Čelisti obvykle používají až když je oběť mrtvá.

Plejtvákovec šedý ("Eschrichtius robustus", další české názvy jsou velryba šedá a plejtvák šedý) je středně velká velryba z podřádu kosticovců a jediný zástupce čeledi plejtvákovcovitých.

灰鲸(学名:),现又称东太平洋灰鲸,其他称呼有加州灰鲸、魔鬼鱼、掘贝者和弱鲸,是一种每年来往摄食区和繁殖区的鲸。为灰鲸科灰鲸属的动物。在中国大陆,分布于黄海、东海等海域,多栖息于热带及暖温带海域。该物种的模式产地在瑞典。牠们约有16 米长,36公顿重,一般可活到50–60岁。灰鲸曾一度被称为「魔鬼鱼」,因为当牠们被追猎时会奋力搏斗。灰鲸是灰鲸属中唯一的现存物种,亦是灰鲸科中唯一的现存物种。灰鲸科在地球上已有约1500万年的历史。在很久之前灰鲸科一度是巨牙鲨的捕食对象(巨牙鲨现已灭绝)。


Výchozí podmínky.

Zpočátku zakladatel mingské říše Ču Jüan-čang rozhojňoval svá vojska o jednotky poražených soupeřů. Poražené oddíly byly zařazovány do armády pod svými původními veliteli. Ti se spoléhali především na své příbuzné a oddané stoupence. Důsledkem sestavování jednotek z částí loajálních k jejich bezprostředním nadřízeným byly potíže vysokých velitelů při zjišťování, kolik vlastně mají mužů a jaké jsou vazby uvnitř podřízených jednotek.  Absorpce armády státu Chan (po jeho porážce v letech 1363–1364), početnější než Čuova vlastní vojska, vyvolala nutnost zdokonalení vojenské organizace. Reorganizace roku 1364 zavedla systém wej-suo, který přinesl stabilizaci a regulérnost do výstavby ozbrojených sil. První návrh pocházel z roku 1363 od Čang Čchanga, bývalého jüanského ministra daní. Ču a jeho poradci se při jeho koncipování inspirovali jüanskou praxí, ale také systémem "fu-ping" existujícím v 6. – 8. století ve státech Západní Wej, Suej a Tchang.

Popis.

Byly zavedeny pluky ("wej") o 5600 mužích v 5 praporech po 1120 vojácích. Prapor ("čchien-chu suo") měl 10 rot po 110 mužích. "Suo" ("čchien-chu suo") byl samostatný oddíl 1128 vojáků dislokovaný ve strategických bodech provincie. Pozice velitelů se oficiálně staly dědičnými což, stejně jako desítkové dělení, byla juanská praktika.  Velitelství posádek, pluků a praporů byla obsazena dědičnými důstojníky, kteří se střídali na rotačním principu. Hlavní vojenské komise v provinciích a centru byly obsazovány jmenováním císařem, stejně tak velení polních armád (jeho důstojníci si současně zachovávali dědičné posádkové posty). Registry a seznamy vojáků kontrolovalo pět hlavních vojenských velitelství ("wu ťün tu-tu fu"), právo mobilizovat vojska měli civilní úředníci na ministerstvu války. Mobilizované jednotky poté byly postaveny pod velení jmenovaného štábu.  Po reorganizaci roku 1364 70 % vojáků jednotky dostali přiděleno hospodářství, zbytek plnil vojenské povinnosti. Vznikly ekonomicky soběstačné vojenské kolonie ("tchun-tchien"). Každý voják měl zřejmě garantováno 15 "mu" (0,9 ha) půdy k vlastní výživě; posléze dostávali 50 mu půdy s nářadím a hospodářskými zvířaty. Vojáci s rodinami (, "ťün-chu", v protikladu k rodinám civilistů –, "min-chu") byli zapsáni ve zvláštních registrech. Stali se z nich dědiční vojenští rolníci, přičemž každá rodina měla povinnost dodat v každé generaci jednoho člena k aktivní službě. Do roku 1365 bylo území na středním toku Jang-c’-ťiang, zničené válkou, osídleno vojenskými koloniemi. Během 25 let vojenští rolníci produkovali 300 000 tun zrna ročně, dost k uživení miliónové armády.  Kombinace dědičných vojáků i důstojníků a rolníků pod vojenskou správou byla neobvyklou novotou v čínské společnosti. Za Chanů a Tchangů existovaly v pohraničí vojenské kolonie vojáků obdělávajících půdu, za dynastií Liao, Ťin a Jüan výnosy farem využívaly nečínští vojáci a jednotky, ale mingský systém byl odlišný, i když převzal prvky toho i onoho. Fungoval relativně efektivně do 30. let 15. století.

Pozdější vývoj.

Po roce 1368 byla armáda pravděpodobně větší než bylo třeba, ale vláda se obávala následků rozsáhlé demobilizace. V 70. létech se systém "wej-suo" stabilizoval, armáda byla díky systému vojenských rolníků soběstačná; politicky její vliv klesal. Zpočátku byla silná, po roce 1390 šest desetiletí úspěšně bránila mongolským nájezdům. V 15. století postupem doby kvalita výcviku upadala, když velitelé používali vojáky jako levnou pracovní sílu, nebo jim za poplatek výcvik odpustili, nebo jim přikázali obdělávat svá (důstojnická) pole.  Koncem 14. století existovalo v provinciích 329 "wej" a 65 "suo", v 15. století jejich počet vzrostl na 547 a 2593. Reálná bojová síla armády ale klesla. Například začátkem 16. století 78 pluků v pekingské oblasti mělo mít 380 000 vojáků, fakticky měly 50–60 000 mužů, z toho pouze 10 000 bojeschopných. Obecně počátkem 16. století měly jednotky v provinciích asi 20 % teoretického stavu, pohraniční zhruba 50 %. Při případné mobilizaci důstojníci najímali horníky či solné dělníky nebo žoldnéře, ze stejných sociálních vrstev se rekrutovali bandité. Vláda na pokles bojeschopnosti svých vojsk reagovala mimo jiné spoléháním na obranná opevnění, především Velkou zeď. Její systematické opravy začaly roku 1472, když se ekonomika zvedla z dlouhé ekonomické deprese poloviny 15. století.  Navzdory faktickému celkovému poklesu počtů vojáků počet důstojníků rostl. Koncem 14. století bylo v metropolitní oblasti 2700 důstojníků, v polovině 15. století už 30 000, kteří, kromě výplat v rýži, měli nárok ještě na 480 000 "liangů" stříbra. V kontrastu se stavem ve 14. století, vojenské výdaje značně zatěžovaly státní finance. Výdaje na pohraniční vojska prudce rostly, poté co byl začátkem 16. století postupně opuštěn systém, kdy obchodníci dodávali obilí výměnou za solné certifikáty; obilí poté vláda nakupovala na trhu. Náklady na pohraniční jednotky vzrostly z 50 000 "liangů" k roku 1500 na 2 800 000 "liangů" k roku 1573 a 3 600 000 "liangů" roku 1586. Vojenské výdaje rostly také s najímáním žoldnéřů náhradou za dědičné vojáky.

Wej-suo () byl systém organizace vojenské moci v mingské Číně. Základní organizační složkou mingské armády byly pluky ("wej") o 5600 mužích složené z 5 praporů ("čchien-chu suo"), každý z 10 stočlenných rot ("po-chu suo"). Jádrem uspořádání byly příděly půdy vojákům, ze kterých se tím stali dědiční vojenští rolníci, kteří živili své kolegy ve službě a v každé generaci byli povinni dodat jednoho muže z rodiny k vojenské službě.

卫所制为明朝的最主要军事制度,为明太祖所创立,其构想来自于隋唐时代的府兵制。


Biografie.

Mládí a manželství.

Po smrti své první ženy se Luisin otec v roce 1784 podruhé oženil s "Šarlotou Hesensko-Darmstadtskou", mladší sestrou své první zemřelé ženy. Toto manželství záhy skončilo Šarlotinou smrtí v prosinci roku 1785 po narození jejich jediného dítěte ("Karel Meklenburský", 1785–1837). Protože se v této situaci jako vdovec necítil schopen svým dcerám poskytnout potřebnou péči a výchovu, rozhodl se její otec o pomoc požádat jejich babičku, svou tchyni, princeznu Marii Luisu Albertinu z Leiningen-Dagsburg-Falkenburg, žijící v Darmstadtu. Svěřil jí své dcery Charlottu Georginu, Terezu Matyldu, Luisu a Frederiku. Život v péči babičky a vychovatelky "Salomé de Gélieu" byl pro dívky šťastný. Dne 14. března 1793 se princezny „náhodou“ setkaly v divadle ve Frankfurtu nad Mohanem s pruským králem Fridrichem Vilémem II. (1744–1797). Ten byl nadšen sličností a půvabem princezen Luisy a Frederiky. O několik týdnů později dojednal vévoda Karel s králem Fridrichem Vilémem svatební smlouvu o sňatku s jeho syny. Zasnoubení obou párů se oslavilo 24. dubna téhož roku v Darmstadtu. V prosinci roku 1793 se dívky vypravily na cestu do Berlína, kde se 24. prosince uskutečnila svatba starší princezny Luisy s pruským korunním princem Fridrichem Vilémem (1770–1840) (od roku 1797 pruského krále) a dva dny nato svatba Frederiky s jeho mladším bratrem, princem "Fridrichem Ludvíkem Karlem", zvaným Luis (1773–1796). Z manželství Luisy a Fridricha Viléma vzešlo deset potomků, mezi nimi dva pruští králové.  Luisa byla krásná žena, vzdělaná, výjimečně inteligentní; měla na svého muže velký vliv, silně zapůsobila i na ruského cara Alexandra I. Byla iniciátorkou tajné prusko-ruské dohody proti Napoleonovi, uzavřené v roce 1805 v Postupimi nad sarkofágem Fridricha II. Velikého.

Období napoleonských válek.

Po demisi Karla Augusta von Hardenberga stanula v čele protifrancouzské strany, která se v roce 1806 postavila Napoleonovi. Po prohraném střetu uprchla s manželem z Berlína přes Schwedt, Štětín, Grudziądz, Osterode do Ortelsburgu, odkud se královský pár vydal 10. prosince 1806 do Královce. V lednu 1807 se Luisa v Klaipėdě setkala s ruským carem Alexandrem I. V době mírového jednání v Tylži (6.–7. srpna 1807) se pokořila před císařem Napoleonem, prosíc ho o zmírnění podmínek diktovaných poraženým Prusům v Tylžské mírové smlouvě. Nepodařilo se jí však zachránit pro Prusy strategicky důležitou pevnost v Magdeburgu.  Od ledna roku 1806 do ledna roku 1809 pobývala v Rusku. Královský pár trávil většinu času v Petrohradu, dále v Královci a Klaipėdě. V lednu roku 1809 se vrátili do Berlína, kde Luisa podporovala tajné přípravy Ferdinanda von Schilla a Gerharda von Scharnhorsta na novou válku s Francií.

Smrt a odkaz.

Luisa zemřela v 34 letech v náručí svého manžela na zápal plic a na nádor v oblasti plic a srdce dne 19. července roku 1810 na zámku Hohenzieritz v Braniborsku, v sídle svého otce, kterého sem přijela navštívit. Pochována byla v mauzoleu v Charlottenburgu. V roce 1840 byl po jejím boku pochován i její manžel.  Vlastenectví a odvaha, které projevila v průběhu napoleonských válek, jí přinesly obrovskou popularitu, slávu a respekt.  V Prusku byla královna Luisa vzorem dobročinnosti. Byla symbolem mateřství, označována jako "Pruská madona (Preussische Madonna)" a nazývána "matkou králů". August Wilhelm Schlegel ji nazýval "Královnou srdcí" ("Königin des Herzens").  V roce 1814 založil Fridrich Vilém III. Řád Luisin ("Luiseorden"), udělovaný ženám za péči o choré a nemohoucí. V tomtéž roce na její počest byla založena "Luisina nadace (Luisenstift)" k výchově a vzdělávání dívek. V roce 1880 byla odhalena Luisina socha v Zoologické zahradě v Berlíně.

Luisa Meklenbursko-Střelická (: "Luise Auguste Wilhelmine Amalie Herzogin zu Mecklenburg-Strelitz," také "Königin Luise" "von Preußen"; 10. března 1776 Hannover – 19. července 1810 zámek Hohenzieritz, Braniborsko) byla rodem meklenburská princezna a jako manželka pruského krále Fridricha Viléma III. pruská královna. Luisa Augusta von Mecklenburg-Strelitz se narodila 10. března roku 1776 v Hannoveru jako šesté dítě (čtvrtá z přeživších dcer) meklenburského vévody Karla II. Meklenbursko-Střelického (1741–1816) a jeho první manželky Frederiky Karoliny Luisy Hesensko-Darmstadtské (1752–1782), dcery lankraběte Jiřího Viléma Hesensko-Darmstadtského a jeho manželky Marie Luisy Albertiny z Leiningen-Dagsburg-Falkenburg. Mimo jiné byla starší sestrou hannoverské královny Frederiky Meklenbursko-Střelické a neteří britské královny Šarloty Meklenbursko-Střelické, manželky krále Jiřího III.

路易丝王后(,1776年-3月10日-1810年-7月19日)是普鲁士王国的王后。她的丈夫是普鲁士国王腓特烈·威廉三世。


Konstrukce.

Ve vývoji ponorek této třídy byly kladen důraz na tichý chod, velkou hloubku ponoření (v tomto případě 300 metrů) a na vysokou rychlost pod hladinou. Ponorky byly dvoutrupé. Mezi vnějším trupem a tlakovým trupem byly umístěny palivové a balastní nádrže. V přídi byl sonar a torpédomety. Dále bylo umístěno velící centrum a za ním ubytovací prostory, v podlaží pod nimi byly akumulátory. V zadní části byl pohonný systém.  Výzbroj tvořily čtyři 550mm torpédomety. Z nich byla odpalována aktivně akusticky naváděná protiponorková torpéda L5 či po kabelu naváděná torpéda F17. Palbu řídil systém DLT D3. Během služby byly všechny francouzské ponorky upraveny pro nesení protilodních střel SM39 Exocet, odpalovaných pod hladinou z torpédometů. Na palubě mohly nést až 20 dlouhých zbraní či trojnásobný počet min.  Pohonný systém tvořily dva diesely SEMT-Pielstick 16 PA4 V 185 VO a jeden elektromotor, čerpající energii ze dvou sad akumulátorů. Ponorky měly jeden pětilistý lodní šroub. Nejvyšší rychlost pod hladinou dosahovala 20,5 uzlu, ovšem pouze po dobu pěti minut.

Uživatelé.

Francie.

Francie provozovala čtyři jednotky třídy "Agosta", objednané v rámci pětiletého programu výstavy námořních sil pro roky 1971–1975. Po jejich vyřazení již nezakoupila žádné další konvenční ponorky a používá pouze ty s jaderným pohonem.

Španělsko.

Španělsko již dříve zakoupilo a ve svých loděnicích postavilo čtyři francouzské ponorky třídy "Daphné". Rozhodlo se proto i pro třídu "Agosta", postavenou licenčně opět v loděnici E. N. Bazán (nyní Navantia) v Cartageně. Čtyři licenční ponorky španělského námořnictva nesou označení třída "Galerna". První pár byl dokončen v roce 1983 a druhý v roce 1985.

JAR.

Jihoafrická republika objednala dvě ponorky této třídy (předtím získala i tři jednotky třídy "Daphné"). Jejich dodání jihoafrickému námořnictvu však zabránilo embargo uvalené na zemi ze strany OSN. Obě ponorky proto odebral Pákistán.

Pákistán.

Ponorky této třídy, původně objednané JAR, byly Pákistánu dodány v letech 1979–1980 (Pákistán už dříve získal čtyři jednotky třídy "Daphné"). Pákistánské ponorky byly upraveny pro nesení amerických protilodních střel Sub-Harpoon. Později k nim Pákistánské námořnictvo zakoupilo ještě tři značně modernizované jednotky, označené jako S-80B (Agosta 90B).  V červnu 2016 získala turecká loděnice STM kontrakt na střednědobou modernizaci první tamní ponorky Agosta 90B "Khalid" s opcí na zbylé dvě. V tak prohrál stavitel ponorek, francouzská loděnice DCNS. V březnu 2018 byla objednána modernizace druhé jednotky "Saad". První ponorka má být hotova roku 2020 a druhá roku 2021.

Malajsie.

Malajsijské námořnictvo provozovalo v letech 2005–2009 vyřazenou francouzskou ponorku "Ouessant". Získalo ji jako cvičné plavidlo pro výcvik posádek v rámci kontraktu na stavbu dvou ponorek třídy "Scorpène".

Jednotky.

Jednotky třídy "Agosta":

Třída Agosta byla třída diesel-elektrických útočných ponorek francouzského námořnictva, která dosáhla rovněž nemalých exportních úspěchů. Ponorky vyvinula francouzské loděnice DCN (nyní DCNS). Postaveno bylo celkem 12 ponorek této třídy. Používala je námořnictva Francie, Španělska a Pákistánu, který zakoupil lodě objednané Jihoafrickou republikou, jejichž dodání zabránilo embargo uvalené rezolucí RB OSN č. 418.

奥古斯塔级潜舰(『阿戈斯塔级潜舰』Agosta class submarine;西班牙:S-70型潜舰)为法国DCNS公司研发制造的常规柴电动力潜舰,在1977年第一次进入海军服役。第一个国外客户是南非,原订购2艘,却因当时南非发生种族歧视问题,被联合国实行禁止输入武器国家,因此,没有交付南非海军,而是在1979年至1980年改出售给巴基斯坦海军。第二位国外客户是西班牙,于1983年至1985年间,在西班牙的IZAR公司建造4艘。


Život.

Élisabeth se narodila v Paříži roku 1755. Rodiče ji zprvu dali do péče kojné na venkově, kde žila až do svých pěti let. Její otec Louis Vigée byl úspěšný portrétista a poté, co ji odvezl zpět do Paříže, ji v jejích malířských začátcích podporoval. V letech 1760-1765 pobývala Élisabeth v klášterním internátu sv. Trojice, kde prokazovala velké nadání pro výtvarné umění, zejména pro kresbu. Když v roce 1767 otec zemřel, matka Jeanne roz. Massin se provdala za bohatého klenotníka jménem le Sèvre a rodina se přestěhovala blízko ke královskému paláci.  Élisabeth byla poté vzata do ochrany princeznou Louisou Marií Bourbonskou a učila se u slavných malířů, například Josepha Verneta a H. Roberta. Roku 1770 již zahájila práci jako profesionální portrétistka. V roce 1775 se provdala za Jeana-Baptista Pierre Lebruna, malíře a sběratele umění. V následujících letech namalovala mnoho obrazů členů královské rodiny, jen samotnou Marii Antoinettu portrétovala třicetkrát. Roku 1781 cestovala s manželem po Holandsku a roku 1783 byla přijata do Královské Akademie. V roce 1789 kvůli revolučním událostem opustila s devítiletou dcerkou Julií Paříž. Zprvu žila a malovala v Itálii, především v Římě. Navštívila i Neapol, kde vytvořila několik obrazů proslulé Lady Hamilton, manželky britského velvyslance, známé především jako milenka admirála Nelsona. Poté pobývala v rakouské Vídni.  Z Rakouska odjela do Ruska, kde strávila celkem šest let. V roce 1800 byla přijata za čestnou členku petrohradské Akademie krásných umění. Portrétovala mnoho slavných osob, včetně carské rodiny, a získala značné jmění. Až v roce 1802 se mohla vrátit do Paříže. Brzo poté však odjela do Anglie, kde portrétovala mimo jiné i lorda Byrona, v roce 1807 navštívila Švýcarsko a v roce 1835 a 1837 vydala zajímavé paměti. Elisabeth Vigée-Lebrunová zemřela roku 1842 v Paříži, pravděpodobně na arteriosklerozu, a byla pohřbena na hřbitově v Louveciennes u Paříže, kde jistý čas žila.

Dílo.

Élisabet Vigée-Lebrun byla neobyčejně plodná malířka, která po sobě zanechala na 660 portrétů a asi 200 krajinových maleb. Největší sbírka jejích obrazů je ve Versailles, je však zastoupena téměř ve všech velkých galeriích. Zpočátku byla typickou představitelkou slohu Ludvíka XVI. či rokoka, později se na jejích obrazech objevují stále silnější vlivy klasicismu či empiru a dokonce i romantismu.  Mezi nejznámější díla patří:

Louise Élisabeth Vigée-Lebrun ["luíz élizabet vižé lebren"] (16. dubna 1755 Paříž – 30. března 1842 tamtéž) byla francouzská malířka, jedna z nejoblíbenějších a nejúspěšnějších portrétistů 18. století za vlády Ludvíka XVI. a Marie Antoinetty i v počátku 19. století.

伊丽莎白·维杰·勒布伦(Élisabeth Vigée Le Brun,1755年-4月16日-1842年-3月30日),又译薇姬·勒布伦,勒布伦夫人;18世纪后期法国杰出女画家。因给皇后玛丽·安托瓦内特绘画肖像而出名,法国大革命后离开法国在欧洲各国作画,在意大利、奥地利和俄罗斯生活和工作了几年,在那里她继续画贵族的画像。她的画作在罗马广受好评,并被选为圣路加学院院士。一生作有约660幅肖像画及200幅风景画。


Počátky internetu.

Jako první byla dálková komunikace mezi počítači vyvinuta pro poloautomatické vojenské radarové systémy (AN/FSQ-7) a jejich obdobu v automatických rezervačních systémech aerolinií na konci 50. let 20. století.  Pojem datové komunikace — přenos dat mezi dvěma různými místy, propojenými přes nějaký druh elektromagnetického média, jako je rádio nebo elektrický drát — ve skutečnosti předchází zavedení prvních počítačů. Takové komunikační systémy byly většinou omezené „point to point“ komunikací mezi dvěma koncovými zařízeními. Telegrafické systémy a dálnopisné stroje mohou být považovány za časné předchůdce tohoto druhu komunikace. Dříve počítače používaly technologii, která byla v té době dostupná ke komunikaci mezi centrální procesovou jednotkou (CPU) a vzdáleným terminálem. Jak se vyvíjela technologie, nové systémy byly navrženy k umožnění komunikace na velké vzdálenosti (pro terminály) nebo s vyšší rychlostí (pro propojení lokálních zařízení), které byly nezbytné pro model mainframe počítačů. Pomocí těchto technologií bylo možné vyměňovat data (například soubory) mezi vzdálenými počítači. Nicméně, „point to point“ model komunikace byl omezen, neboť neumožňoval přímou komunikaci mezi dvěma libovolnými systémy; fyzické spojení bylo nezbytné. Tato technologie byla také považována za nebezpečnou pro strategické a vojenské použití, protože zde nebyly alternativní způsoby pro komunikaci v případě nepřátelského útoku.  Jako reakce na několik výzkumných programů se začaly zkoumat a formulovat principy komunikace mezi fyzicky oddělenými systémy, což vedlo k vývoji modelu přepojování paketů v digitální síti. Tyto výzkumy prováděly laboratoře Vinton G. Cerf na Stanfordově University, Donald Davies (NPL), Paul Baran (RAND Corporation) a Leonard Kleinrock na MIT a na UCLA. Tento výzkum vedl k vývoji několika „packet-switched“ síťového řešení v pozdních 60. a 70. letech 20. století, včetně ARPANET, Telnet a protokol X.25. Kromě toho, přístup veřejnosti a fanouškovských síťových systémů vzrůstaly na popularitě, včetně „unix-to-unix copy (UUCP)“ a FidoNet. Nicméně stále byli nesouvisle odděleny sítěmi, mezi kterými sloužilo pouze omezené množství bran. To vedlo k aplikačnímu přepínání paketů a k vývoji protokolu pro síťování, kde by mohlo být více různých sítí spojeno v rámci super sítě. Definicí jednoduchého běžného síťového systému, sady komunikačních protokolů, by mohla být koncepce sítě oddělena od jeho fyzické realizace. Toto rozšíření síťování začalo tvořit myšlenku globální sítě, která by byla nazvána Internet; na základě standardizovaných protokolů byla oficiálně realizována v roce 1982. K rychlému přijetí a propojení došlo přes moderní sítě západního světa, poté začal Internet pronikat i do okolního světa; de facto se stal vnitrostátním standardem globální sítě. Nicméně, nepoměr růstu mezi vyspělými zeměmi a zeměmi třetího světa vedl k digitální propasti, která zůstává dodnes.  V závislosti na trhu a zavedení soukromých poskytovatelů internetového připojení (providerů) v 80. letech, a rozmachu internetové zábavy v 90. letech 20. století, měl internet drastický dopad na kulturu a obchod. To zahrnovalo vzestup elektronické pošty (email), na textu založená diskusní fóra a WWW (World Wide Web). Spekulace investorů v nových trzích vzniklých těmito inovacemi mohou také vést k inflaci a dodatečnému kolapsu „Dot-com bubble“. Ale i přesto internet stále roste, vedený komercí, větším množstvím on-line informací a vědění a sociálních sítí známých jako Web 2.0.

Tři terminály a ARPA.

V 50. letech a začátkem let 60., předtím než se rozšířilo síťování, které vedlo k internetu, většina komunikačních sítí byla limitována v tom, že komunikace byla povolena jen mezi stanicí a sítí. Některé sítě měly mezi sebou brány nebo mosty, ale tyto mosty byly často limitovány nebo stavěny na konkrétní situaci.

Hlavní události.

Historie WWW.

Nejzajímavější složkou historie Internetu jsou samotné webové stránky. Existuje několik služeb, které poskytují pohled na stránky, jak v daném období přibližně vypadaly. Takovýmto službám se říká webarchiv. Ukázka Google z roku 1999  Vývoj WWW si prošel několika etapami, které lze označit jako web 1.0, web 2.0 a web 3.0.

Dějiny internetu jsou spojeny se vznikem počítačů (po roce 1945) a následně počítačových sítí, které jim umožnily vzájemně komunikovat. Přímým impulzem byla studená válka (od roku 1947 mezi USA a SSSR), kde protivníkům hrozilo masivní ničení komunikační infrastruktury jadernými zbraněmi. Odpovědí na toto riziko bylo v USA zadání agentury DARPA na vývoj komunikační sítě pro počítače, která by neměla žádné řídící uzly podobné telefonním ústřednám a místo toho by bylo řízení sítě rozprostřeno (decentralizováno), takže by mohla dále fungovat i při výpadku některých jejích částí. Její dnešní název je Internet.

互联网历史起源于美国努力将计算机网络相互连接的过程,这个过程涉及国际合作,特别是与英国、法国研究人员的合作。


Součásti.

Fonologická smyčka.

Fonologická smyčka pracuje s fonologickými a zvukovými informacemi. Je zodpovědná za ukládání zvukových a slovních informací do pracovní paměti a za neustálé opakování těchto informací, aby zůstaly v pracovní paměti, dokud pro nás přestanou být potřebné nebo dokud je nevystřídají nové informace. U člověka se projevuje jako vnitřní hlas, který mu zní v hlavě, když ukládá informace do krátkodobé paměti – když čte, když počítá v duchu, když si v mysli opakuje telefonní číslo, které se hodlá vytočit.  Existuje pět hlavních důkazů fonologické smyčky:

Optickoprostorový náčrtník.

Jelikož se ukázalo, že slova a zvuky nenarušují naší schopnost podržet v mysli obraz či prostorové rozložení, existuje otrok, který nazýváme optickoprostorový náčrtník (v překladech i "vizuálně-prostorový blok" nebo "vizuálně-prostorový náčrtník"). Slouží k udržení optických a prostorových informací – barev, tvarů, velikostí, vzdáleností a jiných – a manipulaci s nimi.

Centrální exekutiva.

Centrální exekutiva (v překladech i "ústředí" nebo "centrální operační jednotka") je zmíněným dvěma otrokům pracovní paměti nadřazená. Její úlohou je ovládat, koordinovat a zpracovávat informace z těchto dvou podřadných částí pracovní paměti a zaměřovat naši pozornost. Sama však nemá žádnou skladovací kapacitu.  Podle výkonnosti centrální exekutivy se pozná dobrý čtenář -- je schopen úsporně a rychle zpracovávat obsahy vět.

Epizodický buffer.

Epizodický buffer, třetí otrocký systém, navrhl Baddeley v roce 2000. Je tedy ještě mnohem méně důkladně prozkoumán, než jiné součásti modelu, a většina knih ho zatím nezmiňuje. Úkolem bufferu je spojovat různé typy informací (slovní, vizuální i prostorové) v plynulé představy seřazeny podle času.  Epizodický buffer byl zaveden kvůli:

Psychologové Alan Baddeley a Graham Hitch roku 1974 představili svůj model pracovní paměti. Jejich model vycházel z toho, že v pracovní paměti se skladuje mnoho různých typů informací, které je zapotřebí ke komplexnějším úlohám, a rozdílné oblasti mozku se těmto typům informací věnují. Proto také vykonání dvou úloh najednou je efektivnější a rychlejší u úloh, které užívají jiných oblastí mozku a tedy jiných druhů pracovní paměti, než u úloh, které využívají stejných oblastí mozku. Pracovní paměť původně rozdělili na tři hlavní části: optickoprostorový náčrtník, fonologickou smyčku a centrální exekutivu, která tyto dvě podřadné části, označované jako otroci, řídí. Tento původní model se také nazývá tříjednotkový model pracovní paměti. Roku 2000 k modelu Baddeley přiřadil další otrocký systém, epizodický buffer.

巴德利工作记忆模型(英文:"Baddley's model of working memory")是巴德利(Alan Baddeley)和希奇(Graham Hitch)在1974年提出的工作记忆模型,试图呈现更准确的初级记忆模型(通常称为短期记忆 )。工作记忆将初级记忆分成多个元件,而不是单个统一构造。


2011年多莫傑多沃國際機場炸彈襲擊事件

Podrobnosti.

Nálož explodovala v 16 hodin 37 minut místního času v zavazadlové oblasti mezinárodní příletové haly terminálu letiště. Přímo na letišti bylo výbuchem zabito nejméně 35 lidí a zraněno nejméně 180, z toho 86 muselo být hospitalizováno. 31 obětí zemřelo na letišti, tři v nemocnicích a jeden v ambulanci. Některé zprávy uvádějí, že výbuch byl dílem sebevražedného atentátníka, vyšetřovatel řekl, že exploze byla způsobena pomocí „improvizovaného zařízení zabaleného se šrapnely s kousky nasekaných drátků“ a odpovídající mezi 2 a 5 kg TNT. Zároveň bylo oznámeno hledání tří podezřelých mužů. Dále vyšetřovatel uvedl, že výbuch byl dílem teroristů. Vyšetřovatelé našli hlavu muže a jsou přesvědčeni, že by mohlo jít o sebevražedného atentátníka.  Podle ruských novin byl útok proveden dvěma sebevražednými atentátníky – muž a žena. Další tři komplicové, jsou asi na útěku. Bezpečnostní experti spekulují, že útočníci mohli být z islamistické milice ze severu Kavkazu, ačkoli to nebylo potvrzeno. Útok by tak mohl být akt pomsty za posledních antimilitantní operací, včetně zabití Pakhrudina Gadzhijeva v Dagestánu minulý pátek. Gadzhijev byl podezřelý z organizování sebevražedných útoků v loňském roce. Prvním podezřelým se stal etnický Rus Vitalij Razdobudko díky nalezené hlavě údajného atentátníka. Podle testů DNA byl z činu usvědčen ingušský student Magomed Jevlojev, což potvrdil ingušský prezident Junus-Bek Jevkurov.

Soudní proces.

Proces s atentátníky se konal 11. listopadu 2013. Za teroristický čin, za vraždu a za pokus o vraždu byli Islam a Ilez Jandijevové a Bašir Chamchojev odsouzeni na doživotí, mladistvý Ahmed Jevlojev na 10 let vězení. Útok podle vyšetřovatelů provedl Ahmedův bratr Mahomed na příkaz vůdce "Kavkazského emirátu" Doku Umarova.

Teroristický útok na letišti Domodědovo byl sebevražedný útok, který se stal 24. ledna 2011 na moskevském letišti Domodědovo. Při útoku zahynulo 35 lidí a 180 jich bylo zraněno. Mezi zraněnými byli rovněž slovenští herci Zuzana Fialová a Ľuboš Kostelný.

2011年多莫杰多沃国际机场炸弹袭击事件是于2011年1月24日在莫斯科多莫杰多沃国际机场发生的一起爆炸事件。初步被怀疑是一起自杀式炸弹袭击。此次袭击造成至少36人遇难,180人受伤,其中86人需要留院治疗。


Mládí.

Maureen Tuckerová se narodila 26. srpna 1944 v Levittownu ve státě New York ve Spojených státech amerických. Její matka Margaret pracovala jako úřednice v kanceláři a otec James byl malíř pokojů. K hudbě se výrazněji dostala poté, co slyšela nahrávku nigerijského perkusionisty Babatunde Olatunji, a na bicí začala hrát ve svých devatenácti letech, v roce 1963. Pracovala u společnosti IBM jako děrovačka štítků a svou první skupinu nazvanou The Intruders založila se dvěma kolegyněmi z práce.

Kariéra.

The Velvet Underground.

Když náhle odešel ze skupiny The Velvet Underground její bubeník Angus MacLise, ostatní členové začali shánět náhradu. Kytarista Sterling Morrison si vzpomněl, že sestra jeho kamaráda Jima Tuckera hraje na bicí, a kontaktoval ho. Následně se frontman skupiny Lou Reed přišel podívat, jak Maureen Tuckerová hraje. Reedovi se její styl líbil a přijal ji tedy do skupiny − původně jen na první koncert. Stalo se tak 11. prosince roku 1965. Koncem měsíce skupina odehrála sérii koncertů v kavárně Café Bizzare, kam jí pořadatelé zakázali vzít si svou bicí soupravu a musela tedy hrát pouze na tamburínu. Právě zde skupinu objevili Andy Warhol a Paul Morrissey a brzy poté se stali jejími manažery.  V červnu 1966 byl Reed hospitalizován s hepatitidou a nemohl tedy odehrát naplánované koncerty. Aby se nemusely rušit, zbylí členové si museli vyměnit nástroje: Tuckerová se ujala baskytary a v některých skladbách kytary a za bicími ji nahradil MacLise.  V roce 1967 skupina vydala své první album nazvané "The Velvet Underground & Nico". O rok později následovalo album "White Light/White Heat". Na prvním albu je spoluautorkou pouze jedné skladby „European Son“, na druhém pak již dvou skladeb − „The Gift“ a „Sister Ray“. Po vydání druhého alba ze skupiny odešel John Cale, který hrál na violu, klávesy a baskytaru, a jako náhrada přišel mladý Doug Yule. V roce 1969 skupina vydala třetí album nazvané "The Velvet Underground". Tuckerová se autorsky nepodílela na žádné písni, které jsou výhradně dílem Lou Reeda. Na eponymním albu se poprvé představila v roli hlavní zpěvačky. Stalo se tak ve skladbě „After Hours“ a zpívala i část skladby „The Murder Mystery“.  Stejně jako u předchozího alba je autorem veškerých písní na albu "Loaded" z roku 1970 výhradně Lou Reed. Ačkoliv je Tuckerová na albu uvedena jako hráčka na bicí, ve skutečnosti tomu tak není. Nahrávání se nemohla účastnit proto, že právě čekala své první dítě. Nebylo to jen nahrávání čtvrtého alba, čeho se Tuckerová nemohla účastnit. Skupina měla ještě nasmlouvané angažmá v klubu Max's Kansas City. Jako koncertní náhradu prozatímně skupina přijala mladšího bratra Douga Yuleho jménem Billy. Při nahrávání "Loaded" se ve studiu o hraní na bicí staralo více lidí: Někde hrál Doug Yule, někde zvukový technik Adrian Barber, někde Tommy Castanero a někde i mladý Billy. Tuckerová se na albu tedy nepodílela. Jsou však dvě výjimky. Jde o skladby „I'm Sticking with You“ a „I Found a Reason“, avšak ani jedna z nich na původním vydání alba nevyšla. „I'm Sticking with You“ je rovněž druhou skladbou skupiny, ve které zpívá hlavní vokály. V „I Found a Reason“ hraje na bicí. Obě skladby vyšly v roce 1997 na reedici alba pod názvem "Fully Loaded Edition".  Když v srpnu 1970 ze skupiny odešel Lou Reed, zůstali zde jen dva členové její klasické sestavy, Morrison a Tuckerová. Vůdčí osobností se ve skupině stal Doug Yule. V srpnu 1971 ze skupiny odešel i Morrison a skupina bez něj odjela na své první koncerty do Evropy. Po ukončení turné v roce 1971 ze skupiny odešla i Tuckerová a skupinu nadále s různými hudebníky vedl Yule. Ten nahrál ještě jedno album nazvané "Squeeze" a nedlouho poté se skupina definitivně rozpadla.  Spolu s ostatními členy skupiny vystoupila ve filmu "". Film "The Velvet Underground" (nebo také "Moe Gets Tied Up" a "Moe in Bondage") byl promítán na dvě plátna. Na prvním je Tuckerová připoutána k židli a zbylí tři členové skupiny jedí a pijí, na druhém ji Morrison s Reedem mlátí bičem. Byly s ní natočeny celkem dva screen testy, což je nejméně ze všech členů skupiny. Všechny filmy byly natočeny v roce 1966 a všechny natočil Andy Warhol.

Sólová kariéra (1980−1989).

Maureen Tuckerová se po odchodu ze skupiny přestala hudbě na několik let úplně věnovat. Vrátila se k ní až v roce 1980, když se vydavatelství Valvuren Records dostala do rukou nahrávka skladby „I'm Sticking with You“ jako duet Tuckerové a Jonathana Richmana. Tuto verzi skladby nahrála v roce 1974. Vydavatelství jí nabídlo, že by skladbu vydalo jako singl, ale potřebovalo ještě druhou skladbu na jeho B-stranu. Tuckerová tedy sama ve svém domě nahrála coververzi skladby „Will You Love Me Tomorrow“ od dívčí skupiny The Shirelles. Nakonec se však skladbu rozhodla vydat na svém vlastním singlu. Ten se skladbou „I'm Sticking with You“ vyšel, ale na jeho B-straně byla skladba „Of Yesterday“ v podání Count Viglione a Lady Carolyn. V té době se hudbou neživila, pracovala ve společnosti Wal-Mart. Svůj sólový singl vydala v roce 1981. Obsahoval coververzi skladby „Around and Around“ od Chucka Berryho a na B-straně byla „Will You Love Me Tomorrow“. Ačkoliv singl neměl prakticky žádný úspěch, rozhodla se vydat své první řadové album. Obsahovalo devět coververzí, mezi jinými například od Bo Diddleyho, Boba Dylana nebo i „Heroin“ od Velvet Underground. Album dostalo název "Playin' Possum".  Po celá osmdesátá léta se mimo občasného koncertování stále primárně věnovala svému zaměstnání. V letech 1985 a 1986 vyšla archivní alba Velvet Underground pod názvy "Another View" a "VU". V roce 1986 hrála na bicí na albu Charlieho Picketta nazvaném "Route 33". S novým albem přišla až roku 1987, kdy vydala EP nazvané "Moejadkatebarry", což vzniklo spojením jmen hudebníků, kteří na něm hráli. Moe (Maureen Tuckerová), Jad (Jad Fair), Kate (Kate Messnerová) a Barry (Barry Stock). Opět obsahuje skladby od Velvet Underground, tentokrát jde o „Guess I'm Falling in Love“, „Why Don't You Smile Now“ a „Hey Mr. Rain“. Vedle nich ještě „Baby What You Want Me to Do“ od Jimmyho Reeda a pouze jednu autorskou skladbu nazvanou „Jad Is a Fink“. Počátkem roku 1989 vydal Lou Reed své nové album nazvané "New York", na kterém se v roli hosta ve dvou písních představila i Tuckerová. Hrála na bicí ve skladbách „Last Great American Shale“ a „Dime Story Mystery“. Spolu s ním rovněž vystoupila na několika koncertech. Ve stejném roce vydala své teprve druhé řadové album nazvané "Life in Exile After Abdication" a jednu píseň z něj, nazvanou „Andy“, věnovala Andymu Warholovi, který dva roky předtím zemřel. Skladba „Hey Mersh!“ vyšla jako singl spolu s písní „Talk So Mean“ na straně B. Vedle mnoha hudebníků, mezi něž patří Lee Ranaldo, Steve Shelley, Thurston Moore a Kim Gordon, všichni ze skupiny Sonic Youth, na albu hrál i Reed. Stalo se tak ve skladbách „Hey Mersh!“ a „Pale Blue Eyes“, které jsou opět původně od Velvet Underground. Převážná část alba je však její autorská. Tuckerová se rovněž rozhodla, že na podporu alba odehraje své první velké turné v Evropě.

Obnovení Velvet Underground (1990−1996).

V červnu 1990 byla skupina The Velvet Underground v klasické sestavě obnovena, avšak pouze pro jeden benefiční koncert pro nadaci Cartier Fondation ve Francii. Původně zde měli hrát jen Reed s Calem, kteří zde odehráli několik skladeb ze svého společného alba "Songs for Drella". Ke konci koncertu se k nim improvizovaně připojili Morrison i Tuckerová, kteří sem byli rovněž pozváni. Protože zde neměla vlastní bicí, hrála na vypůjčenou soupravu od bubeníka skupiny Půlnoc, která zde také hrála, Petra Kumandžase. Ve stejném roce produkovala album "Fire in the Sky" skupiny Half Japanese. Se stejnou skupinou rovněž nahrála coververzi skladby „I Heard Her Call My Name“ od Velvet Underground, která vyšla na albu "Heaven & Hell – A Tribute to The Velvet Underground".  V roce 1991 Tuckerová vydala své třetí studiové album nazvané "I Spent a Week There the Other Night". Mimo coververze „Then He Kissed Me“ od dívčí skupiny The Crystals a opět jedné od Velvet Underground (tentokrát „I'm Waiting for the Man“) obsahovalo devět autorských skladeb. Zajímavostí je, že ve skladbě „I'm Not“ hráli všichni členové klasické sestavy Velvet Underground − Reed, Cale, Morrison i Tuckerová –, ale každý své party nahrával jindy. Jako singl vyšla skladba „Too Shy“ s „Fired Up“ na straně B. V únoru 1992 nahrála v Rennes ve Francii koncertní album "Oh No, They're Recording This Show". Při turné v říjnu 1992 se jeden koncert konal i v Praze. Tuckerovou opět doprovázel i Morrison. Na koncertě byl mimo jiné i československý prezident Václav Havel, se kterým byla Tuckerová i na večeři. Mimo koncertování produkovala album skupiny Shotgun Rationale nazvané "Who Do They Think They Are?".  V roce 1993 proběhl reunion Velvet Underground a skupina pohromadě odehrála celé evropské turné. Několik koncertů bylo nahráno a později i vydáno na koncertním albu "Live MCMXCIII". Původně se plánovalo i americké turné, plány však brzy zkrachovaly a skupina se rozpadla. Ve stejném roce ještě hrála v jedné skladbě z alba "Workdogs in Hell" skupiny Workdogs. V roce 1993 nazpívala doprovodné vokály ve skladbě „Fun in the Sun“ na albu "Roller Coaster" skupiny Shotgun Rationale. O rok později pak vydala své čtvrté a poslední řadové album nazvané "Dogs Under Stress". V roce 1995 Tuckerová hrála na sólovém albu Johna Calea nazvaném "Antártida". Hrála ve skladbě „People Who Died“, ve které mimo ní hrál i Morrison.

Poslední období (od roku 1996).

V lednu 1996 byla skupina uvedena do Rock and Roll Hall of Fame, čehož se však již nedožil Sterling Morrison, který zemřel v srpnu 1995. Ve stejném roce vydal John Cale album "Walking on Locusts", na kterém opět hraje Tuckerová. Tentokrát jde o skladby „Dancing Undercover“ a „Set Me Free“. V následujícím roce hrála hned na čtyřech albech jiných interpretů. Šlo o album "Don't Be a Penguin" skupiny Magnet, na kterém hrála na bicí a produkovala album "Love Is a Gas" skupiny Paul K. & The Weathermen. Třetí bylo opět album Johna Calea nazvané "" a čtvrté pak eponymní album skupiny 1 Family Mover. Mimo to vydala své vlastní EP nazvané "GRL-GRUP", které obsahuje tři písně od amerických dívčích skupin The Crystals, The Ronettes a jednu od The Teddy Bears. Na všech původních nahrávkách figuroval Phil Spector. O rok později pak vyšla její první kompilace nazvaná "Waiting for My Men" obsahující patnáct písní z různých období její kariéry.  V roce 1999 se opět spojila se skupinou Magnet a hrála na jejich albu "Shark Bait" a ve stejném roce hrála i na albu "The Lives of Charles Douglas" Charlese Douglase. V následujícím roce odehrála koncert v Seattlu, při kterém hostoval Doug Yule. Záznam z něj vyšel o dva roky později na albu "Moe Rocks Terrastock". Ve stejném roce vyšel singl „I'm Sticking with You“ / „After Hours“.  V roce 2001 se přestala hudbě věnovat. V roce 2005 hrála jako host na albu "Pretty in Black" skupiny The Raveonettes. V prosinci 2009 se spolu setkali Reed, Tuckerová a Yule a udělali rozhovor o skupině Velvet Underground s Davidem Frickem v New York Public Library.  V roce 2012 vyšla kompilace jejích písní z let 1974–1988 nazvaná "". Roku 2017 zahrála spolu s Johnem Calem dvě písně u příležitosti předávaní ceny Grammy Lifetime Achievement Award.  Časopis "Q" ji zařadil na sedmé místo v žebříčku deseti nejlepších bubeníků všech dob. Magazín "Rolling Stone" ji v žebříčku sta nejlepších bubeníků zařadil na 77. příčku.

Osobní život.

První potomek, dcera Kerry, se narodila v červnu 1970. Otcem byl její kolega z práce jménem Steve Mikulka. Po odchodu z Velvet Underground se odstěhovala do Georgie, kde se vdala a narodily se jí další tři děti: Keith (* 1975), Austen (* 1976) a Kate (* 1978). V roce 1978 se s rodinou odstěhovala do Arizony, kde se jí v roce 1981 narodil poslední syn Richard. Počátkem osmdesátých let se rozvedla se svým manželem, který pracoval jako systémový analytik. V roce 1984 se přestěhovala do Douglasu v Georgii. Sama Tuckerová pracovala jako fakturační úřednice ve společnosti Walmart.  V listopadu 2001 se její nejstarší dceři narodil syn Holden.  V dubnu 2009 se objevila na veřejnosti v Tiftonu v Georgii během akce na podporu hnutí Tea Party, během nějž poskytla několik slov pro místní televizi WALB.  Ve filmu "Warholka" z roku 2006 ji ztvárnila Samantha Maloney. Skupina The Jesus and Mary Chain vydala na svém albu "Munki" z roku 1998 píseň „Moe Tucker“ pojmenovanou podle ní. Roku 2010 ji časopis "NME" zařadil na první místo žebříčku NME's Cool List.

Maureen Tuckerová (rodným jménem Maureen Ann Tucker; 26. srpna 1944 Levittown, New York, USA) je americká hudebnice. V letech 1965–1972 byla bubenicí skupiny The Velvet Underground. Se skupinou nahrála její první čtyři studiová alba. Po odchodu ze skupiny se přestala věnovat hudbě, ale počátkem osmdesátých let se k ní opět vrátila a zahájila sólovou kariéru. Nahrála celkem čtyři studiová alba.

莫琳·安·“莫”·塔克(英语:Maureen Ann "Moe" Tucker,1944年-8月26日)是一位美国鼓手及歌手,在1965年至1972年期间曾是摇滚乐队地下丝绒的成员,录制了他们的第一张录音室专辑。她退出乐队后不再追求音乐事业,但在80年代早期回归,开启了个人职业生涯,录制了四张专辑。她也与前队友卢·里德和约翰·凯尔合作,参与了他们的个人专辑。1993年,塔克参加了地下丝绒乐队的欧洲巡演,该巡演产出了一张现场专辑《英语:Live MCMXCIII}}》。


生人勿進 (2008年電影)

Příběh.

Oskar (Kåre Hedebrant) je dvanáctiletý chlapec, který žije se svou matkou na předměstí Stockholmu – v Blackebergu. Celý děj se odehrává kolem roku 1982. Je neustále šikanován svými spolužáky a on tráví večery sněním o pomstě. Jednou v noci potká stejně starou a velmi bledou Eli (Lina Leandersson). Eli se nedávno přistěhovala do vedlejšího bytu, kde žije se starším mužem jménem Håkan (Per Ragnar). Eli zpočátku řekne Oskarovi, že nemůžou být přáteli. Ten jí však jednou půjčí svou Rubikovu kostku a vymění si spolu pár vzkazů přes společnou zeď pomocí Morseovy abecedy. Tím si po čase začnou být více blízcí. Jakmile se Håkan dozví o jejich vztahu, zakáže Eli Oskara vídat.  Po vyptávání na jizvu na Oskarově tváři, Eli zjistí, že je šikanován svými spolužáky a zastává se ho. To ho inspiruje a začne rozvíjet svoji fyzičku chozením na posilovací hodiny.  Mezitím Håkan zavraždí jednoho z místních obyvatelů, aby zajistil krev pro Eli. Při tom je vyrušen dvěma kolemjdoucími ženami, uteče a ke krvi se již nevrátí. Eli je kvůli tomu velmi naštvaná a přepadne zdejšího usedlíka Jockeho (Mikael Rohm) na jeho cestě domů z baru. Håkan se pak pokusí ukrýt jeho tělo v jezeře.  Při jeho posledním pokusu o zajištění krve od mladých kluků v tělocvičně, selže a má být chycen. Håkan si na obličej záměrně vylije předem připravenou kyselinu, aby ho vyšetřovací orgány nemohly identifikovat a tím jim zabránit sledovat Eli. Eli vypátrá, ve které nemocnici je Håkan držen a vyšplhá za ním po zdi. Håkan ji pustí dovnitř oknem a nabídne jí svoji krev, aby se nasytila. Pak skočí z okna a zabije se. Osamocená Eli jde do Oskarova bytu a stráví s ním noc.  Během školního výletu na jezero, někteří z Oskarových spolužáků objeví Jockeho tělo, které tam ukryl Håkan. V tu samou chvíli se Oskar konečně postaví svým trýznitelům, kteří ho chtějí hodit do vody. Praští jejich vůdce Connyho (Patrik Rydmark) kovovou tyčí do hlavy a on skončí s poraněním ucha.  O něco později Oskar ukáže Eli svoji tajnou skrýš. Netuší ovšem, že je upír a chce s ní vytvořit krevní pouto. Řízne se tedy do ruky a ponouká Eli, aby udělala totéž. Ta začne dychtit po krvi, ale zároveň nechce zranit Oskara a tak raději uteče pryč. Brzy poté napadne Virginii (Ika Nord), místní obyvatelku, která se vrací z posezení s Jockeovými starými přáteli. V tu chvíli se ale objeví Lacke (Peter Carlberg), její i Jockeův přítel, a přeruší útok.  Virginie přežije, ale brzy zjistí, že je velmi citlivá na sluneční světlo. Leží v nemocnici a když se dozví čím se stala, požádá o rozvinutí žaluzií. Jakmile sluneční světlo vnikne dovnitř, vznítí se a shoří.  Lacke, který kvůli Eli přišel o všechno, je rozhořčen a pátrá po bytě, kde bydlí Eli s Håkanem. Vloupe se do něj a následně najde Eli, jak spí ve vaně. Chystá se na ni zaútočit nožem, ale Oskar, který všechno zpovzdálí sleduje, odvrátí jeho pozornost. Eli se mezitím vzbudí a Lackeho nemilosrdně zabije. Eli následně zjišťuje, že je nebezpečné, aby zůstala a řekne to Oskarovi.  Druhý den ráno Oskar přijme telefonát od Connyho kamaráda Martina (Mikael Erhardsson), který ho láká, aby s nimi šel na školní fitness program v místním bazénu. Skupina tyranů, vedená Connym a jeho starším bratrem Jimmym (Rasmus Luthander), zapálí popelnici aby odvedli pozornost učitele Ávily (Cayetano Ruiz) a ostatních. Oskar zůstane uvězněn v bazénu, kde ho Jimmy pod výhrůžkou donutí k tomu, aby tři minuty zůstal pod vodou a přitom zadržoval dech. Oskar je pod vodou, ale nad hladinou se něco děje. Brzy, Jimmyho hlava oddělená od těla klesá ke dnu a pak i jeho ruka, která držela Oskara pod vodou. Eli vytáhne Oskara z vody. Kolem bazénu leží tři roztrhaná těla a na lavičce vzlyká čtvrtý tyran Andreas (Johan Sömnes).  Později Oskar odcestuje vlakem pryč i s Eli, která je ukrytá v jeho kufru, v bezpečí před slunečním zářením.

O natáčení.

Počátky filmu.

Filmový projekt byl zahájen koncem roku 2004, kdy John Nordling, producent společnosti EFTI, kontaktoval vydavatelstvi Ordfront, aby získal práva na adaptaci Lindqvistova románu – ovšem s neúspěchem. Proto oslovil přímo Lindqvista a ukázalo se, že měli úplně stejný nápad, jaký film by chtěli udělat. Později byl do projektu uveden i režisér Tomas Alfredson. Ten i když normálně knihy nerad dostává, protože "je to soukromá věc, co si vybrat ke čtení", si novelu po několika málo týdnech přečetl. Byl hluboce ovlivněn zobrazením šikany. "Šikana je velmi těžká, velmi přízemní a nesentimentální (...) Když jsem vyrůstal měl jsem ve škole těžké období (...) Takže to se mnou opravdu otřáslo", sdělil Alfredson novinám Los Angeles Times. Ajvide Lindqvist byl s Alfredsonovou předchozí prací již obeznámen a zjistil, že si oba "velmi dobře rozumí".

Scénář.

Lindqvist trval na tom, že scénář napíše on sám. Alfredson, který s upíry ani s hororovým žánrem neměl žádné zkušenosti, byl nad Lindqvistovým počínáním trochu skeptický, ale nakonec byl s konečným výsledkem velmi spokojen. Mnoho událostí a vedlejších postav bylo odstraněno za účelem se více zaměřit na vztah dvou hlavních postav. Zejména u postavy Håkana bylo mnoho věcí vynecháno, i včetně toho, že je pedofil. Jeho vztah s Eli byl ponechán pro volnou interpretaci. Alfredson cítil, že film nemůže řešit tak závažné téma jako je pedofilie, protože by to odvádělo pozornost od hlavní příběhové linie.  Klíčová pasáž filmu přibližuje co se stane, pokud upír vstoupí do místnosti bez pozvání, což tradiční pojetí upírů obvykle zakazuje. Alfredson původně chtěl tuto scénu vynechat, ovšem Ajvide Lindqvist byl neústupný a tuto pasáž si prosadil. Ta se nakonec stala velmi úspěšnou a obdržela mnoho pozitivních kritik.  Román představuje Eli jako chlapce-hermafrodita, který byl před staletími vykastrován sadistickým upířím šlechticem. Film ukazuje otázku Elina pohlaví jako velmi nejasnou: krátká scéna, kde se Eli převléká, sice nabízí letmý pohled na její jizvy, ale žádné vysvětlení.  V samém závěru byl Ajvide Lindqvist s adaptací velmi spokojen. Když mu Alfredson ukázal prvních osm minut stopáže, byl štěstím bez sebe jelikož se mu to zdálo "zatraceně krásné". Později film popsal jako "mistrovské dílo".

Obsazení rolí.

Najít vhodné herce pro hlavní role trvalo téměř rok. Lina Leanderssonová odpověděla na reklamu, která hledala 12letého chlapce nebo dívku, a po třech konkurzech roli Eli dostala. Ovšem její hlas musel být předabován Elif Ceylanovou, jelikož byl posazen moc vysoko. Postavu Oskara si nakonec zahrál Kåre Hedebrant.  Alfredson popsal výběr herců jako nejtěžší část celého projektu. Měl zvláštní obavy o to, jak spolu dva hlavní aktéři budou vycházet, a aby ti co knihu četli neměli předsudky o tom, jak by měly postavy vypadat. Chtěl, aby herci vypadali co nejvíc nevinně a zároveň aby uměli mluvit a spolupracovat s kamerou. "Měli by být přesný opak toho druhého. Ona je vše, co on není. Tajemná, silná a statečná (...) Podobně jako dvě strany jedné mince."  Ve finále byl Alfredson s oběma herci velmi spokojen a často je chválil za to, že jsou "velmi inteligentní", "neuvěřitelně rozumní" a "nebývale fantastičtí".

Filmování.

Ačkoli se film odehrává v Blackebergu, předměstí Stockholmu, většina natáčení se konala v Luleå (v severním Švédsku), aby bylo zajištěno chladné počasí a dostatek sněhu.  Nicméně Alfredson natočil některé scény i v oblasti Blackebergu. Například scéna, kdy Eli skáče ze stromu na Virginii, byla natočena na Blackeberském náměstí. Nebo další pasáž, jak Eli útočí na Jockeho, byla nafilmována v nedalekém předměstí Råcksta. Pro exteriér nemocnice byla použita radnice ve městě Boden. Vzhledem k extrémní zimě se ale mnohé z venkovních detailních scén natáčela ve studiu.  Prolézačky, na kterých se odehrává mnoho interakcí mezi Oskarem a Eli, byly pro film speciálně navrženy. Jejich návrh byl vymyšlen tak, aby vyhovovaly formátu plátna, jelikož běžné prolézačky tuto podmínku nesplňují.

Postprodukce.

Film obsahuje asi 50 snímků, které byly dodělány počítačově. Alfredson chtěl, aby byly co nejvíce jemné a téměř neznatelné. Například scéna, kdy se tlupa koček vrhá na Virginii, byla jedna z nejkomplikovanějších a vyžádala si týdny přípravy a plánování. Štáb pro tuto scénu použil kombinaci živé kočky, vycpané kočky a počítačové technologie.  Film se zaměřuje spíše na efekty analogového zvuku. Hlavní zvukař Per Sundström vysvětluje: "Klíčem k dobrým zvukovým efektům je práce s přírodními a reálnými zvuky. (...) Tyto analogové zvuky mohou být podle potřeby dále digitálně přepracovány, ale původ by měl být přirozený.". Sundström se chtěl co nejvíce přiblížit k hercům, aby bylo možné slyšet jejich srdeční tep, dýchání i polykání. Později se v produkci rozhodlo, že se předabuje Linin hlas za nějaký méně ženský, aby se zdůraznil samotný příběh. "Eli má ve skutečnosti 200 let a ne dvanáct. Potřebovali jsme nesoulad. Kromě toho ji to dělá hrozivější." řekl Sundström. Pro dabing vyzkoušel muže i ženy do čtyřiceti let. Nakonec, po odhlasování, filmový štáb vybral Elif Ceylan. Stopáž jak Elif jí meloun nebo klobásu byla zkombinována s různými zvířecími zvuky, aby byl napodoben zvuk toho, jak Eli kouše do oběti a vysává z ní krev. Tým zvukařů také vyhrál cenu Gulbagge Švédského filmového institutu za nejlepší výkon.

Vypuštění do světa.

Film Ať vejde ten pravý se prvního představení dočkal 26. ledna 2008 při příležitosti Mezinárodního filmového festivalu ve švédském Göteborgu. Zde také režisér Alfredson obdržel festivalové ocenění Nordic Film Prize. Následně se hrál i na několika dalších festivalech, včetně Tribeca Film Festivalu v New Yorku (24. dubna 2008), filmovém festivalu v Edinburghu (25. června 2008), nebo Neuchâtel Mezinárodním festivalu fantasy filmů ve Švýcarsku (3. července 2008), kde film získal ocenění Méliès d'Argent.

Kritika.

Švédští kritici hodnotili film vesměs pozitivně. Ve 26 recenzích na švédském portálu Kritiker.se dosáhl průměrného hodnocení 4/5.  V USA je film také velmi dobře hodnocen. Na stránce RottenTomatoes.com byl běžnými uživateli zhodnocen na 98% a odbornými kritiky na 97%.  Další z internetových recenzních portálů Bloody Disgusting zařadil film jako první na seznamu "Top 20 hororových filmů desetiletí" a v článku píše: "Pro hororový film je dost neobvyklé, aby byl dobrý. Ještě neobvyklejší je, aby fungoval jako pravé umělecké dílo. A film Ať vejde ten pravý mezi ně rozhodně patří – jednoduše krásný výtvor, který časem postupně odhaluje své taje a krásy přesně tak, jako opravdová umělecká díla. Jednoduchost příběhu umožňuje režiséru Alfredsonovi, aby se s pronikavým pochopením zaměřil na obě hlavní postavy, což z filmu dělá nejen skvělý film s upíří tematikou, ale také mu přidává na nadčasovosti. V podstatě jde o jednoduchý lidský příběh, ale zamýšlí se nad možnostmi propojení a vztahů mezi lidmi.".

"Top 10" seznamy.

Film se objevil na mnoha seznamech nejlepších filmů roku 2008.

Ocenění a nominace.

Film Ať vejde ten pravý byl nominován v pěti kategoriích na cenu Guldbagge Švédského filmového institutu pro rok 2008. Nakonec však vyhrál ocenění za režii, scénář a kameru. Speciální cenu obdržela produkční designérka Eva Norén a sice Best Achievement Award (cena za největší úspěšnost).  Film také vyhrál cenu Méliès d'Argent na švýcarském Neuchâtel Mezinárodním festivalu fantasy filmů (NIFFF) a poté i Méliès d'Or za "Nejlepší evropský fantasy celovečerní film", které uděluje Evropská federace fantasy-filmových festivalů, pod kterou patří i NIFFF.  I přesto, že je Ať vejde ten pravý mezinárodně velmi úspěšný film, nebyl Švédskem předložen na Oscara za nejlepší cizojazyčný film. Podrobnosti o jeho způsobilosti pro tuto cenu však vyústily v jakýsi zmatek a proto tuto cenu nemohl vyhrát.

Ať vejde ten pravý (, ) je švédský romantický horor, který režíroval Tomas Alfredson. Vznikl na základě novely "Låt den rätte komma in" Johna Ajvide Lindqvista, který také tvořil scénář.

《血色入侵》()是2008年的瑞典浪漫恐怖片,由托马斯·阿尔弗雷德森执导,、主演。影片改编自的同名小说《血色童话》,他也在本片中担任编剧。故事讲述了斯德哥尔摩的一对十二岁少年的友情,一个是在学校饱受欺侮,想要报仇的奥斯卡,另一个则是住在他隔壁,仍保持着小孩样子的吸血鬼艾丽。奥斯卡在与艾丽的交往过程中逐渐发现了她吸血鬼身份的秘密。


Lidé.

Zatímco v roce 2010 bylo v Česku podle úmrtnostních tabulek procento dožití se 100 let od narození 0,08 % u mužů a 0,29 % u žen, tak v roce 1920 pouze 0,05 % pro obě pohlaví. Ovšem pravděpodobnost dožití se dalších narozenin ve věku 100 let byla v roce 1920 rovna přibližně 44 % a v roce 2010 byla jen nepatrně změněna u mužů na 52 % a u žen 57 %. Podle středních odhadů OSN zde nedosáhne střední délka života v roce 2050 ani 90 let (podle OSN dle extrapolací úmrtnostních tabulek Lee-Carterovou metodou muži ve vyspělých zemích dosáhnou 100 let u střední délky života až v roce 2300). Nárůst dožitého věku je dlouhodobě jen postupný. Převažuje totiž jen pokles dětské úmrtnosti, kdežto ve stáří nedochází téměř ke zlepšení. Nelze tedy očekávat prudké zvýšení dlouhověkosti, ale pouze vyšší procento pravděpodobnosti dožití se důchodového věku. Odhaduje, že u člověka je pro průměrný dožívaný věk limit přibližně 115 let. Úmrtnost totiž dále narůstá exponenciálně s věkem.  S rostoucím věkem roste také vliv ročních období na úmrtnost. I v oblastech bez extrémních výkyvů teplot je tento vliv pro věk nad 100 let více než třetinový. Ve starověku byla vyšší úmrtnost v létě (malárie), nyní je vyšší v zimě (a to ve větším poměru u žen a méně vzdělaných lidí). Úmrtnost ve vysokém věku také plavně kolísá s periodou přibližně 11 respektive 22 let slunečního cyklu (vyšší při vyšší sluneční aktivitě), o čemž se lze přesvědčit i z dat ČSÚ, kde také pravděpodobnost úmrtí formula_1 takto kolísá (například po roce 1945 pro 100leté muže mezi 39 % až 67 % bez výraznějšího trendu poklesu střední celkové pravděpodobnosti).  Podle průzkumů k dlouhověkosti nenapomáhá pozitivní myšlení, ale naopak rozvážné chování. Dlouhověkosti se lidé více dožívají v bohatších zemích a městech. Důležitá je i možnost dostatečného stravování pro potlačení infekčních onemocnění. Dědičnost má malý vliv.

Sto a víceletí.

Česká správa sociálního zabezpečení v červenci 2006 vyplácela důchod 464 sto a víceletým občanům, narozeným v letech 1898 až 1906, z nichž bylo 389 žen a 75 mužů. V lednu 2010 jich evidovala 918, v lednu 2011 913 a v lednu 2012 1035. V lednu 2013 evidovala 1103 seniorů, narozených v letech 1904 až 1913, z nichž bylo 920 žen a 183 mužů. Český statistický úřad předpovídá, že kolem roku 2050 by v Česku mohlo být 15 000 stoletých lidí.

Rostliny, houby, zvířata.

Pojem dlouhověkosti lze použít i pro jiné organismy. Je však relativní např. v rámci druhu. Záleží na prostředí a uzpůsobení metabolismu. Výběr organismů (v závorce roky):

Dlouhověkost znamená dožití se většího, především biologického věku. Tzv. maximální délka života (MLS) však zůstává pro organismy celkem konstantní a je spíše vnitřně určována jejich metabolismem.

寿命的意思是一个生物个体从诞生到死亡所经过的时间,一般将其单位定为“岁”,其值与年相同。寿命的原意不同于年龄,但由于语言上的错误导致有时候年龄可以代替寿命一词。英文的Longevity在人口学中往往等同于预期寿命。长寿不仅是科学家们讨论的话题,同时也是科幻作品、乌托邦小说的主题。由于存在出生统计的不确和不完整,有时很难确定史上的最年长者。小说、传奇和民间故事都有描写超过现代标准下的人瑞寿命的例子。此外,寿命一词也常用来表示一部机械、装置、设备或零件从开始使用到故障无法使用的时间长短。