Puriny v buňkách.

Adenin a guanin tvoří vodíkové můstky s pyrimidinovými bázemi thyminem a cytosinem a tvoří páry bází, které kódují genetickou informaci v DNA. Kromě adeninu a guaninu se v informačních mRNA savců nacházejí ještě další, minoritní purinové báze, jako je "N"-methyladenin, "N","N"-dimethyladenin nebo "N"-methylguanin. Další deriváty se nacházejí v transferových RNA (tRNA).  Volně v buňkách se nacházejí puriny, které jsou produkty metabolismu purinových bází. Je to zejména xanthin, hypoxanthin a kyselina močová, konečný produkt katabolismu purinů. Je vylučována močí. Některé rostliny tvoří methylované xanthiny, alkaloidy, které mají účinek na centrální nervovou soustavu. Nejvýznamnější je kofein, obsažený v kávě, theofylin, obsažený v čaji, a theobromin, z kakaa a čokolády.

Složitější deriváty.

Puriny adenin a guanin jsou zpravidla vázány do komplexnějších sloučenin, zejména nukleosidů a nukleotidů.

Nukleosidy.

Většina purinů se v buňkách nevyskytuje volně, báze jsou navázané nejčastěji na pětiuhlíkatý cukr, ribózu nebo deoxyribózu jako tzv. nukleosidy. Sacharid tvoří kovalentní N-glykosidovou vazbu s N atomem purinového kruhu (tzn. s devátým atomem kruhu, kterým je dusík, viz obrázek číslování). Nukleosid obsahující adenin nebo guanin a ribosu se nazývají adenosin, guanosin, je-li v nukleosidu obsažena deoxyribóza, pak je vzniklým nukleosidem deoxyadenosin, resp. deoxyguanosin.

Nukleotidy.

Dojde-li k fosforylaci (tedy navázání zbytku kyseliny fosforečné) hydroxylové skupiny sacharidu, který tvoří nukleosid, dojde ke vzniku nukleotidu. Nukleotidy jsou stavebními kameny nukleových kyselin a mají nezastupitelnou úlohu při fosfotransferázových reakcích, při kterých jsou štěpeny makroergní vazby. Umožňují tak průběh jinak endergonických reakcí, jako jsou různé biologické syntézy. Příkladem takových přenašečů energie je ATP, adenosintrifosfát nebo GTP, guanosintrifosfát. Cyklický adenosinmonofosfát a guanosinmonofosfát jsou "druzí poslové", kteří zprostředkovávají signál z buněčných receptorů.

Metabolismus.

Organismus je schopen využívat puriny, které přijímá v potravě, stejně tak si je dokáže syntetizovat sám "de novo". Hlavním místem syntézy u savců jsou játra. Substrátem k syntéze je cukr ribosa a aminokyseliny glycin, glutamin a aspartát. Jako koenzym reakcí slouží kyselina listová (folát). Proto je kyselina listová důležitá pro dělení buněk, protože umožňuje syntézu purinových basí k syntéze nukleových kyselin.  Přebytečné puriny jsou v několika krocích oxidovány na kyselinu močovou. Ta je vylučována močí. Je však ve vodě špatně rozpustná, při její vysoké koncentraci v moči, nebo při nízkém pH moči, může krystalizovat a tvořit tak močové kameny. Při dně, metabolické poruše katabolismu purinů, dochází k nadprodukci kyseliny močové a k hyperurikemii, stavu, kdy je v séru vysoká koncentrace močové kyseliny. Pak se mohou krystaly kyseliny ukládat v měkkých tkáních nebo kloubech, což způsobuje zánětlivou reakci. Je známo více metabolických poruch purinového katabolismu: Lesch-Nyhanův syndrom, který se projevuje močovými kameny a psychickými poruchami nebo deficit enzymu purinnukleosidfosfotylasy, který způsobuje těžkou imunodeficienci.

Puriny v lékařství.

Uměle připravené analogy purinů, jejich nukleotidů a nukleosidů se uplatňují v lékařství jako součást chemoterapie pro léčbu nádorů. Když se látka analogická přirozeně se vyskytujícím purinům vestaví do buněčné struktury, například do nově vznikající DNA, je toxická. Analogy bází tak zasahují všechny dělící se buňky, tedy i buňky, které se množí nekontrolovaně. Často používaný analog purinových bází je 6-thioguanin nebo 6-merkaptopurin.

Purin je dusíkatá heterocyklická sloučenina tvořená kondenzovaným pyrimidinovým a imidazolovým kruhem. V čistém stavu je to krystalická, zásaditá látka. Jeho deriváty, zvané puriny, jsou biologicky významné látky, součásti nukleových kyselin i jiných látek klíčových pro život. V nukleových kyselinách jsou hlavními purinovými bázemi adenin a guanin.

'(',英语:Purine),又译普林,是新陈代谢过程中的一种代谢物。它是一种带有四个氮原子的杂环芳香有机化合物,嘌呤和嘧啶是核酸中最重要的组成部分。


Obsah románu.

Příběh začíná 26. července roku 1864, kdy posádka jachty Duncan ulovila v Severním průlivu mezi Irskem a Skotskem žraloka kladivouna a v jeho útrobách objevila tři neúplné listiny. Byly napsány francouzsky, anglicky a německy a obsahovaly zprávu o ztroskotání lodi Britannia s kapitánem Grantem a posádkou na 37° 11 ́ jižní šířky (údaje o zeměpisné délce byly bohužel nečitelné). Majitel jachty lord Glenarvan neváhal ani okamžik a vydal se společně se svou manželkou, kapitánem Johnem Manglesem, majorem Mac Nabbsem, roztržitým zeměpiscem Jacquesem Paganelem a s Mary a Robertem Grantovými, dětmi ztraceného skotského kapitána, na dobrodružnou záchrannou výpravu, která v podstatě znamenala cestu kolem světa po 37. rovnoběžce.  Výprava začala pátráním v Jižní Americe, kde však ani pochod přes Andy nepřinesl žádaný výsledek, poté naši přátelé zamířili k břehům Austrálie. Zde se setkali s lodníkem Britannie Ayrtonem. Ten je provázel po Austrálii, vyklubal se z něj však podvodník a vůdce trestanců, kteří chtěli získat jejich majetek. Nakonec se cestovatelé přes velké útrapy dostali na pobřeží, ale jejich jachta tam na ně nečekala, omylem před jejich příchodem odplula. Na malé lodi dopluli Skotové na Nový Zéland. Zde však padli do rukou lidojedů. Naštěstí je zachránil Robert, který uprchl. Díky Paganelovi se dostali k moři a zde je čekalo velké překvapení. Vody zde křižoval Duncan s v podpalubí uvězněným Ayrtonem. Náhoda přivedla jachtu k malému ostrůvku Tabor, kde měl být lodník vysazen. Jaké však bylo překvapení, když zjistili, že ostrov je obydlen třemi trosečníky, kapitánem Grantem a dvěma námořníky. Román končí ponecháním Ayrtona na ostrově a šťastným návratem domů.  Tento román se stal jednou z nejčtenějších Vernových knih. Verne vložil do tohoto prostého, ale napínavého příběhu mnoho zeměpisných, přírodovědných i národopisných poznatků o Jižní Americe, Austrálii a Tichomoří, a jako dobrý znalec lidských povah vykreslil v dětech kapitána Granta opravdové hrdiny, kteří jsou i dnes vzorem statečnosti a odvahy.

Ilustrace.

Knihu "Děti kapitána Granta" ilustroval Édouard Riou.

Filmové adaptace.

Román byl několikrát zfilmován. Již roku 1913 byl podle scénáře Vernova syna Michela natočen francouzský němý film "Les Enfants du capitaine Grant" v délce dvaceti tří minut. K dalším známým filmovým adaptacím patří:

Děti kapitána Granta "(1867-1868, Les enfants du capitaine Grant)" je jeden z nejznámějších románů francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)". Tento dobrodružný román tvoří první díl autorovy volné trilogie, do které ještě patří "Dvacet tisíc mil pod mořem (Vingt mille lieues sous les mers)" a "Tajuplný ostrov (1875, L'île mystérieuse)". Mezi jednotlivými díly Vernovy trilogie však panuje časový nesoulad (viz Časový nesoulad mezi jednotlivými díly trilogie).

《格兰特船长的儿女》()是法国作家儒勒·凡尔纳的作品,1867–1868年间出版。最初的版本是由皮埃尔-儒勒·赫泽尔(Pierre-Jules Hetzel)出版,Édouard Riou插图。在1876年,乔治·罗德里奇父子公司再版,分三部,名为《环游世界航行》。


Etymologie.

České přídavné jméno od názvu Gaza je "gazský", občas se však používají i adjektiva "gázský", "gazanský" nebo "gazejský". Obyvatel Gazy se nazývá "Gazan".  Od města Gaza, centra tkalcovství, je též odvozen "gáz" (lehká průsvitná bavlněná tkanina v plátnové nebo perlinkové vazbě) a "gáza" (jemný řídký obvazový materiál), neboť gáza byla tradiční tkanina v Palestině.

Historie.

Gaza je velmi staré město, obývané nejméně 5000 let. První zmínku o něm máme z korespondence faraona Thutmose III. (El-amarnské dopisy) z 15. století př. n. l. Gaza zůstala v egyptské moci po 350 let, než byla dobyta Pelištejci, mořským národem známými z Bible jako Filištíni, a stala se součástí jejich pětiměstí. Následně byla Gaza dobyta Izraelity, Asyřany, Egypťany a pod Perskou říší dosáhla značné prosperity. Poté se však vzepřela Alexandru Velikému, který ji obléhal po pět měsíců a nakonec obyvatele pozabíjel nebo prodal do otroctví. Alexandr město osídlil místními beduíny a přeměnil ho na polis, která se posléze stala centrem helénistické učenosti a filozofie. Gaza pak byla součástí Seleukovské říše, Hasmoneovského království, Římské říše, Východořímské říše, až byla roku 635 dobyta muslimskými vojsky.  Roku 1100 Gazu dobyli křižáci zpod vlády Fátimovců. Balduin III. ve městě postavil hrad, ovšem roku 1187 již město dobyla Saladinova vojska a zničila jeho hradby. Richard Lví srdce město znovu opevnil, ale roku 1193 ho předal Saladinovi v rámci smlouvy z Ramly. Roku 1260 město vyplenili Mongolové pod vedením chána Hülegüho, bylo to nejjižnější Mongoly dobyté území. Posléze se stalo částí Mamlúckého sultanátu. Roku 1348 na město udeřil mor, roku 1352 ho postihly ničivé záplavy způsobené silnými dešti. V roce 1516 se stala Gaza součástí Osmanské říše. V 19. století ji postihl úpadek.  Britové získali kontrolu nad městem v roce 1917, posléze bylo začleněno do britského Mandátu Palestina. Ve 30. a 40. letech procházelo město obdobím růstu. Podle Plánu OSN na rozdělení Palestiny měla Gaza patřit do arabské části, ale došlo k válečnému konfliktu a po první arabsko-izraelské válce v letech 1948–1949 přešlo město a celé Pásmo Gazy pod egyptskou vojenskou správu. Město bylo ovládáno Egyptem až do roku 1967. Jedinou výjimkou bylo období suezské krize (1956–1957), kdy bylo město okupováno Izraelem. Roku 1967 bylo město během šestidenní války opět dobyto Izraelem.  Po podpisu smlouvy mezi Izraelem a Organizací pro osvobození Palestiny v roce 1993 došlo k odchodu izraelské armády z celého Pásma Gazy a vyhlášení palestinské samosprávy. Od roku 2000 začala druhá intifáda a do současnosti město i pásmo kolem něj se stalo jak jedním z ohnisek palestinského teroru (např. vystřelováním raket na okolní izraelská sídla) tak terčem mnoha izraelských odvetných útoků s nasazením jak pozemního vojska, tak těžké vojenské techniky a bílého fosforu, který je někdy klasifikován jako chemická zbraň hromadného ničení. Od roku 2007 Izrael na Gazu a přilehlé pásmo uvalil blokádu. Omezen je pohyb osob, materiálu pro obnovu infrastruktury, investic, zboží i věcí jako potraviny; omezení se vztahuje i na Izraelem neschválenou humanitární pomoc; proti pokusům o narušení blokády Izrael opakovaně zasáhl. Podle zprávy Konference OSN o obchodu a rozvoji, výboru pro obchod a rozvoj, „by se Gaza v důsledku současného nepříznivého vývoje mohla do roku 2020 stát neobyvatelnou.“

Obyvatelstvo.

Gaza měla v roce 2012 asi 515 000 obyvatel, což představovalo nárůst z 32 250 obyvatel v roce 1945. Všichni obyvatelé jsou Arabové a většina jich jsou palestinští uprchlíci nebo jejich potomci. Téměř všichni obyvatelé jsou muslimové, ale existuje tu velmi malá křesťanská menšina.

Vzdělání.

Podle PCBS, v roce 1997, byla populace Gazy nad 10 let z 90% vzdělána. Ve školách bylo zapsáno 140 848 lidí (39,8% v základních školách, 33,8, ve středních školách a 26,4% na vysokých školách. Přibližně 11 134 lidí získalo bakalářské tituly nebo i vyšší diplomy. V roce 2006, bylo v Gaze 210 škol; 151 bylo zřízeno palestinským ministerstvem školství, 46 jich zřídilo OSN a zbylé školy byly soukromé. Ve školství bylo zaměstnáno 5 877 učitelů.

Gaza (česky zastarale "Gáza", nebo Ghaza, arabsky Ġazzah; hebrejsky Aza) je největší město v Pásmu Gazy i ve Státu Palestina. Město má přibližně 500 000 obyvatel.

加沙(,拉丁化转写:Ghazzah;,拉丁化转写:Aza)是加沙地带以及巴勒斯坦人地区的最大城市,同时也是巴勒斯坦国加沙省的首府。面积74平方公里,人口449,221人(2009年资料),周边人口约160万。


Geografie.

Základem Manhattanu jsou slída a břidlice. Jedná se o silné a pevné horniny, které jsou vhodným základem pro výškové budovy. Nejvíce mrakodrapů je situováno v Downtownu a Midtownu. Manhattan se obvykle dělí na Downtown (Dolní Manhattan, jižní Manhattan), Midtown a Uptown (Horní Manhattan, severní Manhattan), 5th Avenue zase rozděluje západní a východní stranu Manhattanu. Na západě je Manhattan ohraničen řekou Hudson, na východě řekou East River. Na severu řeka Harlem odděluje Manhattan a Bronx, další část města New York. K Manhattanu patří také několik ostrovů jako např. Roosevelt Island, Liberty Island a další. Manhattan má pevninskou rozlohu 59 km a 87.5 km včetně vodstva. Na délku měří 21,6 km, na šířku 3,7 km (v nejširším místě).  Při budování původního World Trade Center bylo vyhloubeno obrovské množství hlíny, které bylo později použito pro rozšíření manhattanského pobřeží prostřednictvím Battery Park City. Výsledkem bylo více než 92 akrů pobřeží a přes 30 akrů parků. Manhattan má také dálniční spojení se sousedním státem New Jersey prostřednictvím mostu George Washington Bridge a dvou tunelů - Lincoln Tunnel a Holland Tunnel.  Tři hlavní části Manhattanu - Downtown, Midtown a Uptown - se dále dělí na následujících 22 menších částí: Financial District, Tribeca, Chinatown, Lower East Side, Little Italy, Soho, Greenwich Village, East Village, Stuyvesant Town, Gramercy, Chelsea, Murray Hill, Garment District, Times Square, Midtown West, Midtown East, Upper West Side, Upper East Side, Central Park, East Harlem, Harlem a Morningside Heights.  Orientace na Manhattanu je relativně jednoduchá. Podél ostrova se svisle táhnou "Avenues", dlouhé ulice, kterých je celkem 12 a jsou značeny čísly (od východu 1st - 12th Avenue). Některé Avenues mají také svůj název (Madison Avenue ad.), ale obecně se lze vždy jednoduše orientovat podle čísel. Vodorovně jsou po celém Manhattanu rozmístěny "Streets", které jsou (až na pár výjimek především v dolním Manhattanu) značeny také čísly a rozděleny na West (západní) a East (východní). Obvyklá orientace na Manhattanu tedy spočívá v tom, že prakticky každé místo na ostrově lze lokalizovat na roh mezi některou Avenue a některou Street, a proto, i přes zdánlivý zmatek mezi vysokými budovami a tisíci lidmi, je snadné se na Manhattanu zorientovat. Poslední, nejsevernější ulicí, je 220th Street. Jedinou výjimku z rutinní mřížkové struktury Manhattanu tvoří ulice Broadway, která se táhne úhlopříčně od Bowling Green v Downtownu přes celý Manhattan až do sousedního Bronxu.

Původ čtvrtí.

Některé názvy čtvrtí jsou odvozeny od zeměpisného postavení (např. Upper East Side), jiné podle etnických hledisek (Little Italy). Několik čtvrtí jsou zkratkami, např. SoHo (South of Houston) nebo Nomad (North Madison Park). Název Harlem je odvozen od nizozemského města z koloniální éry Haarlem. Každá čtvrť má svou specifickou historii, SoHo je známá především jako obchodní čtvrť, Greenwich Village zase jako rodiště beatnické generace, Chelsea je čtvrť umění a nočního života, Chinatown zase žije čínskou kulturou.  Ostrov Manhattan sousedí s Brooklynem a Queensem na západě, s Bronxem na severu a se státem New Jersey na východě. Jižně se dále nachází poslední nejmenovaná newyorská čtvrť, Staten Island.

Podnebí.

Manhattan se nachází v přechodné klimatické zóně mezi vlhkým subtropickým podnebím a vlhkým kontinentálním podnebím, proto si Manhattan i v zimě udržuje relativně vyšší teploty, než je tomu ve vnitrozemských státech. Jaro a podzim jsou na Manhattanu mírnější, léta jsou teplejší s teplotami přes 32 °C. Horní hranice teplotního rekordu dosáhla 41 °C (9. červenec 1936), nejnižší teplota -26 °C (9. únor 1934). Množství sněhu dosahuje průměru 63,5 cm, rekordním v tomto ohledu byl rok 1992, kdy napadlo až 150 cm sněhu.

Demografie.

Na Manhattanu žije přibližně 1 619 090 obyvatel, hustota zalidnění dosahuje cca 27 000 obyvatel/km. Podle sčítání lidu v roce 2012 je přibližně 65 % obyvatel bělochů, 18 % černochů, 12 % asiatů, 1 % indiánů. Zhruba 26 % obyvatel Manhattanu je hispánského nebo latinského původu.  Manhattan je jedním z nejvýše příjmových měst v USA s počtem obyvatel vyšším než 1 milión. V roce 2004 byla průměrná daňová povinnost cca 25 000 dolarů. Manhattan má nejvyšší příjem na obyvatele v zemi. Např. na Upper East Side, kde je nejvyšší koncentrace bohatých lidí, je průměrný příjem 90 000 dolarů ročně.  Manhattan také v poslední době zažívá tzv. baby boom. Od roku 2000 se počet dětí do 5 let žijících na Manhattanu zvýšil o 32 %.

Náboženství.

Manhattan je nábožensky velmi různorodý. Je to dáno především vysokou koncentrací různých kultur v této části New Yorku. Největším náboženstvím je římskokatolická církev, která zahrnuje asi 36 % populace. Následují židé s 20 %, dále protestanti (9 %) a muslimové (2,5 %).

Jazyky.

Zhruba 60 % obyvatel Manhattanu mluví anglicky jako rodným jazykem, 23 % španělsky, 5 % čínsky, 2 % francouzsky, 1 % japonsky, 1 % korejsky. Další jazyky nedosahují výše 1 % populace, ale je jich několik desítek. Celkem 40 % obyvatel Manhattanu mluví jiným rodným jazykem, než angličtinou, což z Manhattanu dělá jedno z jazykově a kulturně nejrozmanitějších měst světa.

Architektura a památky.

Manhattan je znám především velkou koncentrací vysokých mrakodrapů, ale i dalších památek a atrakcí, které jsou různorodé v aplikované architektuře. Většina města stojí na architektonickém stylu art deco, nejznámějšími a zároveň největšími budovami v tomto stylu jsou Empire State Building a Chrysler Building. Výškové mrakodrapy jsou nejen poznávacím znamením Manhattanu, ale také výsadou této čtvrti. Mezi lety 1890 - 1973 se na pozici nejvyšší budovy světa vystřídalo celkem 9 budov stojících právě na Manhattanu.

Stavby.

První nejvyšší stavbou byla New York World Building v roce 1890 s 91 m, následovaly Park Row Building (119 m, 1899), Singer Building (187 m, 1908), Woolworth Building (241 m, 1913), 40 Wall Street (282 m, 1930), Chrysler Building (319 m, 1929), Empire State Building (381 m, 1931) a World Trade Center (417 m, 1973). Aktuálně je nejvyšší budovou Manhattanu One World Trade Center, která je zároveň 3. nejvyšší budovou světa (541 m, 2013).  K dalším pozoruhodným stavbám náleží: Flatiron Building, Seagram Building, 8 Spruce Street (New York by Gehry), Rockefeller Center, Grand Central Terminal, 1 Wall Street, American International Building (70 Pine Street), The New York Times Building, Equitable Building, Old Merchant's House, Bayard–Condict Building, One Chase Manhattan Plaza, New York Stock Exchange, General Electric Building, New York City Hall, Bridge Cafe, 4 World Trade Center, 500 Fifth Avenue, 270 Park Avenue, United Nations Headquarters, Chanin Building, 20 Exchange Place, Chamber of Commerce Building, MetLife Building, 731 Lexington Avenue, R. H. Macy and Company Store, Trump World Tower, Daily News Building, Mercantile Building, The Dakota, One Dag Hammarskjold Plaza, Hotel Plaza, Surrogate's Courthouse, Citigroup Center, Time Warner Center, Condé Nast Building.

Kostely a chrámy.

Trinity Church, katedrála Saint John the Divine, katedrála sv. Patrika, Central Synagogue, St. Paul's Chapel, Grace Church, Church of the Ascension, Eldridge Street Synagogue, St. George's Episcopal Church.

Náměstí a ulice.

K nejznámějším a hlavním náměstím a ulicím na Manhattanu náleží: Times Square, 5th Avenue, Broadway, Madison Square, Wall Street, Union Square.

Umělecké galerie, muzea a univerzity.

New York Metropolitan Museum, American Museum of Natural History, Guggenheim Museum, Carnegie Hall, Lincoln Center, Radio City Music Hall, New York Public Library, Columbia University, New York University.

Mosty.

Brooklyn Bridge, Manhattan Bridge, Queensboro Bridge, Williamsburg Bridge.

Parky.

Central Park. Battery Park, Washington Square Park.

Politika.

Na Manhattanu jasně vedou už léta demokraté nad republikány. Po 2. světové válce začínali s těsným náskokem 52 % a postupem času svou pozici upevňovali až dodnes, kdy jejich nadvláda činí přibližně 84 %. Politicky je Manhattan rozdělen na čtyři okrsky, z nichž všechny vedou demokraté (Charles B. Rangel, Jerrold Nadler, Carolyn B. Maloney, Nydia Velázquez). Od roku 1924 žádný republikán nevyhrál prezidentské volby na Manhattanu.

Zločin.

V 19. století byla oblast rájem nelegálního hazardu a prostituce a byla známa jako velmi nebezpečné místo. Na přelomu 19. a 20. století se začal v New Yorku rozvíjet organizovaný zločin, který gradoval přistěhovalectvím mnoha Italů včetně známého gangstera Al Capona. Na východní pobřeží USA se začala šířit sicilská mafie známá jako Cosa Nostra, která využila prohibice z roku 1920 jako příležitosti k nelegálnímu obchodu s alkoholem. Všechny tyto události znamenaly neustálý nárůst kriminality, který pokračoval až do 90. let 20. století. V roce 1960 bylo v New Yorku zaznamenáno 390 vražd, přičemž o 10 let později už 1117 a v roce 1990 rekordních 2262. Od 90. let začala kriminalita klesat trendem, který trvá dodnes.  Na základě údajů z roku 2005 je New York mezi deseti městy USA s nejnižší kriminalitou. Na Manhattanu bylo v roce 1990 zaznamenáno 503 případů vraždy, přičemž v roce 2008 bylo vražd zaznamenáno pouze 62, což značí pokles přibližně o 88 %. U vloupání byl pokles asi o 80 %, u krádeží aut až o 93 %. Nemálo přispěli k rozvoji města a potírání kriminálních případů i starostové Rudy Giuliani a Michael Bloomberg, kteří se zasadili o zvýšení vlivu policie ve městě, zpřísnění trestů a přísnějšímu přístupu ke zločinu obecně.

Ekonomika.

Na Manhattanu je situováno obrovské množství nejcennějších nemovitostí světa a oblast má pověst jedné z nejdražších oblastí v USA. Podle dostupných údajů přibližně dvě třetiny všech zaměstnaneckých poměrů v New Yorku spočívají právě na Manhattanu. Nejdůležitějším hospodářským sektorem na Manhattanu je finanční průmysl, ve kterém pracuje necelých 280 tisíc zaměstnanců a jejich příjmy tvoří více než polovinu všech vyplacených mezd v celé čtvrti. Průměrný měsíční plat ve finančním sektoru na Manhattanu je 8.300 dolarů, v ostatních oborech zhruba 2.500 dolarů. Více než polovina finančního průmyslu je situována na Wall Street, která je světovým centrem burzy.  Na Manhattanu je asi 48 mil. m kancelářských prostor, což z něj dělá největší kancelářskou čtvrť ve Spojených státech. Na Manhattanu sídlí velké množství významných firem, včetně těch, jejichž akcie se obchodují na burze. V Downtownu sídlí např. New York Stock Exchange, American Stock Exchange, New York Board of Trade, NASDAQ a další. Sedm z osmi největších reklamních agentur na světě sídlí na Manhattanu. Za centrum reklamy je obvykle považována Madison Avenue.

Média.

New York a především pak Manhattan jsou světovým centrem televize, filmu, reklamy a hudby. Významným odvětvím jsou také novinová nakladatelství. Manhattan je největším mediálním trhem v USA. Mezi nejvýznamnější mediální skupiny patří News Corporation, Time Warner, Hearst Corporation a Viacom. Tři ze čtyř největších hudebních labelů sídlí na Manhattanu, stejně tak 7 z 10 největších reklamních agentur. V New Yorku se také točí třetina všech amerických nezávislých filmů, Manhattan je zároveň po Hollywoodu nejčastější lokalitou objevující se ve filmech. Své sídlo má ve městě také 200 novin a 350 časopisů, knižní nakladatelství zaměstnávají přes 25 tisíc lidí.  Mezi nejvýznamnější deníky patří New York Times, New York Daily News, Wall Street Journal nebo New York Post. New York je také centrem televizní tvorby - sídlí zde HBO, MTV, ABC, NBC, CBS, FOX News nebo Comedy Central.  Mezi známé filmy a seriály odehrávající se na Manhattanu lze zmínit Taxikář, Já legenda, Na sever severozápadní linkou, Wall Street, Přátelé, Kravaťáci, Jak jsem poznal vaši matku, Sex ve městě.

Kultura.

Manhattan byl dějištěm mnoha významných kulturních hnutí. V roce 1920 zde bylo založeno hnutí Harlem Renaissance, od 50. do 70. let zde bylo aktivní hnutí pop art, které je spojeno především se slavným Andym Warholem.  Kulturně velmi významnou čtvrtí je Chelsea, která je známá pro řadu muzeí, galerií a kulturních akcí. Patrně nejznámějším kulturním místem na Manhattanu a možná i na světě je ulice Broadway, která je známá jako dějiště mnoha nejvýznamnějších divadelních představení. Většina z 39 největších divadel je situována okolo Times Square, kousek od tohoto náměstí sídlí také Lincoln Center s Metropolitan Opera, New York Philharmonic, New York City Ballet a dalšími.  Manhattan je také domovem světově známých muzeí a výstav jako MoMA, Whitney Museum of American Art, Guggenheim Museum, Metropolitan Museum of Art. Dalšími významnými kulturními místy jsou Carnegie Hall nebo Radio City Music Hall.

Turistický ruch.

Turistika je významným zdrojem příjmů, protože New York navštíví přibližně 40 milionů turistů ročně. Newyorská gastronomie je velmi ovlivněna imigranty. Židé a Italové proslavili pečivo, tvarohové koláče a newyorskou pizzu. Mnoho pouličních prodejců prodává falafel a kebab, obvykle původem ze středního východu, nejpopulárnějšími jsou však hot dogy a preclíky. Na Manhattanu se nachází také řada významných amerických restaurací.  Na Manhattanu se nachází velké množství parků i pláží, které jsou hojně navštěvované. Nejoblíbenějším parkem je Central Park, který ročně navštíví desítky milionů turistů.

Sport.

Manhattan je domovem týmů New York Knicks (NBA), New York Rangers (NHL) nebo New York Liberty (WNBA), kteří hrají své domácí zápasy v Madison Square Garden. Manhattan je jedinou čtvrtí New Yorku, která nemá svůj domácí baseballový tým.  Na Manhattanu se nachází velké množství sportovních hal a hřišť různých typů. Jen v Central Parku je desítky tenisových kurtů, několik golfových hřišť, fotbalová hřiště a další. Sportovní využití na Manhattanu je velmi rozmanité.

Vzdělání.

Manhattan poskytuje obrovské množství veřejných i soukromých institucí. Mezi nejznámější veřejné střední školy patří Beacon High School, Stuyvesant High School, High School of Fashion Industries nebo Bard High School. Manhattan má také jedinou oficiální italskou školu v USA, La Scuola d'Italia. Dále jsou na Manhattanu situovány i soukromé školy jako Brearley School, Dalton School, St. David School nebo Loyola School. Mezi nejznámější vysoké školy a univerzity umístěné na Manhattanu patří především Columbia University, Fordham College, Cooper Union, New York University, Berkeley College a další.  Zhruba 52% obyvatel Manhattanu nad 25 let má minimálně bakalářský titul, což je pátá nejlepší statistika v celých USA. Jedná se tedy o jeden z nejvzdělanějších krajů v Americe.  Manhattan je významným světovým centrem v lékařském vzdělávání a přírodních vědách. Manhattan přijímá druhou nejvyšší částku z fondu National Institutes of Health na podporu výzkumu a vzdělávání.  Manhattan se může chlubit také největším knihovnickým systémem v zemi.

Doprava.

Po dopravní stránce je Manhattan na velmi vysoké úrovni, má komplexní propracované systémy, od silniční infrastruktury až po metro, které je největším podzemním dopravním komplexem na světě. Zdaleka nejoblíbenějším způsobem přepravy po Manhattanu je právě metro, zejména proto, že silnice jsou prakticky permanentně zacpané, a tak je podzemní dráha tou nejrychlejší možností, jak se někam po Manhattanu dopravit. Dopravu metrem zajišťuje téměř 500 stanic rozdělených do 12 tras. Možností, jak se dostat na Manhattan či z Manhattanu, je také vlak. Nachází se zde slavný vlakový terminál Grand Central, který je jedním z nejvytíženějších vlakových terminálů na světě. Letištní dopravu zajišťují letiště v okolních čtvrtích, přímo na Manhattanu lze najít několik malých letišť, která však nejsou mezinárodní.  Samozřejmě i na Manhattanu je možnost přepravovat se autobusy, avšak vzhledem ke zmíněné vytíženosti místních silnic není tento způsob příliš oblíbeným a rozsáhlým. Hlavním autobusovým terminálem je Port Authority Bus Terminal a Penn Station, která je zároveň i nejvytíženější stanicí metra na světě. Z Manhattanu vede také několik trajektových tras, tunelů a mostů, které spojují Manhattan s okolními čtvrtěmi a především státem New Jersey.  Velmi oblíbeným způsobem dopravy je na Manhattanu také taxi, kterých zde fungují tisíce a v každý okamžik lze chytit volný taxi vůz, který je schopen přepravit zákazníky po celém New Yorku.

Manhattan je jeden z pěti newyorských městských obvodů (anglicky: "boroughs", společně s Brooklynem, Bronxem, Queensem a Staten Islandem). Zároveň je územně shodný s okresem New York (anglicky "New York County") amerického spolkového státu New York.

曼哈顿(英语:Manhattan)是美国纽约市五个行政区之中人口最稠密的一个区,范围与纽约县(New York County)相同。这个行政区主要由曼哈顿岛组成,并被东河、哈德逊河以及哈林河包围,并同时包括邻近的一些小岛屿和唯一在北美本土大陆上的飞地大理石山。曼哈顿被形容为整个美国的经济和文化中心,也是联合国总部大楼的所在地。下曼哈顿的华尔街是世上其中一个最重要的金融中心,有高达1.2万亿的本地生产总值,并拥有纽约证券交易所与纳斯达克这两个证券交易所。它的房地产市场也是全世界最昂贵之一,此外有许多跨国企业在此设立总部。


Život.

Bob Marley se narodil 6. února 1945 na farmě dědečka z matčiny strany v Nine Mile v Saint Ann Parish na Jamajce Norvalu Sinclairu Marleyemu (1885–1955) a Cedelle Booker (1926–2008). Norval Marley byl bílý Jamajčan původně ze Sussexu v Anglii, jehož rodina prohlašovala syrský židovský původ. Norval měl sloužit jako kapinán námořní složky Royal Marines; v době svého manželství s Cedellou Booker - Afro-Jamajčanky, tehdy 18leté, byl zaměstnán jako dozorce na plantáži. Plné jméno Boba Marleyho je Robert Nesta Marley, ačkoli některé zdroje dokládají jeho rodné jméno jako Nesta Robert Marley s vysvětlením, že když byl Marley ještě chlapec, tak jamajský pasový úředník prohodil jeho první a střední jméno, protože Nesta znělo jako dívčí jméno. Norval poskytoval manželce a dítěti finanční podporu, ale zřídkakdy je viděl, protože byl často pryč. Bob Marley navštěvoval Stepney Primary a Junior High School, která slouží pro zátoku Saint Ann. V roce 1955, kdy bylo Bobu Marleymu 10 let, zemřel na infarkt ve věku 70 let jeho otec. Marleyho matka se pak vdala za Edwarda Bookera, amerického státního úředníka, a tak měl Bob Marley od té doby dva americké bratry - Richarda a Anthonyho.  Marley a Neville Livingston (později známý jako Bunny Wailer) byli v Nine Mile kamarádi už od dětství. Začali společně vystupovat na Stepney Primary a Junior High School. Marley se svou matkou domov v Nine Mile opustil když mu bylo 12 let a přestěhoval se do Trenchtown v Kingstonu. Cedella Booker a Thadeus Livingston (otec Bunny Wailera) měli společně dceru, která se jmenovala Claudette Pearlová a byla mladší sestrou jak Boba, tak Bunnyho. Nyní, když Marleyovi a Livingstonovi žili společně ve stejném domě v Trenchtownu, se jejich hudební zájmy prohlubovali a poslouchali nejnovější R&B z amerických rozhlasových stanic, jejichž vysílání na Jamajku dosáhlo a nové hudby - ska. Přesun do Trenchtownu se ukázal jako osudový a Marley se brzy ocitl ve vokální skupině s Bunny Wailerem, Peterem Toshem, Beverley Kelsoem a Junior Braithwaitem. Joe Higgs, který byl součástí úspěšného vokálního aktu Higgs a Wilson, sídlil na 3. St. a jeho zpěvák Roy Wilson byl vychován babičkou Juniora Braithwaita. Higgs a Wilson zkoušeli v zadní části domu mezi 2. a 3. ulicí a nedlouho předtím, než se Marley (nyní bydlící ve 2. ulici), Junior Braithwaite a ostatní shromáždili kolem tohoto úspěšného dua. Marley ani ostatní tou dobou nehráli na žádné nástroje a měli větší zájem být vokální součástí souboru. Higgs byl rád, že jim pomohl rozvíjet jejich vokály, ačkoli důležitější je, že začal Marleyho učit hrát na kytaru - a tak vytvořil základ, který později Marleymu umožnil složit některé z největších reggae hitů v historii žánru.

1962-72: Rané období.

V únoru 1962 nahrál Marley čtyři skladby, "Judge Not", "One Cup of Coffee", "Do You Still Love Me?" a "Terror", ve Federal Studios pro místního producenta Leslie Konga. Tři ze skladeb byly vydány na Beverley's s "One Cup of Coffee" pod pseudonymem Bobby Martell..  Roku 1963 se Bob Marley, Bunny Wailer, Peter Tosh, Junior Braithwaite, Beverley Kelso, a Cherry Smith nazývali The Teenagers. Později název změnili na Wailing Rudeboys, poté na Wailing Wailers - v ten moment je objevil producent Coxsone Dodd a konečně pak na Wailers. Jejich singl "Simmer Down" pro Coxsonovův label se stal v únoru 1964 jamajským #1 nejprodávanějším singlem s odhadem 70 000 prodaných kopií. The Wailers nyní začali pravidelně nahrávat pro Studio One a pracovali se zajetými jamajskými hudebníky jako Ernest Ranglin (aranžér "It Hurts To Be Alone"), klávesista Jackie Mittoo a saxofonista Roland Alphonso. Okolo roku 1966 the Wailers opustili Braithwaite, Kelso a Smith, čímž zůstalo jádro - trio Bob Marley, Bunny Wailer a Peter Tosh.  V roce 1966 se Marley se oženil s Ritou Andersonovou a společně nakrátko odjeli do USA poblíž bydliště jeho matky do Wilmingtonu v Delaware. Zde pracoval jako asistent v laboratoři pro DuPont a na montážní lince pro Chrysler pod jménem Donald Marley.  Ačkoli Marley vyrůstal jako katolík, tak se v šedesátých letech, kdy byl mimo vliv své matky, začal zajímat rastafariánství. Po návratu na Jamajku formálně na rastafariánství konvertoval nechal si narůst dready.  Po finančním nesouladu s Doddem se Marley a jeho skupina spojila s Lee "Scratch" Perrym a jeho studiovou kapelou The Upsetters. Přestože spolupráce trvala méně než rok, nahráli to, co mnozí považují za nejlepší práci Wailers. Marley a Perry se rozešli po sporu ohledně přiřazení nahrávacích práv, ale zůstali přáteli a za čas opět spolupracovali  Rok 1969 přinesl další změnu v jamajské populární hudbě, ve které byl rytmus ještě více zpomalen. Nový beat měl pomalý, ustálený a tikající rytmus, který bylo možné poprvé slyšet v písni "Do The Reggay" od The Maytals. Marley se ještě více přiblížil k producentovi Leslie Kongovi, který byl považován za jednoho z hlavních tvůrců reggae. K nahrávkám Kong spojil Wailers s jeho studiovými hudebníky nazvanými Beverley's All-Stars, mezi které patřili basisté Lloyd Parks a Jackie Jackson, bubeník Paul Douglas (Paul Douglas) hráči na klávesy Gladstone Anderson a Winston Wright a kytaristé Rad Bryan, Lynn Taitt a Hux Brown. Jak píše David Moskowitz: "Skladby nahrané v tomto složení ilustrovaly nejranější úsilí Wailers v novém stylu reggae. Zmizely trubky a saxofony dřívějších písní ve stylu ska a nyní se zde hrály instrumentální breaky na elektrickou kytaru. Nahrané skladby byly později vydány na desce "The Best of The Wailers", včetně písní "Soul Shakedown Party," "Stop That Train," "Caution," "Go Tell It on the Mountain," "Soon Come," "Can’t You See," "Soul Captives," "Cheer Up," "Back Out," a "Do It Twice".  Mezi roky 1968 a 1972 Bob a Rita Marley, Peter Tosh a Bunny Wailer přestříhali některé starší skladby pod JAD Records v Kingstonu a Londýně ve snaze zkomerčnit zvuk Wailers. Bunny později tvrdil, že tyto skladby "nikdy neměly být vydány na album...byly to jen ukázky nahrávek pro nahrávací společnosti". V roce 1968 Bob a Rita navštívili skladatele Jimmyho Normana v jeho bytě v Bronxu. Norman napsal nějaké texty pro "Time Is on My Side" od Kai Windinga (kryté Rolling Stones) a také psal pro Johnnyho Nashe a Jimi Hendrixe. Třídenní jam session s Normanem a dalšími, včetně Normanova spoluautora Ala Pyfroma, přineslo 24-minutou stopu s Marleyho a Norman-Pyfromovými kompozicemi. Tato stopa je podle Reggae archiváře Rogera Steffense vzácná v tom, že byla ovlivněná spíše popem než reggae v rámci snahy dostat Marleyho do amerických žebříčků. Podle článku v "The New York Times" Marley na stopě experimentoval s různými zvuky, přijal styl "doo-wop" v písni "Stay With Me" a "pomalý love song ve stylu umělců let šedesátých" ve skladbě "Splish for My Splash". Umělec, který se ještě rodil mimo svou rodnou Jamajku - Marley - žil v roce 1972 v Ridgmount Gardens v Bloomsbury.

1972–74: Přechod k Island Records.

Rok 1974 se stal rokem, kdy z kapely odešel Peter Tosh i Bunny Livingstone a on byl donucen postavit nové Wailers (nyní přejmenované na Bob Marley & Wailers) včetně ženského pěveckého tria s Ritou v čele. Díky úspěchu s albem "Natty dread" se z něj stala hvězda celosvětového formátu.

Smrt.

Když se v roce 1978 zranil při fotbalu, lékaři u něj zjistili zhoubné rakovinné bujení (patrně po otci zdědil predispozice k rakovině kůže, která je jinak u lidí černé pleti velice výjimečná). Byla mu nabídnuta operace, kterou odmítl, protože rastafariánská víra neuznávala „zásahy do lidského těla“. Bez ohledu na horšící se zdravotní stav stále koncertoval. V New Yorku vyprodal obrovskou Madison Square Garden. Na oslavu koncertního tažení vydal dvojalbum "Babylon by bus", jež je některými recenzemi označováno za jednu z nejlepších živých reggae nahrávek.  Poslední vystoupení se odehrálo 23. září 1980 v Pittsburghu v rámci Uprising tour. Poslední píseň dozpíval s vypětím sil. Když se konečně rozhodl s nemocí bojovat a podstoupil radikální chemoterapii, při níž přišel o osm let nestříhané dredy, bylo už příliš pozdě. Při kondičním běhu v newyorském Central Parku v roce 1980 zkolaboval. Rakovina se rozšířila do jeho mozku, jater i plic.  Zemřel 11. května roku 1981 v nemocnici v Miami na Floridě, jeho poslední slova patřila jeho synovi Ziggymu "Za peníze život nekoupíš". 22. května po slavnostních obřadech v Kingstonu jsou jeho ostatky převezeny do rodného městečka, kde jsou do dnešních dnů uloženy v kopci Nine Miles. Byl pochován spolu se svou kytarou Gibson Les Paul, fotbalovým míčem, marihuanovým pukem, prstenem, který mu dal etiopský princ Asfa Wossen a biblí.

Potomci.

Děti.

Se svou manželkou Ritou, kterou si vzal v roce 1966, měl 3 společné děti a 2 adoptované.  Bob měl dalších 6 dětí s jinými ženami.

Bob Marley, celým jménem Robert Nesta Marley (6. února 1945, Saint Ann Parish, Jamajka – 11. května 1981, Miami, Florida, USA), byl jamajský zpěvák, skladatel a kytarista, který se stal mezinárodní hudební a kulturní ikonou, který ve svých skladbách mísil převážně reggae, ska a rocksteady. Začal v roce 1963 se skupinou The Wailers. Posléze vytvořil výrazný autorský a vokální styl, který později rezonoval s diváky po celém světě. Wailers vydali některé ze svých prvních reggae nahrávek s producentem Lee "Scratch" Perrym.

罗伯特·内斯塔·“鲍勃”·马利(英语:Robert Nesta "Bob" Marley,1945年-2月6日-1981年-5月11日),牙买加唱作歌手,雷鬼乐鼻祖。他成功将牙买加雷鬼乐(Reggae)带入了欧美流行音乐及摇滚乐的领域,使牙买加雷鬼乐传入西方,对西方流行音乐产生了巨大影响,后世尊称他为“雷鬼乐之父”。他以充满激情、力量、斗志的灵魂之声,获誉「首位第三世界的流行巨星」,实践了音乐无国界的理念。而作为反种族主义的音乐斗士,他长期致力于牙买加社会运动,他的音乐包含宽容、博爱及信仰,至今仍被国民视为牙买加的民族英雄。


Děj románu.

Příběh začíná roku 1866, kdy se v anglických listech objevila zmínka o jakémsi mořském netvoru ohromných rozměrů, který napadá lodě. Tímto úkazem se zabývali i vědci. Jedni říkali, že je to ponorka a druzí tvrdili, že se jedná o dosud neznámého tvora. Nakonec Američané vyslali na moře fregatu "Abraham Lincoln", která měla za úkol záhadu vyjasnit. Výpravy se zúčastnil také francouzský přírodovědec profesor Aronnax se svým sluhou Conseilem, kteří se na lodi seznámili s harpunářem Nedem Landem. Výprava byla dlouho neúspěšná, až jednou večer spatřila posádka světelnou záři vycházející kousek od lodi. Fregata se pokusila tvora pronásledovat a harpunovat. Najednou se však obluda otočila a plula ohromnou rychlostí směrem k lodi, se kterou se vzápětí srazila. Profesor Arronax, jeho sluha Conseil a harpunář Ned Land spadli do širého moře. Zachránili se na hřbetě obludy, o které však brzy zjistili, že to opravdu není ryba, ale ponorka. Z té vylezli čtyři muži, vtáhli je dovnitř a uvěznili v tmavé komoře. Příští den je tam navštívil jakýsi muž, který se představil jako kapitán Nemo, a oznámil jim, že se nacházejí v ponorce "Nautilus", kterou nikdy nesmějí opustit, aby nevyzradili její tajemství. Jako nedobrovolní cestující prožili při podmořské plavbě neuvěřitelné příhody, poznali netušené krásy mořského dna a poučili se o přírodních zvláštnostech oceánů.  Přes tyto zážitky se zejména harpunář Ned Land nesmířil s tím, že by měl v ponorce strávit zbytek života. Vhodná chvíle k útěku nastala až nedaleko norských břehů. Ned přemluvil k útěku i profesora, který byl na Nema velice rozzloben, protože Nemo krátce předtím potopil válečnou loď "„pozemských tyranů“" (tj. koloniální mocnosti, které kapitán Nemo vyhlásil válku). Všichni tři zajatci uprchli z ponorky na člunu a zachránili je místní rybáři.

Popis ponorky Nautilus.

Zatímco o původu a dřívějším životě tajemného kapitána Nema se v knize již nic víc nedovíme (podrobnosti jsou uvedeny až v třetím díle trilogie Tajuplný ostrov), Nautilus je popsán poměrně detailně. Autorova fantazie se ale v knize drží v mezích technické pravděpodobnosti a proto román působí i dnes velmi přesvědčivě. Ponorka byla dlouhá sedmdesát metrů a v nejsilnějším místě široká osm metrů. Měla dvojitý plášť z ocelových plátů a její základní váha činila tisíc pět set tun. Systém nádrží (tj. jejich naplňování a vyprazdňování) umožňoval ponorce libovolně pod vodou stoupat nebo klesat, a to až do hloubky přes deset tisíc metrů. Ponorka byla řízena směrovým a hloubkovým kormidlem, která ovládal kormidelník z kabiny částečně vyčnívající nad palubu a vybavené dvěma čočkovitými okny zasklenými křišťálovým sklem. Za kabinou byl umístěn velmi silný reflektor.  Pohon lodi i četná další zařízení byla na elektřinu získávanou ze sodíkových článků (sodík byl doplňován na tajné základně na blíže neurčeném ostrově, kde byl též dobýván z mořské vody v blíže nepopsaném zařízení poháněném tepelnou energií, získávanou z uhlí z podmořského dolu). Elektrické ovládání bylo využito i pro dálkové ovládání strojovny z kormidelní kabiny. K ochraně vstupu do ponorky využíval kapitán Nemo možnost nabít elektrickým proudem zábradlí vstupních schodů. Napětí šlo zvyšovat libovolně do té míry, že mohlo způsobit smrt.  Šroub ponorky byl poháněn obrovskými elektromagnety. Měl v průměru šest metrů, délku závitu sedm a půl metru a otáčel se až stodvacetkrát za sekundu. Díky němu mohla loď dosáhnout rychlosti až devadesát kilometrů za hodinu. Loď sice měla zařízení na výrobu kyslíku elektrolýzou vody, neměla však žádné zařízení, které by vzduch zbavovalo oxidu uhličitého, a proto bylo nutno ponorku větrat. Delší pobyt pod hladinou mohl tedy být pro posádku osudný (kritická situace nastávala po dvou dnech). Ponorka nesloužila jen k vědeckovýzkumým účelům, ale též jako hrozná zbraň. Kapitán Nemo zásadně útočil na protivníka obrněnou přídí ponorky, kterou dokázal prorazit boky válečných lodí a tak je potopit.

Ilustrace.

Knihu "Dvacet tisíc mil po mořem" ilustrovali Alphonse de Neuville a Édouard Riou.

Filmové adaptace.

Román byl několikrát zfilmován.

Dvacet tisíc mil pod mořem "(1869–1870, Vingt mille lieues sous les mers)" je jeden z nejznámějších románů francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)". Tento vědeckofantastický román tvoří druhý díl autorovy volné trilogie, do které ještě patří "Děti kapitána Granta (1867–1868, Les enfants du capitaine Grant)" a "Tajuplný ostrov (1875, L'île mystérieuse)". Mezi jednotlivými díly Vernovy trilogie však panuje časový nesoulad (viz Časový nesoulad mezi jednotlivými díly trilogie). Česky román vyšel poprvé roku 1877.

《海底两万哩》(),或译为《海底历险记》、《海底六万里》,法国科幻小说家儒勒·凡尔纳的代表作之一,是一部出色的科幻小说。小说从1866年海面上“怪兽”出没,频频袭击各国海轮,使市民人心惶惶开始,到鹦鹉螺号被大西洋旋涡吞没为止,整部小说悬念迭出,环环相扣。


Organizace.

Vrcholným orgánem církve je Generální konference. Generální konference spravuje dvanáct světových divizí, které sestávají z unií. Jednou z unií v rámci euro-africké divize je i československá se sídlem v Praze.  Unie spravují sdružení. Praha je sídlem Českého sdružení, Moravskoslezské sdružení má své ústředí v Ostravě.

Dějiny adventismu ve světě.

William Miller předpovědět na základě veršů z Daniela 8: 14-16 a principu "jeden rok = jeden den", že se Ježíš Kristus vrátí na Zem v období mezi jarem roku 1843 a jarem roku 1844. Poté v létě roku 1844, Millerité upřesnili výpočet Ježíšova návratu na 22. října 1844. Když se to nestalo (událost známá jako "velké zklamání"), většina z jeho následovníků se rozpustila a vrátila do svých původních církví.  Někteří Millerité přišli s přesvědčením, že Millerovy výpočty byly správné, ale že jeho výklad veršů z Daniela byl špatný, když předpokládal, že to bude Země, “která měla být očištěna".Tito adventisté došli k přesvědčení, že verše z Daniela předpovídaly vstup Krista do Nebeské svatyně, nikoli jeho druhý příchod na Zem. Toto nové učení o Svatyni v nebi se stalo důležitou součástí jejich víry. Během několika příštích desetiletí se toto učení vyvinulo do doktríny Vyšetřovacího soudu.  Tento vyšetřovací soud byl zahájen v roce 1844 v Nebeské svatyni, a křesťané v něm budou souzeni zdali jsou způsobilí pro spasení a současně při tomto soudu bude potvrzena Boží spravedlnost před celým vesmírem. Tato skupina adventistů stále věří, že Kristův druhý příchodu je velmi blízko. Další termín Kristova příchodu již nestanovili s odkazem na verš ze Zjevení Janova 10:6 “že lhůta je u konce”.  Jako počátek této církve se ovšem obyčejně udává až rok 1863.

Dějiny adventismu v Českých zemích.

Do českých zemí se adventismus sedmého dne dostal na počátku 90. let 19. století, když se do vlasti vrátil Antonín Šimon (pokřtěný adventisty roku 1892), který se s tímto vyznáním setkal v Německu. Ten se pokusil tuto víru šířit dále, především pomocí překládání adventistických spisů do češtiny. První adventistická díla jsou tak vydána již v roce 1893. V roce 1902 byl založen první adventistický sbor v Praze. V roce následujícím vyšlo první číslo adventistického časopisu "Hlasatel pravdy", který však pravidelně vychází až od roku 1906. Roku 1907 vznikla na základě spolkového zákona Společnost většího světla, která sbory sdružovala. Rozvoj adventistické misie je spojen se založením "Spolku křesťanských mužů a žen" v roce 1908 a k rozšíření adventismu dochází především na Slezsku, o což se postaral především Julius Peter z Bílska, jenž se podobně jako Šimon setkal s adventismem v Německu. V době první světové války byl spolek zastřešující adventisty zakázán, i přesto však počet adventistů v českých zemích přibýval a v době vzniku Československa žilo na jeho území přes 1000 adventistů sedmého dne.  V roce 1919 vzniká nové správní uskupení Československá unie Církve adventistů sedmého dne, s pěti podřízenými správními celky (misijní pole a sdružení). V meziválečném Československu tito křesťané vystupovali jako Misijní společnost adventistů sedmého dne a později v roce 1922 se podaří zaregistrovat nový spolek s názvem "Československá jednota adventistů sedmého dne," jenž církev právně zastupuje, o tři roky později je založen "Misijní ústav" v Loděnici. Koncem dvacátých let se pod vlivem německých adventistů začíná s dobročinnou aktivitou, snažící se zmírnit dopady začínající hospodářské krize.  Za druhé světové války je uzavřeno gestapem církevní nakladatelství a v koncentračních táborech zahynuli tři čeští adventisté. S výjimkou sborů na Těšínsku a několika dalších však církev mohla po celou dobu války konat bohoslužby. Poválečné vyhnání sudetských Němců, s nímž odešlo z Československa okolo 1000 adventistů německé národnosti, snížilo velmi dramaticky počet členů církve v Československu, následné poválečné misijní úspěchy však tuto ztrátu zacelily. V roce 1946 byla v Praze-Krči založena "Škola biblických nauk."  Početní růst členů církve byl zastaven komunistickým převratem v roce 1948 a následnými restrikcemi ze strany komunistického režimu. V roce 1950 je uzavřena Škola biblických nauk, v následujícím roce je propuštěno 80% kazatelů. Tlak státní správy na adventisty, aby se vzdali svého zvyku nepracovat v sobotu a stejně tak neposílat své děti v tento den do školy, vyvrcholil v roce 1952, kdy byla tato církev administrativním zákrokem (tedy ne právním) zakázána a veškerý movitý i nemovitý majetek státními orgány zabaven. I přes následnou perzekuci se adventisté i nadále tajně scházeli k bohoslužbám. Od roku 1954 jsou adventističtí kazatelé trestně stíháni a tato perzekuce vyvrcholila v létě 1955 procesem proti 7 slovenským kazatelům odsouzeným k trestům odnětí svobody od 2 do 7 let. Tlak na členy byl vyvíjen především vyhrůžkou postihu jejich dětí za jejich sobotní absence ve škole. Minimálně 6 dětí adventistů bylo z náboženských důvodů nařízením soudu odebráno rodičům a umístěno do ústavní péče. Nekontrolovatelná činnost této církve se pro komunistický režim stala postupně větším zlem a tak se strana rozhodla od svého rozhodnutí ustoupit a ÚV KSČ povolil v říjnu 1955 obnovení církve. Po obnovení činnosti církve v roce 1956 zůstal státu zabavený majetek a vedoucí představitelé církve museli slíbit, že děti adventistů začnou chodit v sobotu do školy. Adventismus v Československu i nadále početně sílil, i když už jen pozvolna.  V roce 1968 se církvi podaří využít demokratizace politického života. Jsou obnovena sdružení zakázaná v roce 1950, začíná opět vycházet církevní časopis a je založen bohoslovecký seminář. Přestože některé z těchto výhod byly po okupaci Československa v srpnu 1968 odvolány, stav církevního života se před rok 1968 již nevrátil. I nadále se jednotlivě objevují případy perzekuce adventistů ve výkonu vojenské služby, působení kazatelů, při organizování akcí pro děti a mládež, veřejném působení či v možnosti dosažení středního a vyššího vzdělání, oficiálně je ale církev tolerována. Na nejvyšší úrovni panuje mezi státní správou a představiteli církve míra shody, kterou jen stěží nalezneme u ostatních církví. Průvodním jevem tohoto stavu byla také skutečnost, že část kazatelů a téměř všichni administrátoři církve (předsedové, tajemníci) se nacházeli na seznamech spolupracovníků StB. Oldřich Sládek, který byl předsedou církve od roku 1963 do roku 1989 obdržel za příkladnou spolupráci se státem čestný doktorát teologie a prezidentem republiky mu byla také propůjčena dvě vysoká státní vyznamenání. Po převratu v letech 1989 a 1990 církev postupně v nových svobodných podmínkách rozvíjí svou službu a zapojuje se do veřejného dění především humanitární činností své organizace ADRA, biblickými přednáškami a kurzy pro veřejnost, osvětou na téma zdraví a životní styl nebo nabídkou zdravého využití volného času pro děti a mládež v Klubu Pathfinder. V devadesátých letech zažívá církev výrazný příliv nových členů, vznik řady nových sborů a vymaňuje se ze společenské izolace. V současnosti je církev v ČR respektovanou křesťanskou denominací, její duchovní slouží ve školách, sociálních zařízeních, jako kaplani v nemocnicích, armádě a věznicích, vystupují ve sdělovacích prostředcích a pomáhají rozvíjet veřejný život a občanskou společnost v regionech. Církev má své internetové rádio AWR, internetovou televizi HopeTV, vydavatelství knih a časopisů Advent-Orion, kolportéry zdravotní a duchovní literatury, Vyšší odbornou školu Teologický seminář Sázava, Mateřskou a základní školu Elijáš v Praze a řadu partnerů z řad občanských iniciativ.

Statistika.

Svět.

Celosvětový počet členů Církve adventistů sedmého dne. <graph>{ }</graph>

Česká republika.

"Údaje o Církvi adventistů sedmého dne v České republice (z 31.3.2008):"

Věrouka.

Věrouka o Bohu (věroučný článek 1-5).

Adventisté učí, že Bible, Starý a Nový zákon, je psané Boží slovo, inspirované Duchem svatým, obsahující znalosti potřebné pro záchranu, neomylné zjevení Boží vůle. V souladu s povahou vykazuje věroučný základ a důvěryhodný popis Božích skutků v historii. Přijímá učení o Trojici: Otec, Syn a Duch svatý, je trojjediná věčná osoba. Bůh je nesmrtelný, laskavý, prostý, vševědoucí, všemocný, nekonečný, nepochopitelný a hodný uctívání. Ježíš je plně Bohem a plně člověkem.

Věrouka o člověku (věroučný článek 6-7).

Adventisté učí, že Bůh je Stvořitelem všech věcí, on vytvořil lidi z lásky a dává jim svobodu volby. Stvoření popsané v První knize Mojžíšově v šesti dnech je považováno za pravdivý příběh. Sobota je památník tohoto stvoření. První lidé, muž a žena, byli stvořeni k obrazu Božímu; ač svobodné bytosti, jsou závislé na Bohu za dech života. Mají povinnost pečovat o zem. Ale kvůli své neposlušnosti, se veškeré lidstvo stalo smrtelným.

Věrouka o spasení (věroučný článek 8-11).

Adventisté učí, že lidstvo je zapojeno do "velkého sporu", do konfliktu mezi Kristem a satanem, v němž jde o Boží charakter, o Boží právo a jeho vládu nad vesmírem. Jeden anděl se stal Satanem, který chce sedět na trůnu Boha, obvinil jej z nespravedlnosti a tyranství. Vedl anděly a lidstvo ve své vzpouře proti němu. Naše dobré skutky nás nemohou zachránit, ale svou smrtí na kříži Ježíš osvobodil kající se hříšníky ze smrti a Bůh jim dal milost a odpuštění. Spasení je dar od Boha. Ten, kdo jej přijme, uvěří v Boha a bude se kát, se znovu narodí a bude znovuzrozen Duchem svatým.

Věrouka o církvi (věroučný článek 12-18).

Adventisté učí, že církev je univerzální společenství věřících všech lidí a národů, sjednocená a rovná před Kristem, kteří ho uznali jako Pána a Spasitele. Scházejí se k uctívání, k vzájemnému společenství, k učení se Božího slova, ke službě lidstvu a k šíření evangelia. Křest ponořením je znamením obrácení, veřejný akt oddanosti Bohu, vstup do církve a symbolem ukončení hříšného života a vzkříšení k novému životu v Kristu. Křest je dobrovolný z vlastního přesvědčení.  Adventisté učí, že na konci doby je stanoven "ostatek", který bude dodržovat všechny Boží přikázání a Ježíšovu víru. Bude hlásat, že rozsudek v nebi začal a bude odhalovat krásu Božího charakteru a bude milovat Boha. Dar proroctví je jedním z jejích vlastností. Bůh vybavuje věřící duchovními dary aby sloužily a posílili církev.

Věrouka o křesťanském životě (věroučný článek 19-23).

Adventisté učí, že univerzální a věčné zásady Božího zákona jsou vyjádřeny v Desateru a ilustrovány v životě Ježíše Krista. Spasení je z milosti a ne ze skutků, ale výsledkem láskyplného vztahu k Bohu je poslušnost jeho přikázání. Sobota (podle čtvrtého přikázání) byla dána od Boha celému lidstvu, aby si připomínalo a slavilo jeho stvoření. Vyzývají k dodržování sedmého dne (soboty) jako dne odpočinku a dne uctívání Ježíše, pána soboty. Křesťané dělají Bohu čest svým hospodařením, svým využíváním času, svým talentem i svým tělem. Ctí a respektují manželství v láskyplném vztahu.

Věrouka o posledních událostech (věroučný článek 24-28).

Adventisté sedmého dne se označují jako prorocké hnutí a oznamují Kristův návrat, "radostnou zprávu" křesťanství. Vidí důkazy jeho blízkého příchodu. Studují proroctví Bible, dějiny spásy a dobu konce. Učí, že Ježíš Kristus je jediným prostředníkem mezi Bohem a lidmi. Ježíš se přimlouvá za lidi v nebeské svatyni od jeho nanebevzetí. V roce 1844 začal vyšetřující soud ve Svatyni. Tento soud skončí těsně před návratem Krista.  Adventisté učí, že duše není nesmrtelná. Součástí smrti je "spánek" v tom smyslu, že "první smrt" je stav bezvědomí, ale není definitivní. Všechny lidské bytosti budou vzkříšeny, a to buď pro život věčný, nebo proto, aby čelily poslednímu soudu. Po návratu Krista, živí a zmrtvýchvstalí, kteří budou ospravedlněni, půjdou do nebe, ale ostatní zahynou. Po tisíc let budou zachránění zkoumat knihy života, které dokumentují život ztracených. Adventisté říkají, že se Bůh nikdy neplete, ale že nesmí zůstat ani stín pochybností nad jeho rozhodnutím a nad jeho spravedlností. Toto zkoumání potvrdí rozhodnutí vyšetřujícího soudu. Po tisíci letech ztratí naději na vzkříšení. Budou seznámeni s rozsudkem a zemřou "druhou smrtí" konečnou a věčnou. Zničení Satana a zla tak bude konečné. Země bude obnovena do svého původního stavu dokonalosti.

Kritika.

Církev adventistů sedmého dne je mimo jiné často kritizována za svůj pocit výjimečnosti, za skrytou misii a za Ellen G. Whiteovou.

Výjimečnost.

Církev adventistů si od počátku podržuje vědomí své jedinečnosti mezi ostatními církvemi, které – podle názoru adventistů – nejsou poslušny Boha v příkaze dodržovat sobotu jako den odpočinku.  Oproti skutečnému chápání, jak jej popisuje Vojtíšek, je zde teologický pohled na výjimečnost, tedy že plnost svátosti a požehnání je v církvi adventistů, ale uznává Boží působení i v jiných církvích.

Misie.

Podobně, jako svědkové Jehovovi a mormoni, získávají adventisté členy také misijní službou dům od domu. Nabízejí knihy o zdravé výživě a zvou na přednášky o zdravém životním stylu. Teprve poté navazují na Bibli a na adventistické učení. Již touto taktikou se CASD i u nás dostává do podezření ze sektářství, protože při navazování kontaktu adventisté často nedávají najevo, že za jejich aktivitou je příslušnost k náboženskému směru. Čím více se však nový zájemce dozvídá o adventismu, tím více se jídelní doporučení mění v náboženské příkazy, založené na adventistickém výkladu Starého zákona.  V misijní a charitativní činnosti adventisty motivuje vědomí blízkého Ježíšova příchodu a očekávání soudu nad světem.

Ellen G. White.

Různí adventisté přikládají roli Ellen G. White různou důležitost. Jedním pólem je její uznání za plnohodnotnou prorokyni, druhým pólem je její odmítání. Ve svých dílech se dopustila mnohých plagiátorství.  Alois Adlof popisuje chápání Ellen G. Whiteové ve 30. letech 19. století takto: Její spisy pokládají adventisté za stejně inspirované jako Bibli. Byl-li o něco spor, rozhodován býval jejím hlasem právoplatně. Protivit se jí, bylo protivit se Duchu sv. A přec tato žena, ač velice nadaná, byla tak omylná jako kdo jiný. Ale to jí nepřekáželo, aby o svých vlastních výpovědích tvrdila: » Toto je Bůh, který mluvil a ne mýlící se smrtelník.« K tomu znamenitě ilustruje její inspiraci ta okolnost, že často, když napsala svá svědectví, napsané pozměnila, anebo jinak napsala. Celé stránky, věty, řádky vymazala a něco jinak sestavila. Předčítala rukopis svému muži, který jí navrhoval mnohou změnu, kterou také ochotně přijala. Kromě toho dopustila se mnohých plagiátů, sestavujíc své knihy z jiných, aniž by to vyznala a přiznala.  Zdeněk Vojtíšek k roli Ellen G. White tvrdí: Učení nové církve je formováno stovkami zjevení, desítkami knih a tisíci článků, traktátů a jiných materiálů své prorokyně a zakladatelky. Skutečně autoritativní výklad Bible a lidských dějin však náleží Ellen Whiteové. Je považována za prorokyni a její odkaz je mezi deseti miliony adventisty stále živý.  K historické úloze Ellen G. Whiteové tvrdí Alois Adlof toto: Dříve majetné rodiny byly nyní (po nenaplněném očekávání Kristova příchodu roku 1844) ožebračeny. Mnozí museli být uklizeni a pod stráž postaveni, aby jejich rodiny se na nich nemstily. Jejím přičiněním se stalo, že po hrozném fiasku roku 1844 celé hnutí nezaniklo. Když však zmocnili se hnutí Whiteovi a vtiskli mu nynější ráz adventisticko-sabotářský, Miller marně proti tomu pozdvihl hlasu. Whiteová napsala o něm, že na konec William Miller pozdvihl svého hlasu proti nebeskému světlu.  Ellen G. Whiteová trpěla epilepsií v důsledku úrazu hlavy v dětství a její záchvaty byly pokládány za proroctví. Alois Adlof popisuje její zdravotní stav takto: Pomatená žena je jejich prorokyní. Její vidění pokládají za zjevení nebeská. Dr. Williem Russel, který byl dlouhá léta adventistou a prvním lékařem v jejich sanatoriu v Battle Creek, napsal už roku 1869: » Vidění paní Whiteové vyplývají z chorobné soustavy, aneb z chorobnosti mozku a nervové soustavy.« Dr. Fairfieh, rovněž adventista a dlouhá léta lékař v témž sanatoriu, psal roku 1887, že nemá žádné pochybnosti o tom, že její vidění jsou čistě hysterické záchvaty. Stáří pak ji téměř vyléčilo.

Přidružené organizace.

"Adventistická agentura pro pomoc a rozvoj" (ADRA) je humanitární organizace s celosvětovou působností. Hlavní činností Adry je bezprostřední a dlouhodobá pomoc při humanitárních katastrofách v zahraničí. Církev Adventistů sedmého dne je také zapojena do kaplanské služby v ozbrojených silách, věznicích, nemocnicích a u policie.  Život a zdraví je občanské sdružení, které se zaměřuje na osvětovou činnost formou přednášek, besed, kurzů, seminářů, sympozií, táborů, výstav a výchovných zdravotních programů na základě zásad zdravé výživy, preventivní medicíny a zdravého životního stylu.  Klub Pathfinder je občanské sdružení dětí, které připravuje rozmanité zájmové aktivity zaměřené na smysluplné využívání volného času dětí a mládeže. Skautským způsobem vychovává adventistickou mládež.  Středisko korespondenčních kurzů (SKK) je středisko zaměřené nejen na vzdělávání, nýbrž zejména na rozvoj jednotlivce i celé široké veřejnosti ve všech oblastech života (tělesná, duševní, sociální a duchovní) – v jejich neoddělitelné celistvosti. V této době nabízí 7 korespondenčních a internetových kurzů pro dospělé: "Harmonická rodina", "Zvládej svůj život", "Vezmi zdraví do svých rukou", "Impulzy života", "Globální problémy", "Objevy v Bibli" a "Utopie". Na webu SKK najdete také kurzy pro děti ve věku 8 – 11 let s názvem "Hledej, pátrej s pathfindery" a pro náctileté (12 – 17 let) s názvem "Hledání odpovědí". Korespondenční kurzy "Hledání odpovědí" a "Hledej, pátrej s pathfindery" mají sice na webu SKK odkaz, spravuje je však výše uvedené občanské sdružení Klub Pathfinder. České SKK má společně se slovenským SKK profil na sociální síti Facebook. Tento facebookový profil má název "Korespondenční kurzy".  Teologický seminář Církve adventistů na Sázavě zajišťuje vzdělávání duchovních pracovníků.  Advent Orion je vydavatelství Církve adventistů sedmého dne. Vydává čtvrtletník Znamení doby, měsičník Advent a časopisy pro děti a mládež. Vydává také ostatní církevní literaturu.  Country life – vegetariánské restaurace ve volném spojení s Církví adventisitů.  Newstart – projekt zdravého životního stylu ve volném spojení s Církví adventistů sedmého dne.  Hope TV – adventistická internetová televize.  AWR rádio – adventistické internetové rádio.

Ekumenická rada církví.

Církev adventistů sedmého dne má status pozorovatele Ekumenické rady církví. Výlučný postoj však znemožňuje účast v tomto hnutí.

Církev Adventistů sedmého dne je protestantská denominace, která vznikla v rámci eschatologického hnutí protestantských církví známého jako Druhé velké probuzení ve Spojených státech v 19. století. V Česku, kde patří mezi misijně nejaktivnější církve, má zhruba stovku kazatelů a 7551 členů k roku 2014 a na konci roku 2015 celosvětově počet členů církve přesáhl 19 milionovou hranici. Církev Adventistů sedmého dne patří mezi nejrychleji rostoucí církve na světě.

基督复临安息日会(英语:Seventh-day Adventist)。基督复临安息日会是一个世界性的宣教教会,在全世界二百三十六国中的二百零八个国家作工,并且还在不断扩展。教导并传扬圣经启示录14章6至14节中耶稣的三项重大信息。遵守星期六为安息日,盼望耶稣快来。以耶稣为中心,以《圣经》为信仰的基础,强调耶稣在十字架上的赎罪牺牲,在天上圣所中的服务,不久将回来接他的子民。这个教会的特点是守真正的安息日即星期六,以圣经为基石认定星期天是伪安息日,一切以圣经为依据,并在全世界开展布道活动。他们遵守上帝的诫命。


Objevení a pojmenování.

Triton objevil ve své observatoři poblíž Liverpoolu britský astronom William Lassell 10. října 1846, pouhých 17 dní po objevení samotného Neptunu německými astronomy Johannem Gottfriedem Gallem a Heinrichem Louisem d'Arrestem, kteří získali souřadnice planety z výpočtů francouzského astronoma a matematika Urbaina Le Verriera.  Lassell, povoláním sládek, začal stavět svůj amatérský dalekohled v roce 1820. Když se John Herschel dověděl o objevu Neptunu, napsal Lassellovi, aby zkusil najít jeho potenciální měsíce. Lassell objevil Triton pouhých osm dní poté. Lassell také tvrdil, že objevil Neptunovy prstence. Ale i když byla existence těchto prstenů později opravdu prokázána, jsou tak slabé a temné, že se o tomto Lassellově objevu pochybuje.  Triton je pojmenován po řeckém bohu moří Tritonovi (Τρίτων), synu Poseidóna (což je ekvivalent římského boha Neptuna). Toto jméno poprvé navrhl v roce 1880 Camille Flammarion ve své knize "Populární astronomie", ale oficiálně byl tak Triton pojmenován až o několik desetiletí později. Až do objevu druhého měsíce Neptunu Nereidy v roce 1949 se Tritonu říkalo „Neptunův satelit“. Lassell svůj objev nepojmenoval, i když o pár let později navrhl název osmého měsíce Saturnu (Hyperion), svého dalšího objevu. Třetí a čtvrtý měsíc Uranu (Ariel a Umbriel), které Lassell objevil v roce 1851, pojmenoval John Herschel.

Oběžná dráha a rotace.

Triton je výjimečný mezi velkými měsíci Sluneční soustavy svou retrográdní dráhou okolo své planety (obíhá ve směru opačném k rotaci planety). Většina vnějších nepravidelných měsíců Jupiteru a Saturnu a některé vnější měsíce Uranu mají také retrográdní dráhu, ale ty jsou mnohem vzdálenější od svých planet a také menší; průměr největšího z nich, Phoebe, dosahuje jen 8 % průměru (a 0,03 % hmotnosti) Tritonu.  Triton kolem Neptunu obíhá vázaně, což znamená, že k planetě je stále přivrácená jedna strana měsíce. Kvůli nezvyklému sklonu dráhy je Tritonova osa rotace nakloněna o 157° vůči ose rotace Neptunu, která je nakloněna o 30° vůči rovině Neptunova oběhu. Důsledkem těchto dvou sklonů os je, že Tritonova osa rotace leží blízko rovině Neptunova oběhu, a tak na Tritonu během Neptunova roku střídavě svítí slunce na jednu z polárních oblastí. To má pravděpodobně za následek výrazné sezónní výkyvy klimatu.  Dráha oběhu Tritonu kolem Neptunu má tvar téměř dokonalé kružnice s téměř nulovou excentricitou. Působením slapových sil se zmenšuje průměrná vzdálenost Tritonu od Neptunu a předpokládá se, že asi za 3,6 miliard let Triton překročí Rocheovu mez Neptunu. Triton se potom buď srazí s atmosférou Neptunu a nebo se rozpadne a vytvoří prstenec podobný tomu okolo Saturnu.

Původ a vývoj.

Měsíce s retrográdní dráhou nemohly vzniknout ve stejné oblasti sluneční mlhoviny jako planety, které obíhají. Předpokládá se, že Triton má původ v Kuiperově pásu, odkud ho Neptun zachytil. Kuiperův pás je prstenec složený převážně z malých zmrzlých těles rozkládající se od oběžné dráhy Neptunu až do vzdálenosti přibližně 55 AU od Slunce. Nachází se v něm ale i několik trpasličích planet, například Pluto. Triton je jen o málo větší než Pluto a má téměř stejné chemické složení, takže obě tělesa pravděpodobně vznikla ve stejné oblasti Sluneční soustavy.  Navrhovaná myšlenka zachycení Tritonu by mohla vysvětlit několik vlastností Neptunova systému, jako například neobvykle velikou excentricitu měsíce Nereidy a malý počet měsíců v porovnání s ostatními plynnými obry. Tritonova původní excentrická dráha by se křížila s drahami nepravidelných měsíců a přerušila by dráhy menších přirozených satelitů gravitačními silami.  Excentrická dráha po zachycení Tritonu by také měla za následek oteplování vnitřku měsíce. Kvůli tomu by vnitřek Tritonu zůstal několik miliard let v tekutém stavu, což podporují současná zjištění. Tento vnitřní zdroj tepla zmizel se zakulacením dráhy.  Zachycení Tritonu mohlo proběhnout dvěma způsoby. Aby mohlo být těleso gravitačně zachyceno planetou, musí ztratit energii a tím se zpomalit natolik, aby nemohlo uniknout z gravitačního pole planety. Jedna teorie zní, že Triton byl zpomalen kolizí s jiným tělesem, a to buď s takovým, které okolo Neptunu procházelo (což je nepravděpodobné), a nebo přímo s jiným měsícem Neptunu (což je pravděpodobnější). Další teorie navrhuje možnost, že Triton před zachycením tvořil s jiným objektem binární systém (jako například Charon s Plutem). Když se tento binární systém přiblížil k Neptunu, orbitální energie se přesunula z Tritonu na druhý objekt, který se z gravitačního pole Neptunu odpoutal. Tuto teorii podporují některá zjištění, například že mezi objekty Kuiperova pásu jsou binární systémy velmi běžné. Takovéto události mohly být při vzniku Neptunu nebo během jeho migračního období běžné.

Fyzikální charakteristika.

Triton je sedmý největší měsíc a šestnácté největší těleso Sluneční soustavy; je větší než trpasličí planety Pluto a Eris. Zabírá více než 99,5 % hmotnosti objektů obíhajících okolo Neptunu včetně jeho prstenců a dvanácti dalších měsíců Jeho hmotnost je větší než celková hmotnost všech známých měsíců ve Sluneční soustavě menších než on sám. Velikostí poloměru, hustotou, teplotou a chemickým složením je podobný Plutu.  Stejně jako u Pluta je 55 % Tritonova povrchu pokryto zmrzlým dusíkem, 15–35 % vodním ledem a zbylých 10–30 % suchým ledem (zmrzlý oxid uhličitý). V malém množství se tam vyskytuje také methan (0,1 %) a oxid uhelnatý (0,05 %). Na povrchu je možná i amoniak v důsledku výskytu dihydrátu amoniaku v litosféře. Hustota Tritonu naznačuje, že zhruba 30–45 % tvoří vodní led a zbytek hornina. Jeho povrch zabírá plochu 23 milionů km2, což je 4,5 % povrchu Země. Triton má poměrně vysoké albedo, odráží 60–95 % slunečních paprsků. Země odráží pouze 11 %.  Předpokládá se, že Triton je diferenciovaný stejně jako Země, tedy že má pevné jádro, plášť a kůru. Plášť, kterým je obaleno jádro tvořené kovy a horninami, se skládá z ledu. Pod povrchem Tritonu je dostatek hornin na to, aby radioaktivní rozpad podporoval proudění tepla v plášti. Toto teplo může stačit k tomu, aby dalo vznik podpovrchovému oceánu (podobnému, jako má možná Europa). Potencionální vrstva tekuté vody by mohla dát vznik primitivním formám života.

Atmosféra.

Tritonova atmosféra je tvořena především dusíkem se stopami oxidu uhelnatého a blízko povrchu i se stopami metanu. Vznikla nejspíše vypařováním dusíku z povrchu měsíce, stejně jako je to u Pluta. Povrchová teplota dosahuje minimálně, protože dusíkatý led má krystalickou hexagonální strukturu a přechod mezi touto teplejší strukturou a krychlovou strukturou nastává právě při této teplotě. Maximální teplota je něco málo nad 40 K. Tento rozsah teploty je menší než na Plutu, kde je průměrná teplota. Tlak na povrchu měsíce je pouze pascalů millibarů).  Turbulence na povrchu měsíce vytváří troposféru, která sahá do výšky 8 km. Triton má místo běžné stratosféry rovnou termosféru ve výšce od 8 do 950 km a nad ní ještě exosféru. Ve vrchních vrstvách atmosféry teplota dosahuje hodnoty 95 ± 5 K, což je více než na povrchu, a to kvůli teplu získanému z vesmíru. Ve většině částech troposféry se nacházejí mlhy složené nejspíše z uhlovodíků a nitrilů, které vznikají působením slunečního záření na methan. Dusík na Tritonu vytváří mračna sahající 1 až 3 km nad jeho povrch.  Pozorování ze Země v devadesátých letech 20. století naznačila, že měsíc má hustější atmosféru, než se předtím myslelo z dat sondy Voyager 2. Dalšími pozorováními bylo zjištěno, že se teplota na Tritonu mezi lety 1989 a 1998 zvedla o 5 %. Tato pozorování ukazují, že měsíc se blíží k neobvykle teplému období, které nastává jednou za několik stovek let. Jednou z možných příčin je snížení albeda, které by umožnilo vstřebat více tepla.

Povrch.

Všechny znalosti o povrchu měsíce byly zjištěny sondou Voyager 2 v roce 1989. Na 40 % povrchu, které Voyager zmapoval, se vyskytovaly kaňony, skály a ledové plochy, nejčastěji ze zmrzlého methanu. Jeho povrch je poměrně plochý a jeho výškové převýšení mezi dvěma body nepřesahuje výškový kilometr. Na měsíci je celkem málo impaktních kráterů. Z analýzy hustoty a rozmístění kráterů vyplynulo, že Tritonův povrch je v geologickém smyslu velmi mladý, v různých oblastech se jeho stáří odhaduje mezi 6 miliony a 50 miliony let.

Kryovulkanismus.

Triton je geologicky aktivní; jeho povrch je mladý a nevyskytuje se na něm mnoho impaktních kráterů. I když je složen ze zmrzlých složek, podpovrchové procesy jsou podobné jako ty, které na Zemi vytvářejí sopky a riftová údolí, ale namísto roztavených hornin vyvrhují amoniak a led. Povrch pokrývají údolí a hřebeny, což je nejspíše důsledek tektoniky a ledového vulkanismu. Většina povrchových útvarů je endogenního původu, konkrétně spíše vulkanického než tektonického.  Když Voyager 2 zkoumal Triton, astronomové zaznamenali několik gejzírům podobných erupcí špatně viditelného dusíku doprovázeného prachovými částicemi, které stoupaly až do výšky 8 km nad povrch měsíce. Spolu se Zemí, měsíci Io a Enceladem je tak Triton jedním z mála známých objektů Sluneční soustavy, na kterém byla pozorována aktivní vulkanická činnost. (Venuše, Mars, Europa, Titan a Dione jsou možná také vulkanicky aktivní.)  Všechny pozorované gejzíry se nacházely mezi 50° a 57° jižní šířky, což je oblast blízká subsolárnímu bodu. To naznačuje, že potřebné teplo je dodávané Sluncem. Předpokládá se, že povrch Tritonu tvoří průsvitná vrstva zmrzlého dusíku, pod kterou se nachází vrstva tmavšího materiálu, což způsobuje podobný jev jako skleníkový efekt na Zemi. Zvýšení teploty o pouhé 4 K oproti okolní teplotě 37 K by mohlo způsobit erupci pozorovaných rozměrů. Tyto výtrysky jsou odlišné od kryovulkanických procesů na jiných objektech Sluneční soustavy, kde hraje důležitou roli vnitřní teplo tělesa. Předpokládá se, že podobné procesy jako u Tritonu, ale s oxidem uhličitým, probíhají i na jižní polární čepičce Marsu během každého jara.  Erupce gejzíru může trvat až jeden rok. Snímky sondy Voyger 2 ukázaly množství oblastí s tmavým materiálem v oblastí gejzírů na jižní polokouli měsíce. Mezi lety 1977 a 1989, kdy okolo měsíce proletěl Voyager 2, výrazně ztratil Triton svou původní načervenalou barvu a zbledl, což naznačuje, že během těchto dvanácti let světlejší zamrzlý dusík pokryl vrstvu červeného materiálu.

Polární čepička, hřbety a roviny.

Jižní polární oblast měsíce je tvořena čepičkou zmrzlého dusíku a metanu posetou impaktními krátery a gejzíry. O severním pólu se toho ví velmi málo, protože při průletu sondy Voyager 2 byl na noční straně. Předpokládá se ale, že Triton severní polární čepičku má.  Vyvýšené roviny na východní polokouli Tritonu překrývají starší útvary, takže je téměř jisté, že jsou výsledkem vulkanických procesů. Roviny jsou prosety prohlubněmi, z kterých pravděpodobně láva unikala. Složení lávy není s určitostí známo, ale nejspíše to bude směs amoniaku a vody.  Na Tritonu se nacházejí čtyři roviny zhruba kruhového tvaru. Jsou to zatím nejplošší objevená místa na měsíci, maximální rozdíl nadmořské výšky v rámci těchto rovin je 200 m. Vznikly nejspíše erupcí ledové lávy.  Na povrchu se také nacházejí spletité struktury tvořené hřbety a údolími, které vznikly pravděpodobně kvůli střídajícím se obdobím ochlazování a oteplování. Mnoho z nich je také možná tektonického původu a mohlo vzniknout horizontálním zlomem nebo riftem. Některé z nich vypadají jako hřbety na Europě a mohou tak mít stejný původ. V rovníkové oblasti dlouhé zlomy se souběžnými pohořími vytvářejí rýhy.

Vrásčitý povrch.

Západní polokoule Tritonu je pokryta zvláštní směsicí útvarů, které v celku připomínají povrch melounu kantalupu. Předpokládá se, že tato část je nejstarší částí povrchu měsíce. Pravděpodobně pokrývá většinu západní polokoule Tritonu.  Takovýto vrásčitý povrch, který se z většiny skládá ze znečištěného ledu, se ze zatím objevených objektů objevuje jen na Tritonu. Prolákliny, které obsahuje, mají 30–40 km v průměru. Pravděpodobně nejsou výsledkem dopadu kráterů, protože mají podobnou velikost. Vznikly pravděpodobně působením diapirismu, kdy méně hustý materiál vystupuje na povrch skrze hustší materiál. Mezi další teorie jejich vzniku patří působení kryovulkanismu.

Impaktní krátery.

Kvůli neustálým geologickým aktivitám je výskyt impaktních kráterů na povrchu Tritonu celkem výjimečný. Když Voyager 2 zkoumal krátery na tomto měsíci, nalezl pouze 179 takových, které jsou nesporně impaktní. Např. na Uranově měsíci Mirandě, jejíž povrch je velký pouze 3 % povrchu Tritonu, bylo nalezeno 835 impaktních kráterů. Největší nám známý impaktní kráter na Tritonu má poloměr 27 km. Byly nalezeny i větší krátery, ale ty nejspíše nejsou impaktního původu, nýbrž vulkanického.  Většina impaktních kráterů je soustředěna na straně, která je ve směru oběhu měsíce, okolo rovníku mezi 30° a 70° zeměpisné délky, a má původ v oběžné dráze Neptunu. Vzhledem k tomu, že jedna strana je stále natočena k Neptunu, se astronomové domnívají, že na zadní straně (vzhledem k oběhu) je méně impaktních kráterů, ale protože Voyager prozkoumal jen 40 % povrchu, ale tento závěr zatím není potvrzen.

Pozorování a průzkum.

Vlastnosti oběžné dráhy Tritonu byly určeny s velkou přesností v 19. století. Bylo objeveno, že má retrográdní dráhu s velkým úhlem inklinace k rovině Neptunova oběhu. První detailní pozorování samotného měsíce proběhlo v roce 1930. Celkově o něm bylo známo velmi málo do doby, než byl koncem 20. století pozorován Voyagerem 2.  Před Voyagerem 2 si astronomové mysleli, že na Tritonu mohou být moře s tekutým dusíkem a atmosféra z dusíku a methanu s hustotou až 30 % hustoty atmosféry Země. Tyto odhady se ale ukázaly býti silně přeceněné. Hustou atmosféru měl měsíc nejspíše krátce po svém vzniku.  První pokus o změření průměru měsíce provedl Gerard Kuiper v roce 1954. Naměřil hodnotu 3800 km. Další měření dávala hodnoty mezi 2500 a 6000 km, neboli od velikostí trochu menších než průměr Měsíce po téměř polovinu průměru Země. Data z Voyageru 2 z 25. října 1989 vedla k mnohem přesnějšímu odhadu na 2706 km.  V devadesátých letech 20. století byla provedena pozorování, která naznačují vyšší hustotu atmosféry, než naměřil Voyager 2.  Nové návrhy na mise k Neptunovu systému, které měly být uskutečněny v druhém desetiletí 21. století, předkládali vědci NASA v několika posledních desetiletích. Všechny počítaly s Tritonem jako s hlavním cílem a několik z nich navrhovalo možnost povrchové sondy (obdobně jako Huygens na Titanu). NASA se ale v současnosti zaměřuje na systémy Jupiteru a Saturnu a na žádné z těchto návrhů se nepodařilo získat finance.

Triton (nebo také Neptun I) je největší z měsíců planety Neptun. Byl objeven 10. října 1846 britským astronomem Williamem Lassellem. Je to jediný známý velký měsíc ve Sluneční soustavě s retrográdním pohybem, což znamená, že obíhá v protisměru rotace své planety. S 2700 km v průměru se řadí na pozici sedmého největšího měsíce ve Sluneční soustavě. Kvůli retrográdní dráze a složení podobnému Plutu se předpokládá, že pochází z Kuiperova pásu. Zhruba 15–35 % Tritonu tvoří led. Jeho povrch se skládá ze zmrzlého dusíku a vrstvy ledu, která zřejmě skrývá pevné jádro z hornin a kovů. Jádro tvoří až dvě třetiny jeho celkové hmotnosti. Průměrná hustota Tritonu je 2,061 g/cm.

海卫一是环绕海王星运行的卫星中最大的一颗,它也是太阳系中最冷的天体之一,具有复杂的地质历史和一个相对来说比较年轻的表面。1846年10月10日威廉·拉塞尔(William Lassell)发现了海卫一(这是海王星被发现后第17天)。拉塞尔以为他还发现了海王星的一个环。虽然后来发现海王星的确有一个环,但是拉塞尔的发现还是值得怀疑,因为实际上海王星的环太暗了,不可能被拉塞尔用他的仪器发现。


Historie.

Vědecká hodnost kandidáta věd byla v Československu zavedena roku 1953 podle sovětského vzoru (Кандидат наук) vládním nařízením č. 60/1953 Sb., později ji upravovaly zákonné opatření předsednictva Národního shromáždění č. 64/1959 Sb. a zákon č. 53/1964 Sb. Vědecká výchova vedoucí k udělení této vědecké hodnosti pokračovala i v České republice, zastavena byla až v roce 1998 s tím, že již zahájené mělo být ukončeno nejpozději do 31. prosince 2001 (i když pak už jen v AV ČR, aby doběhly zahájené vědecké/umělecké aspirantury).  Po vzoru anglosaského světa byla nahrazena doktorským titulem ve zkratce Ph.D. (tedy doktor), ale udílí se dodnes v Rusku, kde titul kandidát věd odpovídá českému, resp. mezinárodnímu či anglosaskému, titulu Ph.D. „Tituly se v Rusku na rozdíl od nás [Čechů] před jmény ani za jmény běžně neuvádějí a oslovování titulovaných lidí se děje stejně jako v běžné společnosti pomocí křestního jména a jména po otci.“  Po revoluci v období mezi lety 1990–1998, tedy ještě před Boloňským procesem, předcházel ještě zavedení titulu „doktor“ ve zkratce Ph.D. stejný titul, tedy „doktor“, ovšem oficiálně ve zkratce Dr., pro absolventy tohoto postgraduálního studia. Po roce 1998 a zavedení Ph.D., jakožto standardního titulu označujícího vědce, již nastala přeměna „postgraduálního studia“ v doktorský studijní program (8 v ISCED), všechny tři uvedené jsou tedy de facto ekvivalenty. („Vysokoškolské studium“ se následně též přeměnilo na magisterský studijní program a „(obsahově) ucelená část vysokoškolského studia“ se změnila na bakalářský studijní program.)  Vyšší vědecká hodnost doktora věd (DrSc.) pak byla z právního řádu České republiky, resp. vysokoškolského zákona, zcela odstraněna a později AV ČR zavedla určitou náhradu udílenou dle vlastních stanov (ve zkratce DSc.).

Kandidát věd (lat. "candidatus scientiarum"), ve zkratce CSc. umisťované za jménem a oddělené od něj čárkou, byla vědecká hodnost nižšího stupně, která byla udělována v některých zemích světa (zejména v zemích bývalého tzv. Východního bloku). Udělovaly ji jak vysoké školy, tak akademie věd. Vyšším stupněm je pak vědecká hodnost doktora věd (ve zkratce DrSc. či DSc.). V Česku v současnosti tituly ve zkratce CSc. a DrSc. udělovány nejsou. Udělují se např. v Ruské federaci a zemích bývalého SSSR. Titul doktora věd (ve zkratce DrSc.) se uděluje též na Slovensku. Doktorát věd (ve zkratce DSc.) se uděluje též v Česku – uděluje jej Akademie věd České republiky jako "vědecký titul" dle svých vnitřních stanov, nikoliv dle vysokoškolského zákona.

副博士学位(),前苏联、现在的俄罗斯、乌克兰、白俄罗斯、哈萨克斯坦、朝鲜等流行俄式学制的欧亚国家的一种颁授给研究生的学位,级别高于硕士学位,低于俄式学制的全博士学位。在取得副博士学位后,研究生才能够修读全博士。


Charakteristika.

Mechy jsou zelené vyšší, ale necévnaté rostliny malého vzrůstu, s výraznou schopností zadržovat vodu. Většinou preferují vlhká a stinná stanoviště. Také to jsou pionýrské rostliny.  V životním cyklu výrazně převládá haploidní gametofyt. Gametofyt, mechová rostlinka, je schopná fotosyntézy a má poměrně složitou stavbu. Stélka je rozlišena na kořínky, příchytná vlákna (rhizoidy), lodyžku (kauloid) a lístky (fyloidy). Mnohobuněčné rhizoidy fixují mechovou rostlinku k podkladu. Lodyžka má již diferencovaná pletiva, nalezneme i jednoduchá vodivá pletiva. Stěna lodyžky je rovnoměrně ztlustlá, pokožka může být pigmentovaná. Je olistěná, lístky jsou zelené a probíhá v nich fotosyntéza.  Gametangia, tedy pohlavní orgány, vyrůstají na vrcholu lodyžky. Mechové rostlinky mají oddělená pohlaví. Samčí pohlavní orgány, pelatky (antheridia) produkují dvoubičíkaté spermatozoidy, které se ve vlhkém prostředí aktivně pohybují. Samičí zárodečníky (archegonia) obsahují velkou nepohyblivou vaječnou buňku. Po oplození vzniká na gemetofytu sporofyt.  Sporofyt je tvořen nohou, štětem a sporangiem - tobolkou, která produkuje haploidní výtrusy. U rašeliníků a štěrbovek štět chybí. Tobolka má dvoubuněčné průduchy, je vyztužena středním sloupkem (columela), kolem kterého je výtrusorodé pletivo (archesporum). V něm buňky prodělávají meiózu a tvoří se výtrusy. Sporangium je kryté víčkem a čepičkou (kalyptra). Výtrusy dozrávají najednou, ale vypadávají postupně díky obústí, věnci hydroskopických zubů. Obústí je také důležitý systematický znak.  Oplození může proběhnout jen v dostatečně vlhkém prostředí (za deště), kdy se spermatozoidy mohou dostat k vaječným buňkám. Po oplození vznikne diploidní zygota, která se vyvíjí ve sporofyt. Ten vyrůstá z vrcholu mateřského gametofytu a je na něm plně závislý.

Mechy a voda.

Mechy nemají cévní svazky, jejich schopnost rozvádět vodu je tak omezená a to je příčinou jejich malého vzrůstu. Vodu přijímají celým povrchem stélky a rozvádějí ji vodivými pletivy (specializované buňky hydroidy, kapilární prostory uvnitř stélky) nebo po snadno smáčivém povrchu rostlin. Je-li vyvinuta voskovitá kutikula, může sloužit k usměrnění toku vody do určitých částí mechové rostlinky. Způsob, jakým mechy hospodaří s vodou, jim umožňuje využít i velmi malých a horizontálních srážek (např. rosa apod.) Velký povrch a snadná prostupnost stélky také znamená, že mechy jsou citlivé na kvalitu ovzduší i srážek. Slouží tak jako bioindikátory znečištění.  Mechy se vyznačují také velkou substrátovou specifitou (pH půdy, charakter substrátu apod.), protože rhizoidy neumožňují tak dobré využití živin ze substrátu jako u cévnatých rostlin.

Růstové a životní formy mechů.

Růstové formy.

Jednotlivé mechové rostlinky jsou přizpůsobené podmínkám stanoviště svým tvarem a způsobem růstu - to je růstová forma mechu. Existují dvě základní růstové formy:

Životní formy.

Jen málo mechů žije jednotlivě. Interakcí jednotlivých mechových rostlinek a prostředí vznikají životní formy mechů. Jeden druh mechu může vytvářet i více životních forem. U jednotlivě rostoucích mechů se životní forma rovná formě růstové.

Systém.

Systém je samozřejmě proměnlivý, jednotlivé třídy se postupně přidávaly se zvyšující se úrovní vědeckého poznání. Do tříd "Takakiopsida", "Andreaeopsida", případně ještě "Tetraphidopsida", patří obvykle jen několik zástupců.  třída: "Sphagnopsida" - rašeliníky třída: "Takakiopsida třída: "Andreaeopsida" - štěrbovky třída: "Briopsida" - pravé mechy  Současné (2019) představy o příbuznosti jednotlivých skupin zobrazuje následující fylogenetický strom:

Mechy ("Bryopsida" ("sensu lato"), "Bryophyta" ("sensu stricto)", ale také "Musci" či "Muscophyta") jsou výtrusné rostliny, u kterých nejsou plně vyvinuté cévní svazky a gametofyt výrazně převládá nad sporofytem. Podle tradičního systému se společně s hlevíky a játrovkami řadily do oddělení mechorosty, v novém pojetí jsou vlastním oddělením. Je známo asi 10 000 druhů v 700 rodech; jedná se o druhé nejpočetnější oddělení vyšších rostlin po krytosemenných.

藓类植物门(学名:)是植物界的一门,是一类一般在1到10公分高左右的微小且柔软的有胚植物,但也有些物种会比较高大。只要有潮湿的环境与阳光照射就能轻易生长,没有花朵或种子,有附盖住细韧茎部的叶子。在一些时间里,藓类植物会产生孢子囊,长在茎部的上端,如鸟喙一般。


Historie.

Začátky, 1988-1997.

Anti-Flag původně vznikli v Pittsburghu v Pensylvánii roku 1988.

První dvě alba, 1997-1999.

Roku 1996 skupina vydala své první album - Die For The Government u New Red Achieves. Andy Flag opustil kapelu v létě roku 1996 kvůli svým neshodám s Justinem. V roce 1997 vychází druhé album Their System Doesn't Work for You. Krátce po Andyho odchodu jej nahradil Sean Whelan z pittsburské kapely Bag Genes. V té době Sean hrával v jiné skupině (57 Defective) s kytaristou Chrisem Headem, kterého představil Anti-Flag. Začátkem roku 1997 Chris začal hrát v A-F na basovou kytaru. Koncem roku jeho místo převzala Jamie Cock a Chris Head přešel na pozici druhého kytaristy. Současná sestava skončila v roce 1999, když Chris Barker, známý také jako Chris #2 nahradil Jamie Cock. Roku 1999 Anti-Flag vydali album A New Kind of Army u Go-Kart Records/A-F Records (A-F Records je vlastní nezávislý label Anti-Flag). Album ukazuje široký rozsah témat, jako třeba korupci v politice, rasismus, fašismus, problémovou mládež, policejní brutalitu a jednotu americké mládeže. Obal alba se dal rozložit jako plakát zobrazující výrok "Too smart to fight. Too smart to Die. Join now. A new kind of army." (Příliš chytrý, aby bojoval. Příliš chytrý, aby zemřel. Přidej se teď. Nový druh armády.)

Fat Wreck Chords, 2000–2004.

V roce 2000 byli Anti-Flag pozváni jako účastníci Vans Warped Tour. V té době se členové se seznámili s Fat Mikem z NOFX, majitelem labelu Fat Wreck Chords. Toto setkání se vyvinulo v přátelství, které Anti-Flag přivedlo k vydání dalších dvou alb na tomto labelu. V roce 2001 se Anti-Flag spřáhli s legendárním punkovým producentem Massem Giorginim a nahráli album Underground Network, vydané u Fat Wreck Chords. Vydání tohoto alba je pravděpodobně průlomem ze tmy hardcorde undergroundu do světla mainstreamových reflektorů. Album pokračuje v ukazování problémů fašismu (obzvlášť neonacistického infiltrování "hardcorové scény") a zahraniční politiky USA. Toto album jako první obsahuje dnes už běžný booklet s eseji historiků a politických znalců. Za zmínku stojí profesor Howard Zinn. V únoru roku 2002 vydali Anti-Flag album Mobilize u A-F Records. Na albu se objevily jak nové songy, tak osm live songů z jiných alb. Po teroristických útocích z jedenáctého září Anti-Flag promluvili proti válce. V té době většina obchodů s hudbou stáhla nahrávky Anti-Flag z pultů, protože jejich hudba byla označena jako anti-americká. V roce 2003 Anti-Flag vydali album The Terror State u Fat Wreck Chords. Album se primárně zaměřovalo na kritiku Bushových administrativních manipulací při válce proti terorismu. Album opět přineslo booklet plný esejů od členů kapely a politických expertů.  8. října 2004 americký poslanec Jim McDermott při svém proslovu v parlamentu pochválil Anti-Flag za jejich povzbuzení mladých lidí při registraci a volbách.

RCA, 2005-současnost.

V roce 2005 Anti-Flag podepsali smlouvu na dvě alba s labelem RCA. První z těchto dvou alb, For Blood and Empire, vydali 21. března 2006. Kapela se na albu zaměřuje na kritiku na nesprávné vedení války proti terorismu vládou USA. Song 'This Is The End (For You My Friend)' se objevil v počítačových hrách Madden NFL 2007 a NHL 07. A-F v dubnu dokončili svoje velké turné "War Sucks, Let's Party" po USA a začali pracovat na vedlejších projektech, jako třeba African Well Funa a Star to Finish MS. 25. listopadu na svých stránkách Anti-Flag oznámili, že název jejich nového albu bude The Bright Lights of America. Album vydali 1. dubna 2008, ale singl "The Bright Lights of America" vydali exkluzivně na iTunes už 12. února 2008. Klip k singlu se objevil o pár týdnů později. V roce 2008, na turné s kanadskou skupinou Billy Talent po Evropě, Justin Sane a Chris #2 z Anti-Flag spolu se zpěvákem Benem Kowalewiczem a kytaristou Ianem D'Saem z Billy Talent nahráli nový song "Turn Your Back" pro nadcházející album.

Anti-Flag je americká politická punk rocková skupina z Pittsburghu v Pensylvánii.


Předpony v češtině.

Tvar předpon.

Podle původu se předpony dělí na předložkové ("bez-, do-, mimo-, s-" atd.) a pravé ("nej-, pa-, roz-, ni-" atd.); užívají se také předpony cizího původu ("ultra-, para-, dis-, kvazi-" atd.). Předpony cizího původu se obvykle spojují se slovy cizího původu, ale někdy toto pravidlo neplatí ("infračervený, expřítel"), vzniklá slova však mají obvykle hovorový nebo nespisovný charakter ("extravelký, supervýkon"). Tvoření slov pomocí předpon (včetně předložkových) je třeba odlišovat od slovotvorby skládáním: "dokončit × dokonce".  Tvar předpon se může obměňovat v závislosti na základovém slově i jazykových zvyklostech. Těmito obměnami jsou kvantifikace a vokalizace.  Specifická je situace u slovesa "dát", u nějž dochází k rozšíření o spojovací "-n-", zejména pokud jde o původní (fyzický) význam tohoto slovesa ("dát někam po uchopení"): "nandat", "přendat", "sundat" (vložené "-un-"), "vyndat", "zandat". Standardně (zejména s přeneseným významem) se tvoří ostatní tvary: "dodat, oddat, podat, poddat, předat, rozdat, vzdát, zadat" aj.

Užití předpon.

Předpony se v největší míře užívají u sloves, méně často u jmen ("pravěk, nadporučík, přetěžký") a příslovcí ("nehezky", "předčasně"), u jiných slovních druhů jen výjimečně ("nadjá", "nesvůj"). U českých sloves jsou hlavním slovotvorným prvkem. Je pro ně typická vysoká kompatibilita - s jednotlivými slovesy lze spojovat celou řadu přípon, přičemž nově vytvořená slovesa zůstávají běžnému uživateli jazyka srozumitelná: "předřezat", "zainvestovat".  Jedno slovo může rozšiřovat i více předpon najednou. Tyto předpony přitom mohou být homonymní ("popostoupit, dodobírat, prapraděd, seshora, zezdola"), synonymní ("douvařit, pousmát") nebo různé. Jejich počet teoreticky není omezen, ale přílišná kumulace předpon znejasňuje význam slova a má nízkou využitelnost: "nedopopovyskočit".

Funkce předpon.

Předpony mají v češtině především funkci sémantickou (významovou), v menší míře také morfologickou (tvaroslovnou). Při jejich užití nedochází ke změně slovního druhu ani ohýbacího typu: "ještěr - veleještěr, letět - přeletět". Ze sémantického hlediska mají specifické postavení předpony "ne-" a "ni-", jimiž se vytváří zápor. Morfologicky mají předpony následující význam:

Předpona (též prefix) v lingvistice označuje jednotlivý morfém, který se vkládá před kořen základového slova. Předpony patří mezi základní prostředky slovotvorby, kdy se přidáním předpony odvozuje nové slovo od původního výrazu (prefixální derivace). Používají se i kumulativně, kdy se vkládá více předpon k jednomu základu společně.

在语言学里,前缀(英语:Prefix)又称字首或词头,属于一种前置于其他词素的词缀,由于其无法以单字的方式独立存在,故亦为一种"附着词素";此外在欧洲语言里,前缀也几乎都属于"衍生语素"(屈折变化则多以后缀表达)。


Geografie.

Jde o osmý největší ostrov v Itálii a největší ostrov v Neapolském zálivu. Ostrov má téměř kruhový tvar, od východu k západu je široký asi 10 kilometrů, od severu k jihu 7 kilometrů. Leží na severním okraji zálivu, od neapolského přístavu je vzdálen asi 33 kilometrů. Na severovýchodě s Ischií sousedí ostrovy Procida a Vivara, na jihu zálivu se nachází jiný známý ostrov – Capri.  Ostrov je vulkanického původu tzv. Flegrejských polí, kam patří i Neapol, Vesuv, Pozzuoli a Solfatara. Povrch ostrova je převážně hornatý, nejvyšší hora ostrova je Epomeo s výškou 789 m n. m. Ostrov je v zemských hlubinách propojen s 35 kilometrů vzdáleným Vesuvem a dodnes se sopečná činnost na ostrově v různých formách výrazně projevuje. Na ostrově se nachází celá řada pozůstatků různých vulkánů. Poslední sopečná erupce na ostrově nastala v roce 1302, 28. července 1883 usmrtilo zemětřesení v Casamicciole více než 2 tisíce lidí. Pod povrchem ostrova se dodnes nachází žhavé magma a nedá se vyloučit obnovení plné sopečné aktivity i v budoucnu.  21. srpna 2017 došlo v centru ostrova k otřesu o síle 4,2. Při otřesu zahynuli 2 lidé a více než 50 utrpělo zranění.

Historie.

První zdokumentovaná přítomnost člověka na ostrově se datuje do roku 3500 před naším letopočtem. Během 7. století př. n. l. osídlili ostrov Řekové z ostrova Euboia. Zde se usadili pod mysem "Monto Vico" (dnes Lacco Ameno) a založili osadu nazývanou "Phitakusae". Odtud také podnikali dobyvačné výpravy na italskou pevninu. Byli to právě Řekové, kteří založili na italské pevnině města Kýmé a Neapol poté, co je v 6. století př. n. l. donutila erupce sopky Monte Rotaro usídlit se na protějším pobřeží italské Kampánie.  V 5. století př. n. l. dobyli ostrov Syrakusané a od roku 82 př. n. l. ovládali ostrov Římané. To už se ostrov nazýval Aenearia. Římané začali využívat bohaté termální prameny k léčebným účelům. V roce 29 př. n. l. vyměnil císař Augustus s neapolskými ostrov Ischia za nedaleký ostrov Capri. V následujících staletích se ostrov stával opakovaně cílem nájezdů Gótů, Langobardů, Vandalů a Normanů.  V roce 813 byl ostrov v dopise Karla Velikého papeži Lvu III. ostrov prvně zmíněn jako „ostrov“ (insula). Toto latinské slovo se postupně měnilo na "Insula", "Ischla", "Iscia" až na konečný současný název Ischia.  V roce 1263 připadla Ischia i Neapol francouzskému rodu Anjou a od roku 1441 tuto dynastii vystřídal španělský král Alfonso I. Aragonský. V 15. století nechal Alfonso vybudovat na ostrůvku u pobřeží Ischia Ponte aragonský hrad a spojil ostrůvek mostem s pevninou. Za španělské nadvlády sužovaly ostrov až do 16. století nestálé nájezdy pirátů. Na pobřeží bylo postaveno velké množství obranných věží. V 17. století se mnoho obyvatel ostrova stalo obětí morové epidemie.  Za napoleonských válek získali Neapolské království i Ischii francouzští Bourboni. Ti zřídili na Ischii svou královskou rezidenci a vybudovali přístav Ischia Ponte. V roce 1806 způsobili ostrovu velké škody Britové, kteří se ho neúspěšně pokoušeli obsadit. Bourboni vládli na ostrově až do roku 1860, kdy se ostrov stal součástí Italského království.

Klima.

Na ostrově je typické středomořské podnebí. Průměrná zimní teplota činí 10 °C, v létě 23 °C. Nejteplejší měsíc je srpen, kdy průměrná teplota dosahuje 29 °C.

Termální lázně.

Sopečný původ se na ostrově projevuje v mnoha různých formách. Jsou to především termální prameny, fumaroly – přírodní vývěry horké páry, přírodní sauny a horké písky.  Na ostrově se nachází mnohé termální lázně, které se věnují aplikaci různých produktů především v oblasti revmatologie, gynekologie, traumatologie, dermatologie a výrobě kosmetických přípravků.  Další možností aplikace termálních vod jsou inhalace a aerosoly.

Termální parky.

Pro ostrov jsou charakteristické termální lázně. Obvykle se jedná o kombinaci tzv. římské sauny, různých bazénů s termální vodou a bazénů s mořskou vodou nebo písečných pláží, bohaté subtropické zeleně a zajímavé architektury. Zahrady jsou otevřené od dubna do října.

Důležitá centra na ostrově.

Hlavním průmyslovým odvětvím na ostrově je turismus. Turisté využívají mořské pláže, termální parky, ostatní projevy vulkanické aktivity ostrova a bohatou a úrodnou sopečnou půdu.  Ostrov je rozdělen mezi 6 obcí, jsou to: Ischia, Casamicciola Terme, Lacco Ameno, Forio, Serrara Fontana a Barano d'Ischia.

Ischia.

Má 16 000 obyvatel a jde o hlavní město ostrova. Je rozděleno do dvou částí Ischia Porto a Ischia Ponte. Ischia Porto je především největší přístav na ostrově, obchodní, společenské a administrativní centrum ostrova. Přístav byl původně zaplaveným sopečným kráterem. V roce 1854 byl kanálem propojen s mořem.  Ischia Ponte je původní rybářská vesnice, která se do jisté míry zachovává svůj původní charakter. Nachází se zde starší historická část s aragonským hradem, katedrálou, mořským muzeem aj.

Casamicciola Terme.

Pravděpodobně na tomto místě stály nejstarší lázně na ostrově. Zdejší vulkanické radioaktivní alkalicko-bikarbonátové prameny se používají k léčebným účelům i dnes. Město bylo zcela zničeno při zemětřesení v roce 1883. Dnes je vyhledáváním místem dovolené významných hudebníků a spisovatelů. Ve městě je v provozu přístav, který spojuje ostrov trajektovou dopravu s Neapolí.

Lacco Ameno.

Na tomto místě, na úpatí hory Monte Vico založili Řekové svou první osadu na ostrově. Symbolem je skála zvaná Fungo (houba). Původní lávová vyvřelina byla opracována mořským příbojem a větrem do tvaru houby.

Forio.

Obec s asi 8 000 obyvateli na západním pobřeží ostrova. V okolí se nalézají velké písčité pláže. 80 % vína vyrobeného na ostrově pochází odtud. V tomto městě se nachází nejvíce kostelů z celého ostrova. V kostele Sant Maria del Soccorso se natáčela část filmu "Nebožtíci přejí lásce", který se téměř celý odehrává na tomto ostrově. Je ze také botanická zahrada La Mortella.

Serrana Fontana.

Jde o nejvýše položenou obec na ostrově. Leží na úpatí hory Monte Epomeo ve výšce 452 m n. m. Nedaleko se nachází nejjižnější výběžek ostrova – Sant'Angelo na kterém se nachází malý přístav. Výběžek Punta Sant'Angelo, který je s ostrovem spojen 100 m dlouhou písčitou pláží patří ke známým dominantám ostrova. Na vrcholu výběžku se nalézají trosky věže, která byla zničena v roce 1809 při obléhání ostrova angličany.

Sdružení a dobrovolnické aktivity.

Dobrovolnické aktivity jsou zde velmi rozmanité. Výbory a pracovní sdružení se podílejí na podpoře turistické oblasti a poskytují služby a aktivity pro rezidenty. Mezi nimi stojí za zmínku:

Doprava na ostrově.

Ostrov není velký. Obvod měří asi 39 kilometrů a všechna hlavní centra ostrova spojuje jediná silnice. Dvě hlavní linky se pohybují po této silnici buď ve směru, nebo proti směru hodinových ručiček. Doprava je pravidelná, velmi častá a většina zastávek i autobusů je vybavena informačním systémem – monitorem, který informuje cestující o poloze autobusu, zastávkách a čase, kdy přijede další spoj.  S pevninou je ostrov spojen trajektovou dopravou. Trajekty nejčastěji odjíždějí z přístavu v Ischia Porto a končí v neapolském přístavu nebo přístavu Pozzuoli. Z ostrova je také přímé spojení na nedaleký ostrov Capri.

Ischia je italský ostrov v Neapolském zálivu, součást Kampánského souostroví ("Arcipelago Campano"). Původem sopečný ostrov má rozlohu téměř 47 km2 a žije zde asi 60 000 obyvatel.

伊斯基亚岛()是第勒尼安海中的一个火山岛,距离意大利南部城市那不勒斯约为30公里。岛屿的形状大致呈梯形,东西长约10公里,南北约7公里,海岸线总长约34公里,面积46.3平方公里。该岛几乎全部为山地,最高点为Epomeo火山,海拔788米,在古代曾经活跃。该岛人口约有6万。