Původ názvu.

O původu názvu Bukurešti existuje několik teorií. Legenda tvrdí, že město založil bájný pastevec Bucur, podle něhož se město jmenuje. V rumunštině existuje slovo "bucurie", což znamená radost. Další teorie tvrdí, že název pochází z „Bukovie“, což znamená bučina (bukový les). Proto se také někdy říká Bukurešti město radosti.

Dějiny.

V dějinách města se střídalo období rozvoje a úpadku.  Podle legendy založil město pastevec Bucur, podle něhož je i pojmenováno. Bucur údajně postavil i kostel, který se dochoval dodnes. První písemné prameny se o městě zmiňují v roce 1459, kdy se město stalo sídlem valašského knížete Vlada III. Draculy. Jiné prameny tvrdí, že město stálo již v roce 1368 pod názvem "Castrum Dombovitza." V polovině 16. století se město stalo letním sídlem královského soudu, který sídlil v budově Starého knížecího dvora. Roku 1595 Bukurešť obsadila vojska Osmanské říše a vyplenila jej. V roce 1698 se stalo trvale hlavním městem valašského knížectví, ovšem původně bylo hlavním městem Târgoviște. Několikrát jej dobyla Habsburská monarchie. Poprvé v roce 1716 během Velké turecké války, pak i v roce 1737 a 1789. V letech 1768–1806 město třikrát dobylo i Rusko. Od roku 1828 do Krymské války bylo pod ruskou správou. 23. března 1847 bylo při velkém požáru města zničeno kolem 2 000 domů. V roce 1862 se stalo hlavním městem Rumunského knížectví, které vzniklo spojením Valašska a Moldávie.  V roce 1881 se stalo politickým centrem Rumunského království. V polovině 19. století se začal počet obyvatel dramaticky zvyšovat, proto došlo k zavedení plynového osvětlení, tramvaje tažené koňmi a pomalu se začalo město elektrifikovat. Koryto řeky Dâmbovita bylo upraveno v roce 1883, čímž se zamezilo velkým povodním jako v roce 1865. Také bylo vybudováno městské opevnění. Právě v tomto období si vysloužila přezdívku „Malá Paříž“ a bulvár Calea Victoriei získal přezdívku „Bukurešťská Champs-Élysées“.  V prosinci zde proběhla bitva o Bukurešť, kterou vyhrálo Německé císařství a město obsadilo. Správa státu tak byla přesunuta do města Jasy. Po první světové válce se stalo hlavním městem Velkého Rumunska. V meziválečném období se do města přistěhovalo asi 30 tisíc obyvatel za rok. V tomto období byl také postaven bukurešťský Vítězný oblouk.  V počátku druhé světové války, když bylo Rumunsko členem Osy, bylo město významným tranzitním bodem při přesunech vojsk a materiálu na Východní frontu. Roku 1944 zde vypuklo protifašistické povstání a Rumunsko se připojilo na stranu Rudé armády. Město bylo poté poškozeno německými jednotky Luftwaffe při neúspěšném pokusu získat město zpět.  Po nastolení komunismu v Rumunsku, začala se velkém stavět panelová sídliště. Během vlády Nicolae Ceauşesca byla velká část historického jádra zbourána. Například zemětřesení v roce 1977 dalo Ceauşescovi záminku k demolici čtvrti Dealul Spirii, kde se dříve nacházela historická budova nemocnice či archivu, klášter či několik historických továren. Místo této čtvrti zde vznikla nová se jménem Centrul civic (Občanské centrum). Od roku 1979 jezdí ve městě metro. Po rumunské revoluci se začala Bukurešť rozvíjet. V roce 2015 vypukl požár v nočním klubu Colectiv, kdy zemřelo 64 lidí. V letech 2017–2019 se ve městě protestovalo proti rumunské vládě.

Smlouvy.

Ve městě byly podepsány následující smlouvy:

Geografie.

Bukurešť leží na jihovýchodě Rumunské nížiny, kde dříve rostl les, který byl vykácen. Je považována za město postavené na sedmi kopcích stejně jako Řím (Mihai Voda, Dealul Mitropoliei, Radu Voda, Cotroceni, Dealul Spirii, Vacaresti a Sfântu Gheorghe Nou). Nadmořská výška se pohybuje od 55 metrů do 91 metrů nad mořem. Celkově město zabírá plochu o rozloze 226 kilometrů čtverečních. Přibližný střed města leží na Univerzitním náměstí. Městem protéká řeka Dâmbovita. Donedávna byla městská předměstí výhradně venkovská. Po revoluci v roce 1989 se začala budovat předměstí taková, jaká známe z Paříže či Londýna.  Ve městě nalezneme několik jezer, z nichž nejdůležitější je jezero Herăstrău, okolo něhož se rozkládá park, který nese stejné jméno. Dále se zde nachází skanzen. Dále zde můžeme najít jezero Floreasca a jezero Tei, všechna leží v severní části města a rozkládají se na řece Colentina, přítoku řeky Dâmbovița. Kromě těchto jezer je v centru ještě malé umělé jezero - Cișmigiu, jež je obklopováno stejnojmennými zahradami. Tyto zahrady mají bohatou historii, často je navštěvují slavné osobnosti. Zahrady byly otevřeny v roce 1847 podle plánů německého architekta Carla F. W. Meyera jsou hlavním rekreačním parkem v centru města. Dále můžeme ve městě najít botanickou zahradu s 10 tisíci druhy rostlin. Další park Tineretului byl vytvořen v roce 1965 a byl navržen jako hlavní park pro jih Bukurešti. Nedaleko na východ od parku leží další jezero ve městě - Văcărești. Toto jezero je unikátem. Dříve zde totiž stála vesnice, kterou nechal prezident Ceaușescu zbourat a postavit místo ní jezero. Po zbourání domů a začátcích výstavby ale přišla rumunská revoluce, po níž bylo od stavby opuštěno. Místo zůstalo nevyužité a v roce 2016 se stalo přírodní rezervací. Většina plochy je zarostlá různými druhy keřů či trav. Žije zde 97 druhů ptáků a 7 druhů savců.

Podnebí.

Dle Köppenovy klasifikace podnebí řadíme Bukurešť na hranici oblastí vlhkého kontinentálního podnebí s teplými léty. Letní (červenec, srpen) denní průměr se pohybuje okolo 22°C, zimní (prosinec, leden) okolo 0°C. Právě v létě není výjimkou, když teplota dosahuje 38°C. Během jara a podzimu se denní teploty pohybují mezi 10 a 20°C. Především díky své poloze v Rumunské nížině mohou být zimy ve městě větrné. Roční úhrn srážek je asi 450 milimetrů.

Administrativa.

Bukurešť je jediné rumunské město, které není součástí žádné župy. Město spravuje Generální rada, v jejíž cele stojí primátor a dalších 55 volených zastupitelů. V současnosti má nejvíce zastupitelů Sociálně demokratická strana (PSD), za ní následuje Unie Zachraňme Rumunsko (USR) a Národní liberální strana (PNL), kromě těchto stran mají své zastupitele další dva subjekty. Město je dále rozděleno do šesti sektorů, z nichž každý má své vedení, které zahrnuje starostu a 27 zastupitelů. Všichni starostové jsou zvoleni za Sociální demokratickou stranu. Obecně platí, že Generální rada spravuje vodovody, kanalizace, hlavní městské třídy a městskou hromadnou dopravu a vedení sektorů zodpovídá za místní vedlejší ulice, parky či školy. Tyto sektory jsou radiálně očíslovány, každý z nich zahrnuje několik dalších čtvrtí bez samosprávy.

Bezpečnost.

Justice a policie.

Systém je podobný systému v jednotlivých župách. Každý ze sektorů má vlastní místní soud prvního stupně. Závažnější činy projednává Bukurešťský tribunál neboli městskému soudu. Odvolací soud v Bukurešti posuzuje odvolání proti rozhodnutím učiněnými soudy prvního stupně v Bukurešti a pěti okolních okresech. Bukurešť je také sídlem Rumunského nejvyššího soudu a také Rumunského ústavního soudu.  Bukurešť má také policejní sbor neboli Bukurešťskou policii, která je zodpovědná hlídá bezpečnost v celém městě. Hlavní sídlo je v centru města a po celém městě jsou rozesety místní stanice. Od roku 2004 má každý sektor také ve správě místní policejní síly, které hlídají bezpečnost právě v každém ze sektorů. V Bukurešti sídlí také generální inspektoráty četnictva a policie.

Kriminalita.

Míra kriminality v Bukurešti je ve srovnání s ostatními hlavními městy v Evropě poměrně nízká, přičemž celkový počet trestných činů klesl například mezi lety 2000 a 2004. Míra násilí v Bukurešti zůstává také velmi nízká, v roce 2007 došlo k 11 vraždám a dalším 983 násilným trestným činům. Přestože v roce 2013 došlo k poklesu počtu násilných trestných činů o 13% oproti roku 2012, bylo zaznamenáno 19 vražd (z nichž 18 bylo objasněno).  Ačkoli v roce 2000 došlo k řadě policejních zásahů proti gangům organizovaného zločinu, jako byl klan Cămătaru, organizovaný zločin má obecně malý dopad na veřejný život. Drobný zločin je však častější, zejména ve formě kapsářů, kteří se vyskytují hlavně ve městské hromadné dopravě. Například různé podvodné hry byly v 90. letech běžné, zejména pokud jde o turisty. Tyto incidenty řeší policie už jen výjimečně. V jižní části města, zejména v sociálně vyloučené čtvrti Ferentari je úroveň kriminality vyšší. Dříve, především v 90. letech byla velkým problémem bezprizornost, nyní je už pod průměrem hlavních měst v Evropě.

Kvalita života.

Dle průzkumu kvality života v jednotlivých světových městech společnosti Mercer z roku 2019 obsadila Bukurešť 109. místo. Pro porovnání na prvním místě se umístila Vídeň, Bělehrad se umístil na 139. místě, nedaleká Sofie na 116. a Praha skončila na 69. místě. V roce 2001 obsadila 94. místo. Tato společnost své průzkumy sestavuje na základě na základě 39 podmínek pro dobrý život, mezi které patří například politická stabilita, bezpečnost, mediální cenzura, kvalita vzdělávání, životní prostředí či cena bydlení. Mercer právě tak porovnává 215 světových měst. Přestože mnoho čtvrtí, zejména v jižní části města, postrádá dostatek zeleně a jsou tvořeny stísněnými panelovými domy. Výhodou života v Bukurešti je to, že se na jeho území rozkládá mnoho parků a má hustou síť tramvají a v současnosti čtyři linky metra a v červnu roku 2020 by se měla otevřít pátá.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání lidu v roce 2011 žilo ve městě 1 883 425 obyvatel, v porovnání s rokem 2002 se jedná o pokles asi 2,2%. Tento pokles je způsoben nízkou porodností, ale také stěhováním do okolních měst a vesnic, jako jsou například Voluntari, Buftea a Otopeni. Ve studii zveřejněnou Organizací spojených národů se Bukurešť umístila na 19. místě mezi 28 městy s nejvyšším poklesem počtu obyvatel mezi lety 1990 a 2010. V Bukurešti žije 8,9% rumunské populace. Do města dojíždí spousta zaměstnanců ze sousední župy Ilfov, ale oficiální statistiky neexistují.  Populace zažila dvě fáze rychlého růstu, první na konci 19. století, kdy bylo město zvoleno jako hlavní město státu, což trvalo až do začátku druhé světové války a druhá vlna přišla během vlády Nicolae Ceaușesca (1965–1989), kdy došlo k masivní výstavbě především panelových domů a z tohoto důvodu se do města stěhovalo hodně venkovanů. V tomto období stejný prezident zakázal potrat a antikoncepci, což znamenalo zvýšení přirozeného přírůstku.  Bukurešť je město s vysokou hustotou zalidnění - 8 260/km, protože většina populace žije v panelových domech. Jejich počet závisí na čtvrti města, více jich nalezneme na jihu, méně pak na severu. Z hlavních měst zemí Evropské unie mají vyšší hustotu zalidnění pouze Atény a Paříž.  Asi 85,9% obyvatel Bukurešti jsou Rumuni. Dalšími významnými menšinami jsou Romové, Maďaři, Turci, Židé, Němci (většinou regatští), Číňané, Rusové, Ukrajinci a Italové. 226 943 lidí neoznámilo svou národnost.  Z hlediska náboženství řadíme 96,1% obyvatel do skupiny pravoslavných, 1,2% jsou římští katolíci a 0,5% muslimové. Navzdory tomu pouze 18% populace jakéhokoliv náboženství navštěvuje bohoslužby alespoň jednou týdně. Průměrná délka života obyvatel Bukurešti v roce 2015 dosahovala 77,8 let, což je 2,4 roku nad rumunským průměrem.

Doprava.

Bukurešť protíná IV. a IX. Panevropský dopravní koridor.

Letiště.

V Bukurešti nalezneme dvě mezinárodní letiště, a to letiště Henri Coanda, které je největší v Rumunsku a leží asi 16 kilometrů severozápadně od centra a druhé menší letiště Aurel Vlaicu.

Městská hromadná doprava.

Bukurešť má největší síť MHD v Rumunsku a jednu z největších v Evropě. Je tvořena sítí metra a pozemní dopravy. Přestože existuje více přestupních stanic, oba systémy fungují nezávisle na sobě a provozují je dvě různé organizace (metro je provozováno společností Metrorex a síť povrchové dopravy společností Societatea de Transport București). Od roku 2007 lze zakoupit jednotnou jízdenku. Velmi často jsou vozy přeplněné.  Město má poměrně rozsáhlý systém metra skládající se ze čtyř tratí (M1, M2, M3 a M4) provozovaných společností Metrorex. Celková délka dosahuje 71,35 km (44,3 mil) a má 53 stanic s průměrnou mezistaniční vzdáleností 1,5 km. Je to jeden z nejrychlejších způsobů, jak cestovat po městě. Metro denně přepraví přibližně 500 osob.  Pozemní dopravu v Bukurešti provozuje Societatea de Transport Bucureşti (STB) a skládá se z rozsáhlé sítě autobusů (85 linek), trolejbusů (15 linek), tramvají (23 linek) a lehkého metra (2 linky). Síť STB je jednou z nejhustších v Evropě. Denně přepraví asi 1,7 milionu cestujících. Pozemní doprava je poměrně efektivní a velmi často používaný způsob, jak se pohybovat po Bukurešti. Stejně jako u metra systém prochází rozsáhlou modernizací. Za posledních 10 let se výrazně obměnil vozový park.

Železnice.

Město je centrem rumunské železniční sítě, kterou provozuje Căile Ferate Române (CFR). Hlavní železniční stanice je Gara de Nord (Severní nádraží), z něhož jezdí vlaky do okolí města a také do všech velkých měst v Rumunsku a i do zahraničí (Bělehrad, Sofie, Varna, Kišiněv, Kyjev, Soluň, Vídeň, Budapešť atd.)  Dále ve městě nalezneme dalších 5 menších nádraží provozovaných CFR (Basarab - u Gara de Nord, Obor, Băneasa a Progresul). Nejstarším nádražím v Bukurešti je Filaret. Bylo slavnostně otevřeno v roce 1869 a v roce 1960 bylo přestavěno na autobusové.

Silniční doprava.

Bukurešť je hlavní křižovatkou rumunské silniční a dálniční sítě. Z Bukurešti vede dálnice A1 západně do města Pitești, dálnice A2 východně do města Constanța a poslední A3 severně do města Ploiești. Bukurešť má hodně velkokapacitních bulvárů zpravidla se 4-6 pruhy. Okolo Bukurešti vede obchvat, který má částečně dva a částečně čtyři pruhy.  Městské komunikace jsou obvykle přeplněné, protože v posledních letech město zaznamenalo vysoký nárůst počtu automobilů, v roce 2013 činil jejich počet 1 125 tisíc. To má za následek opotřebení a výmoly na silnicích, a to jak na hlavních, ale především na vedlejších silnicích, což je v současnosti jeden z největších problémů města.

Taxi.

V roce 2007 byl omezen maximální počet licencí vozů taxislužeb na 10 tisíc.

Kultura.

Památky.

Bukurešť má mnoho významných památek. Snad nejvýznamnější z nich je Palác Parlamentu, postavený v 80. letech za vlády komunistického diktátora Nicolae Ceaușesca. Je to největší budova parlamentu na světě, vevnitř nalezneme rumunský parlament (horní i dolní komora), dále tři muzea a galerie a další instituce. Budova váží přes 4 miliardy tun, což z ní dělá nejtěžší stavbu na světě (dle výpočtů).  Další dominantou v Bukurešti je Arcul de Triumf (Vítězný oblouk), postavený v roce 1935 a je inspirován tím pařížským. Novější dominantou města je Památník znovuzrození, mramorový sloup dokončený v roce 2005, který připomíná památku obětí rumunské revoluce z roku 1989. Budova rumunského athenaea je považována za symbol rumunské kultury. Byla postavena v letech 1886 až 1888 architektem Paulem Louisem Albertem Galeronem z veřejných financí.  Výškový pětihvězdičkový hotel InterContinental Bucharest, který se nachází v blízkosti Univerzitního náměstí je také dominantou města. Je navržen tak, aby každý pokoj měl jedinečný výhled na město. Nejvyšší budovou v Bukurešti a zároveň v Rumunsku je ale mrakodrap Floreasca, který měří 137 metrů na výšku.  Ve městě nalezneme také dům Svobodného tisku, což je napodobenina Stalinových mrakodrapů v Moskvě.

Kulturní akce a festivaly.

V průběhu celého roku se v Bukurešti koná řada festivalů a jiných kulturních akcí festivalů, ale většina z nich se pořádá v červnu, červenci a srpnu. Národní opera pořádá každoročně v květnu a červnu mezinárodní operní festival, na němž vystupují různé soubory a orchestry z celého světa.  Rumunská společnost Athaeneum pořádá v září každého lichého roku festival klasické hudby, který nese název po skladateli Georgovi Enescu na místech po celém městě. Muzeum rumunského rolnictví a skanzen společně pořádají akce po celý rok, na kterých se mohou návštěvníci seznámit s tradičními rumunskými zvyky. Na počátku 21. století díky rostoucímu počtu Číňanů v Bukurešti se začaly konat čínské kulturní akce. První oficiálně organizovanou čínskou kulturní akcí byla oslava Čínského Nového roku v únoru roku 2005, která se konala v parku Nichity Stănescu a byla organizován městem Bukurešť.  V roce 2005 byla Bukurešť prvním městem v jihovýchodní Evropě, kde se konala mezinárodní umělecká výstava CowParade, což vedlo k tomu, že se po celém městě umisťovaly desítky zdobených kravských soch. V roce 2004 se poprvé konal Mezinárodní filmový festival v Bukurešti, což je událost široce uznávaná v Evropě, kterou navštívilo mnoho slavných herců nejen z Rumunska.

Divadla a opery.

Divadelní umění je jedním z v Bukurešti velmi rozšířené. Nejznámějším symfonickým orchestrem je Národní rozhlasový orchestr Rumunska. Jednou z nejvýznamnějších budov je neoklasicistní Rumunské athenaeum, které bylo založeno v roce 1852 a pořádají se v něm koncerty klasické hudby.  Bukurešť je sídlem Národní opery a Národního divadla Iona Luciho Caragiale. Dalším známým divadlem v Bukurešti je Židovské divadlo, kde hraje světově proslulá herečka židovského původu Maia Morgensternová. Menších divadel (většinou zaměřených na specifický žánr) je po celém městě mnoho, jako například divadlo Odeon.

Hudba a noční život.

Bukurešť je domovem největších rumunských hudebních společností a je často bydlištěm rumunských umělců. Mezi obyvateli středního věku jsou populární rumunské rockové kapely jako Iris a Holograf, jsou stále populární, zatímco od začátku devadesátých let se rozvíjí hip-hop a rap. Hip-hopové kapely z Bukurešti jsou například B.U.G. Mafia, Paraziții a La Familia.  Pop-rocková skupina Taxi si získala mezinárodní respekt, stejně jako folková kapela Spitalul de Urgență. Mnoho diskoték hraje styl tzv. manele, což je kombinace orientální a rumunské hudby, který je obzvláště populární mezi dělníky, město má také bohatou jazzovou a bluesovou scénu.  Různé diskotéky a bary jsou po celém městě, ale pomyslným centrem je ulice Lipscani a čtvrť Regie.

Bukurešť (, do roku 1904 ) je největší a zároveň hlavní město Rumunska. Nachází se na jihovýchodě země. Město leží na březích řeky Dâmbovița, přibližně 50 kilometrů jižně teče Dunaj, který zároveň tvoří hranici s Bulharskem.

布加勒斯特由英语“Bucharest”翻译而来,罗马尼亚语发音为布库雷什蒂(),是罗马尼亚的首都,也是罗马尼亚最大的城市、政治、经济、文化中心。位于罗马尼亚东南部,瓦拉几亚平原中部,多瑙河支流登博维察河畔。有「小巴黎」之称。面积228平方公里,人口近200万。若以人口计算,布加勒斯特是欧盟第六大都市。


Životopis.

Narodil se roku 1931 ve vesnici Střimice u Mostu jako nejstarší z šesti dětí do rodiny horníka. Kvůli těžbě hnědého uhlí přestala obec existovat.  Fotbal mu učaroval od malička. V tomto ohledu zdědil nadání po otci, který také hrával fotbal, ale ne na vysoké úrovni, jako v budoucnu jeho syn. Otec mu vštěpoval zásady fair play, které se výrazně projevily v jeho budoucí fotbalové kariéře.  První ligu začal hrát na fotbalovém stadiónu "Na drožďárně" v Teplicích. Poté přestoupil do klubu Dukla Praha, za který hrál téměř celou svou kariéru a v jehož dresu, vedle reprezentačního, také získával fotbalovou slávu.  S manželkou Věrou měl syna Antonína a dceru Ivanu. Byl čtyřnásobným dědečkem.  Zemřel 29. června 2015 po dlouhé nemoci.

Klubová a reprezentační kariéra.

Krátce po válce se stal hráčem dorosteneckého mužstva Mostu, kam se rodina po válce přestěhovala. V sedmnácti už hrál za A-mužstvo. V roce 1949, v osmnácti letech, podepsal přestup do ligových Teplic, za které hrál od začátku sezóny 1950 dva roky. Když nastoupil vojenskou základní službu, přešel do nově se tvořícího klubu ATK Praha, který později působil pod názvy ÚDA a Dukla Praha. V armádním mužstvu zůstal patnáct let. Po celou dobu hrál na místě levého záložníka. Stal se tvůrcem hry a spolu s týmem získal sedm ligových titulů.  Reprezentační dres Československa oblékl poprvé v roce 1954 a za národní mužstvo odehrál celkem 63 zápasů, ve kterých vstřelil 10 branek. Měl velký podíl na třetím místě našich fotbalistů na mistrovství Evropy 1960 ve Francii a především na stříbrném umístění na mistrovství světa 1962 v Chile. O půl roku později získal Zlatý míč, který se každoročně uděluje nejlepšímu fotbalistovi Evropy. V letech 1963–1965 hrál za vybraná mužstva světa a Evropy, v týmu Evropy mu byla svěřena funkce kapitána. Závěr hráčské kariéry strávil v letech 1968–1970 v Belgii. Na vrcholné úrovni se pohyboval do třiceti devíti let.  Z mnoha set utkání, která sehrál, mu v paměti nejvíce utkvěl zápasy Dukla Praha – FC Santos v roce 1959 v Mexiko City a Československo – Brazílie ve finále mistrovství světa 1962 v Santiago de Chile. V utkání v Mexiku vyhrála Dukla Praha nad tehdy patrně nejlepším světovým fotbalovým klubem z Brazílie 4:3. Vstřelil dva góly, byl nejlepším hráčem zápasu a podal lepší výkon než největší hvězda Santosu Pelé. Druhým vrcholem pro něj bylo finále mistrovství světa 1962, ve kterém vstřelil Brazilcům jediný a v dané chvíli vedoucí gól Československa, které však nakonec prohrálo 1:3.  V 63 reprezentačních zápasech (1954–1966) dal Masopust 10 gólů. Svou hráčskou kariéru prožil v týmech Teplic (54 zápasů v letech 1950–1951) a zejména v ATK, později přejmenovaný na Dukla Praha – (350 zápasů v období 1952–1968). V československé lize zaznamenal 386 zápasů a 79 gólů. V Poháru mistrů evropských zemí nastoupil ve 37 utkáních a dal 5 gólů a v Poháru vítězů pohárů nastoupil ve 4 utkáních a dal 1 gól. V březnu 2004 ho Pelé jmenoval jedním ze 125 nejlepších žijících fotbalistů světa.

Trenérská kariéra.

Po roce 1968 se stal hrajícím trenérem belgického týmu Crossing. V sezóně 1977/78 přivedl k titulu ligového mistra Zbrojovku Brno, v letech 1984–1988 byl trenérem reprezentace Československa. V letech 1988 až 1991 pak působil v Indonésii jako trenér tamějšího reprezentačního mužstva juniorů (hráčů do 21 let). Řadu let vykonával funkci předsedy Nadace fotbalových internacionálů.

Josef Masopust (9. února 1931 Střimice u Mostu – 29. června 2015 Praha) byl československý fotbalový hráč a trenér. V roce 1962 obdržel cenu "Zlatý míč" pro nejlepšího evropského fotbalistu. Českomoravský fotbalový svaz ho vyhlásil "Nejlepším českým fotbalistou posledních 50 let". V roce 2000 vyhrál anketu "Česká fotbalová osobnost století" a krátce poté jej odborníci zvolili za českého "Fotbalistu století". Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů. Figuroval na seznamu UEFA Jubilee 52 Golden Players.

约瑟夫·马索普斯特(Josef Masopust,1931年-2月9日-2015年-6月29日),是一位捷克的足球运动员及教练,他曾带领所属的国家队踢进了1962年世界杯足球赛决赛,被誉为捷克最伟大的足球员之一。2015年6月29日,捷克的电视台报导了他的死讯,称他因长年以来的疾病在当日上午于故乡过世,但详细的死因没有公布。


Umělecký vývoj.

Schönberg začal svůj hudební vývoj jako violoncellista a skladatel-samouk. Ačkoliv později navštěvoval hodiny u skladatele Alexandra Zemlinského, podle svých slov se nejvíce naučil studiem děl mistrů. Skladatelsky byl Schönberg nejdříve ovlivněn Antonínem Dvořákem a Richardem Wagnerem. Později se stal rozhodným stoupencem Johannese Brahmse a Gustava Mahlera.  První Schönbergovy skladby obsahují typické rysy pozdního romantismu: velký orchestrální aparát, díla s literárním podkladem (smyčcový sextet "Zjasněná noc", "Písně z Gurre", symfonická báseň "Pelleas a Melisanda", sbor "Mír na Zemi").  Vybaven mimořádně tvořivým duchem objevil nové hudební obzory, kterými své současníky čím dál tím více udivoval a brzy byl vystaven nevoli a odmítnutí koncertního publika.

Atonalita a dodekafonie.

Od roku 1908 začíná jeho hudba opouštět tradiční tonální systém, to znamená, že od tohoto okamžiku – 2. smyčcového kvartetu – se stává jeho hudba atonální (Schönberg sám navrhoval pojem „atonikal“, ze kterého se vyvinuly pojmy atonální a atonalita). Mezi jeho klasická atonální díla patří "Drei Klavierstücke" (Tři skladby pro klavír), Op. 11, z roku 1909.  Tato fáze takzvané „volné atonality“ zavedla Schönberga do slepé uličky, protože každá další skladba kladla nové požadavky na hudební materiál a pravidla. (Podobně jako Igor Stravinskij tvrdil, že čím větší omezení při volbě prostředků si dá, tím se cítí volněji při komponování. Jinými slovy: svoboda může existovat pouze uvnitř jistých hranic, neboť úplná svoboda vede k chaosu.) S volnou atonalitou se tedy ztrácí forma. Naproti tomu Adorno obhajuje ve svém spise "Philosophie der neuen Musik" novou hudbu právě zásluhou Schönbergovy atonality a staví se proti Stravinského neoklasicismu. Schönbergova atonalita znamená pro Adorna osvobození hudby z tonální závislosti a tedy neomezený rozvoj hudebního výrazu.  Z tohoto dilematu se Schoenberg dostal vytvořením „metody skládání za pomoci dvanácti vzájemně se vztahujících tónů“, zkráceně dodekafonie. Tato metoda od této chvíle vystupuje na místě tonality a přináší s sebou jistou vnitřní semknutost hudebního díla. Úkolem skladatele je tedy vymyslet dvanáctitónovou řadu, ze které se vyvíjí veškerý tematický materiál.  Dvanáctitónová řada je řada dvanácti tónů oktávy, ve které musí vystupovat každý jednotlivý tón pouze jednou. V kompozici smí být určitý tón znovu použit až tehdy, když proběhne celá řada. Výjimku tvoří pouze přesné opakování řady. Řadu je možno transponovat, to znamená, že může začínat na libovolném tónu. Z každé řady mohou být odvozeny další tři variace, tzv. permutace, které mají stejnou hodnotu jako základní řada:  Schoenberg věřil, že bude moci dát s tímto systémem každému dílu vnitřní pojítko. Ačkoliv dodekafonii nikdy ve svých hodinách teorie neučil a původně ji vytvořil pouze jako řešení svého osobního tvůrčího konfliktu, ujali se jí nadšeně jeho žáci, kteří kompoziční postupy dále rozpracovali a rozšířili. Dnes je zcela nemyslitelné, že by s ní nebyl student kompozice seznámen.  Kolem Schoenberga se vytvořil kruh stejně smýšlejících žáků a interpretů, kteří jsou označováni jako druhá vídeňská škola (mj. Alban Berg a Anton Webern).

Arnold Schoenberg, narozen jako Schönberg (13. září 1874 Vídeň – 13. července 1951 Los Angeles) byl rakouský modernistický hudební skladatel, hudební teoretik a příležitostný malíř.

阿诺尔德·勋伯格(,定居美国后改姓氏写法为Schoenberg,1874年-9月13日-1951年-7月13日),奥地利作曲家、音乐教育家、音乐理论家,作家,画家,曾向亚历山大·策姆林斯基学习作曲,其后并迎娶哲氏之妹为妻。


Historie.

Historie hradu začíná ve 13. století, kdy se křižáci řádu německých rytířů a livonského řádu snažili ovládnout území dnešní Litevské republiky. Litevský kníže Gediminas si v roce 1321 zvolil tuto bažinatou oblast ke stavbě hradu, kam přenesl své sídlo z Kernavė. Tento hrad stával asi 3 km jihovýchodně od nynějšího města, v místě, zvaném dnes Senieji Trakai (Staré Trakai). Nedlouho nato (1323) Gediminas založil další hrad a nové hlavní město Vilnius. Na Trakai se vrátil až Gediminasův syn Kęstutis.  V roce 1337 se poprvé připomínají "Naujieji Trakai" (Nové Trakai) v dnešní poloze na poloostrově mezi jezery. Křižáci tehdy hrad nedobyli, vypálili tedy město a odtáhli. Na ochranu před dalšími útoky byl systém opevnění přebudován a sestával ze dvou nových hradů. První, "Pusiašalio pilis" (Poloostrovní hrad), z něhož se dochovaly pouze zbytky hradeb, nechal vybudovat kníže Kęstutis na poloostrově jako předsunutou pevnost sloužící k obraně a druhý vnitřní hrad "Šalos pilis" (Ostrovní hrad) přímo na ostrově v jezeře Galvė. Ostrovní hrad nechal začátkem 15. století velkokníže Vytautas přebudovat na obytnou rezidenci litevských panovníků.  V 16. století začal hrad Trakai ztrácet na významu a do popředí se dostal Vilnius, v té době jedno z velkých evropských měst. V 18. století byl hrad přeměněn ve vězení a nakonec byl pobořen a zachovaly se pouze zbytky věží a hradeb.  Od počátku 20. století začala být na základě archeologických výzkumů a historických dokladů připravována kompletní rekonstrukce hradu do podoby z 15. století. Za polské vlády v letech 1929 až 1939 se podařilo obnovit část hradu, dostavba pokračovala i po druhé světové válce za vlády sovětské (s přerušením v roce 1961, které zavinila kampaň proti „glorifikaci feudální minulosti“). Rekonstrukce byla dovršena počátkem devadesátých let dvacátého století.  Za vstupní branou se rozkládá zámecký dvůr, vlevo bývaly kasematy se zbrojnicí a sklady, později i vězení. Po padacím mostě se přejde na nádvoří, odkud se po dřevěných schodech dostaneme do jednotlivých místností. V hradě je zřízeno muzeum historie a současnosti Trakai ukazující život šlechty a místních nevolníků.

Hrad Trakai (litevsky Trakų pilis, polsky zamek w Trokach) se nachází ve stejnojmenném městečku asi 28 km západně od litevského hlavního města Vilniusu.

特拉凯城堡()是一座位于立陶宛特拉凯省Galvė湖中一座岛上的城堡。这座石头结构的城堡是14世纪由科斯图提斯公爵兴建的,到大约1409年,科斯图提斯的儿子维陶塔斯大帝时期,整个工程的主要部分已经完工。1430年,维陶塔斯本人逝世于这座城堡内。


Sportovní úspěchy.

Nykänenovým prvním úspěchem byla výhra na Mistrovství světa juniorů v roce 1981. Po něm začal vyhrávat i mezi dospělými. První mistrovství světa, které vyhrál, byly slavné závody v mlze v Holmenkollenu (Norsko) roku 1982.  Pro Nykänena to byla skvělá léta. V roce 1983 vyhrál Turné čtyř můstků i Světový pohár. Dominoval až do Olympiády v Sarajevu, kde utrpěl první porážku. Ačkoli na můstku K90 po prvním kole vedl, nezvládl druhý skok a skončil druhý. Porazil ho Jens Weissflog. Na můstku K120 ale nenašel přemožitele.  Mezi další největší úspěchy Mattiho Nykänena patří mimo jiné i čtyři celková vítězství ve Světovém poháru (1983, 1985, 1986, 1988), 46 jednotlivých vítězství v závodech Světového poháru, dvě vítězství na Turné čtyř můstků (1983, 1988), šest mistrů světa (1982, 1984, dvakrát 1985, 1987 a 1989) a jeho fenomenální tři zlaté medaile z Olympiády v Calgary (dvě ze soutěže jednotlivců a jedna družstev).  Během své skokanské kariéry byl podezírán z alkoholismu. V roce 1991 musel se skákáním přestat. Pokusil se vrátit v roce 1994, ale brzo skoky opustil definitivně.

Kariéra veterána.

Na podzim roku 2007 Matti Nykänen ohlásil záměr startovat na Mistrovství světa veteránů v Taivalkoski a začal na ně i trénovat. Zúčastnil se dvou závodů, 27. února 2008 na můstku K50 skončil mezi 23 závodníky své kategorie 40-44letých pátý a 28. února na můstku K38 mezi 11 závodníky vyhrál. Oba jeho skoky (37,5 m a 37 m) byly nejdelšími v závodě.

Další kariéra.

Již během skákání měl problémy se životosprávou a disciplínou. Byl (oprávněně) podezírán z alkoholismu. Před slavnými vítězstvími na Olympiádě v roce 1988 se například Nykänen ztratil a finská výprava musela do Calgary odjet bez něho. Našli ho po několika dnech opilého a do Kanady nakonec také odcestoval. Tato historka ale vešla ve známost až v 90. letech. Oficiálně byl Matti nemocný.  Po ukončení sportovní kariéry se z hrdiny a miláčka národa stala národní ostuda. Nykänen nejenže nepřestal pít, ale začal být podezírán i z braní drog. Začal kariéru velmi špatného rockového zpěváka. Na jeho koncerty lidé chodí prakticky jen kvůli tomu, aby viděli někoho, kdo dokázal klesnout tak hluboko. Texty Nykänenových písní jsou povrchní a vyskytují se v nich spojení jako „"Hai hai hai, mä oon sun samurai"“ („Haj, haj, haj, já sem tvůj samuraj“) nebo „"Vain mäkimies voi tietää sen"“ („Jen skokan to může znát“). Později se stal i striptérem s uměleckým jménem „"Eagle"“ (anglicky „Orel“). Vděčným terčem vtipů se stalo i jeho několik manželství, která byla okořeněna domácím násilím z obou stran. Matti také proslul svými ne příliš logickými výroky, do kterých neméně nelogicky vkládal cizí slovíčka, a za něž je posměšně označován za filozofa.  Matti Nykänen strávil i více než rok ve vězení za pokus o zabití přítele jeho rodiny, s nímž se nepohodl. Byl soudem shledán vinným a odsouzen k 26 měsícům odnětí svobody. Po odpykání poloviny trestu byl 21. září 2005 podmínečně propuštěn. Na svobodě ovšem vydržel pouhé sto tři hodiny, poté byl opět zatčen kvůli domácímu násilí a 16. března 2006 odsouzen k dalším čtyřem měsícům vězení.  V roce 2006 měl premiéru film o životě Mattiho Nykänena s názvem "Matti". Hlavní postavu ztvárnil finský herec Jasper Pääkkönen.  Na Štědrý den roku 2009 napadl opilý Nykänen svou manželku, pořezal ji nožem a škrtil ji. Byl zatčen a hrozilo mu obvinění z pokusu o vraždu, nakonec byl jeho čin policí přehodnocen jako týrání a vyhrožování.

Matti Ensio Nykänen (17. července 1963, Jyväskylä – 4. února 2019), v letech 1996–1998 měl příjmení Paanala, byl finský skokan na lyžích. Patří mezi nejlepší skokany všech dob, vyhrál pět olympijských medailí (z toho čtyři zlaté) a patnáct medailí na mistrovství světa (z toho šest zlatých). Získal zlato a stříbro na Olympiádě v Sarajevu a na Olympiádě v Calgary se stal prvním skokanem, který vyhrál na obou můstcích. Čtyřikrát vyhrál Světový pohár. V roce 1986 v Planici dolétl až na značku 191 metrů, což byl do roku 1987 světový rekord, kdy ho skokem dlouhým 194 metrů překonal Piotr Fijas. Nykänen zemřel 4. února 2019, v časných ranních hodinách, ve věku 55 let.

马蒂·恩西奥·尼凯宁(,1963年-7月17日-2019年-2月4日),芬兰跳台滑雪运动员,他在1981至1991年间参赛。他总共赢得过5枚冬奥会奖牌(其中4枚金牌)、9枚世界锦标赛奖牌(5枚金牌)及22枚芬兰锦标赛奖牌(14枚金牌),被誉为有史以来最伟大的男性跳台滑雪运动员之一。最著名的是他在1988年冬季奥林匹克运动会赢得了三枚金牌,同荷兰运动员Yvonne van Gennip一道成为该届冬奥会上赢得奖牌最多的运动员。


Základní fyzikálně-chemické vlastnosti.

Elementární molybden je stříbřitý až šedobílý tvrdý a křehký kov se značně vysokým bodem tání. Za teplot pod 0,915 K je supravodičem I. typu. Krystaluje v těsně centrované kubické mřížce.  Na vzduchu je za normální teploty stálý, stejně tak je odolný i vůči působení vody. S vodíkem nereaguje a nevytváří žádné hydridy.  Vůči působení minerálních kyselin je poměrně stálý, především oxidačně působící kyseliny pasivují jeho povrch a chrání jej tak před dalším napadením. Stejně tak je odolný vůči roztokům alkalických hydroxidů.  Poměrně snadno se rozpouští v kyselině chlorovodíkové i lučavce královské. Nejsnáze se kovový molybden rozpouští alkalickým tavením, například se směsí dusičnanu draselného a hydroxidu sodného (KNO + NaOH). Po zahřátí reaguje s mnoha nekovy za vzniku převážně intersticiálních sloučenin.  Ve sloučeninách se molybden vyskytuje v řadě různých mocenství od Mo a po Mo a v rozsáhlé škále různých barev.

Historie.

Roku 1778 švédský chemik Carl Wilhelm Scheele vyizoloval z minerálu molybdenitu oxid dosud neznámého prvku. P. J. Hjelm připravil z tohoto oxidu kovový molybden redukcí dřevěným uhlím. Název molybden pochází z řeckého pojmenování olova "molybdos", které označovalo jakýkoliv měkký černý materiál vhodný ke psaní.

Výskyt a výroba.

Molybden je na Zemi poměrně vzácný, jeho obsah se odhaduje na 1,5–8 mg/kg v zemské kůře. V mořské vodě se však molybden nachází v koncentraci až 0,01 mg/l. Ve vesmíru připadá jeden atom molybdenu na 10 miliard atomů vodíku.  V rudách se vyskytuje jen v nízkých koncentracích. Nejvýznamnější rudou je molybdenit (sulfid molybdeničitý, MoS), jehož ložiska se nacházejí především v Coloradu v USA. Dalšími rudami jsou wulfenit, molybdenan olovnatý, (PbMoO) a powellit (Ca(Mo,W)O).  Molybdenit jako MoS se těží buď samostatný nebo se získává při výrobě mědi. Po přečištění flotací se pražením převede na oxid molybdenový podle rovnice:  Ten se buď využívá přímo, nebo se aluminotermicky převede na ferromolybden, který nachází použití při výrobě korozivzdorných ocelí. Čistý molybden se vyrábí redukcí oxidu molybdenu vodíkem.  Ionty molybdenu jsou také obsaženy v proteinovém komplexu nitrogenáza, který je využíván mutualistickými fixátory (zpravidla gramnegativní bakterie, mikrosymbionti - zejména "Rhizobium") atmosférického molekulárního dusíku, přičemž dochází k obohacování půdy.

Využití.

Základní praktické využití nalézá molybden v metalurgii při výrobě speciálních ocelí. Již poměrně malé množství molybdenu ve slitině výrazně zvyšuje její tvrdost, mechanickou a korozní odolnost. Proto se z molybdenových ocelí vyrábějí silně mechanicky namáhané součásti strojů jako například hlavně děl, geologické vrtné hlavice a nástroje pro obrábění kovů. Z molybdenu se také vyrábí povrchová vrstva pístních kroužků. V chemickém průmyslu je materiálem pro reaktory pracující v silně korozivním prostředí za vysokých tlaků a teplot.  Používá se pro výrobu petrochemických katalyzátorů sloužících k odstranění sirných sloučenin z ropy a ropných produktů.  V zemědělství se jeho sloučeniny využívají jako pro některá umělá hnojiva, například pro pěstování brokolice nebo květáku. Potravinářský průmysl ho používá pro výrobu některých potravinových doplňků.

Sloučeniny.

Chemie sloučenin molybdenu je značně pestrá a komplikovaná. Již pouhý fakt, že se molybden vyskytuje v pěti různých valenčních stavech od Mo a po Mo, které mohou poměrně snadno přecházet mezi sebou je důvodem, že chemie molybdenu je spíše předmětem diplomových prací než praktického uplatnění v běžném životě. Mnoho chemiků se již setkalo s faktem, že mnohé z bohatého spektra jeho sloučenin vykazují nízkou rozpustnost, což v praxi znamená, že je poměrně velmi obtížné udržet rozpuštěný molybden kompletně v roztoku po delší dobu. Analýza obsahu molybdenu v roztoku se pak někdy stává soutěží s časem, kdy je nutno provést příslušnou operaci dříve, než z roztoku vypadne nějaká pestře zbarvená nerozpustná sloučenina molybdenu.  Pro molybden je navíc typická tvorba heteropolykyselin, polymerních sloučenin molybdenu, kyslíku a vodíku bez přesného stechiometrického vzorce.  V praxi má technologický význam například sulfid molybdeničitý, MoS – černá práškovitá sloučenina, která se používá jako lubrikant (mazadlo) v prostředích s vysokou teplotou nebo s extrémním tlakovým namáháním.  Dále se můžeme prakticky setkat se solemi kyseliny molybdenové HMoO – molybdenany, které jsou složkou některých barevných pigmentů a nalézají uplatnění v analytické chemii.

Biologický význam.

Přestože je molybden přítomen v živých tkáních živočichů a rostlin pouze ve stopovém množství, je nezbytný pro správné fungování běžných životních funkcí. Bylo prokázáno, že se aktivně účastní v řadě enzymatických systémů, které jsou zodpovědné za metabolismus železa a detoxikaci sulfidů. Významnou roli hraje molybden i prevenci zubního kazu a jeho přítomnost zvyšuje tvrdost zubní skloviny.  Nedostatek molybdenu může vést k anémii, přispívá ke zvýšenému výskytu záchvatů astmatu, zvýšené kazivosti zubů a zhoršení ochrany proti infekci močového měchýře. Podle některých zdrojů je nedostatek molybdenu ve stravě příčinou depresivních stavů a může vést k impotenci.  Nedostatek molybdenu u rostlin způsobuje např. vyslepnutí květáku nebo růstové poruchy dalších košťálových zelenin.  Hlavním přirozeným zdrojem molybdenu v potravě jsou luštěniny, celozrnné pečivo a listová zelenina.

Molybden (chemická značka Mo, "Molybdaenum") je kovový prvek 6. skupiny periodické soustavy prvků. Praktické využití nalézá hlavně jako složka vysoce legovaných ocelí a při výrobě průmyslových katalyzátorů.

钼(Molybdenum)是一种化学元素,它的化学符号是Mo,它的原子序数是42,是一种灰色的过渡金属。因为一开始钼矿石与铅矿石被混淆了,因此Molybdenum之名来自新拉丁语 "molybdaenum",后者来自古希腊语 "",意思是铅。钼矿石在历史上被人们所熟知,但该元素的发现(即从其它金属中区分出来)是在1778年,由卡尔·威廉·舍勒识别出来。该金属在1781年第一次被彼得·雅各·耶尔姆分离得出。


Popis.

Původně byla distribuce příspěvků zajišťována pomocí UUCP, které používalo pro přenosy telefonní linky (tj. vytáčené připojení pomocí modemů), kterými byly přenášeny jednotlivé soubory se zprávami typicky v nočních hodinách. Uživatelé si pak zprávy četli z lokálních disků. Příspěvky se ukládaly na disk a opět v nočních hodinách distribuovaly na další Usenet servery.  Po přechodu na interaktivní spojení pomocí protokolu TCP byla metoda výměny souborů (příspěvků) pomocí UUCP nahrazena protokolem NNTP, který umožňuje uživatelům číst a psát do diskusních skupin v reálném čase. Klient se z libovolného místa v počítačové síti spojuje pomocí NNTP protokolu se serverem, který uchovává příspěvky na svém diskovém prostoru. NNTP umožňuje interaktivní přenos článků s takřka nulovým zpožděním, čímž je omezena potřeba replikace článků na mnoha místech současně.

Komunikace se serverem.

Ke komunikaci se serverem, ukládání, čtení a předávání článků slouží klientům různé příkazy. Protokol NNTP umožňuje také aktivní a pasivní způsob přenosu příspěvků, kterému se také hovorově říká „pushing“ (tlačení) a „pulling“ (tažení). Při tlačení klient zadá příkaz codice_1 a následně se dozví, zda se již článek na serveru vyskytuje, či nikoli. Tlačení však díky neustálému vyhledávání, zda již článek není v historii značně zatěžuje systém serveru.  Naproti tomu tažení zadané příkazem NEWNEWS zašle uživateli seznam všech dostupných článků a ten si následně vybere ty články, které ještě nevlastní. Problémem tažení je však autorizace osob a tudíž se server musí ujistit, zda neposílá neautorizovaným uživatelům tajné dokumenty, nebo jim nepřístupné články.  Zabezpečenou variantou NNTP je protokol NNTPS, který komunikaci šifruje pomocí SSL. Server standardně naslouchá na TCP portu 119, při zabezpečeném spojení pak na portu 563. Protokol je definován v.

Příklad komunikace mezi klientem a serverem.

Klient (C) se připojí k serveru (S), komunikaci zahajuje server uvítací zprávou začínající kódem codice_2 nebo codice_3. Komunikace probíhá na textové úrovni. Každý řádek je ukončen znaky CR-LF. Maximální délka řádku zasílanému serveru je 510 znaků (512 i s CR-LF). Příspěvek se skládá z hlavičky a těla (u příkazu codice_4 je server oddělí jedním prázdným řádkem). Za každým příspěvkem zašle server jednu tečku na samostatném řádku. Jestliže se v těle příspěvku vyskytuje řádek začínající tečkou, je tato tečka zdvojena.

Problém NNTP.

Celkový problém protokolu NNTP je umožnění informovanému klientovi vložit do sítě články s falešnou specifikací odesílatele, které se označuje jako falšování news (news faking). Stejný problém se týká protokolu SMTP (Simple Mail Transfer Protocol). Avšak rozšíření protokolu NNTP umožňuje u některých příkazů vyžadovat autentizaci uživatele, čímž se možnost vytváření falešných zpráv částečně omezí.

Software.

Nejpoužívanějším balíkem protokolu NNTP je v současnosti démon NNTP, jehož původními autory jsou Phil Lapsley a Stan Barber, kteří ho původně vytvořili, aby jeho prostřednictvím přiblížili detaily.  Mezi jinými balíky, kdy máme na výběr mezi balíky binárních souborů, nebo různé programy pro instalaci můžeme použít také balík nazvaný „InterNet News“ (INN). Autorem INN je Rich Salz a tento balík umožňuje jak přenos NNTP, tak i starší UUCP-news. Tento balík je spíš navržen pro větší systémové servery.

Instalace serveru.

Server NNTP se nazývá "nntpd" a lze ho zkompilovat dvěma různými způsoby, které závisí na očekávaném zatížení systému news. Z důvodu žádných neexistujících již zkompilovaných verzí se veškerá konfigurace provádí skrze makro, které je definováno v souboru "common/conf.h"  Omezení přístupu k NNTP:  Přístup ke zdrojům NNTP je řízen souborem "nntp_access", který je uložen v adresáři "/usr/lib/news".  Řádky v tomto souboru specifikují přístupová práva přidělená vzdáleným hostitelům. Každý řádek má následující formát:  Jakmile se klient připojí na NNTP-port, pokusí se server nntpd pomocí zpětného překladu IP adresy získat doménové jméno klienta. Doménové jméno a jeho IP adresa jsou porovnávány s polem "site" každého záznamu v takovém pořadí, v jakém jsou uvedeny v souboru. Shoda může být buď částečná, nebo úplná. V případě úplné shody ji použije, kdežto v případě částečné shody ji použije jen pokud se nenajde žádná další částečná shoda. Záznamy s obecnější specifikací adres jsou uváděny na začátku souboru, protože případné shody jsou pozdějšími přesnějšími záznamy potlačeny.

NNTP (Network News Transfer Protocol) je v informatice přenosový protokol pro síťové diskuzní skupiny (též "Usenet NetNews"), které byly používány zejména v počátcích Internetu. Příspěvky diskuzních skupin jsou uloženy na mnoha serverech, mezi kterými se příspěvky synchronizují. Servery tvoří distribuovanou síť, která využívá NNTP protokol ke vzájemné komunikaci.

网络新闻传输协议(英文:Network News Transport Protocol,缩写:NNTP)是一个主要用于阅读和张贴新闻文章(新闻组邮件)到Usenet上的Internet的应用协议。这个协议也负责新闻在服务器间的传送。NNTP协议是由加州大学圣迭戈分校的Brian Kantor和加州大学伯克利分校的Phil Lapsley发明的,其他为此协议贡献过的人包括贝勒医学院的Stan Barber和苹果电脑公司的Erik Fair。


Historie.

Londýnské metro je nejstarší podzemní dráha na světě. První vlaky zde projely 10. ledna 1863 na lince "Metropolitan Railway" mezi stanicemi "Paddington" a "Farringdon". První den bylo přepraveno 40 000 cestujících. Vlaky jezdily v odstupech 10 minut. V roce 1880 přepravilo metro 40 miliónů cestujících za rok. Brzy nato byly vybudovány další trasy a v roce 1884 byla dokončena celá trasa "Circle Line".  Tehdejší vlaky byly poháněny parou, což vyžadovalo účinný systém ventilace. Pokrok v elektrické trakci později dovolil umístit dráhu do podzemí ("deep-level"), hlouběji než původní podpovrchové ("cut-and-cover") trasy. První takováto podzemní trasa - "City & South London Railway", nyní část trasy "Northern Line", byla zprovozněna v roce 1890.  Na počátku 20. století provozovalo různé trasy metra šest nezávislých společností, což působilo potíže cestujícím – v mnoha místech museli vystupovat na povrch aby přešli mezi zastávkami různých společností. Rovněž náklady na provozování tohoto systému byly značné a byly hledány zdroje pro financování rozšíření tras metra na předměstí Londýna a na elektrifikaci tras, které používal parní vlaky.  Nejdůležitějším investorem byl Američan "Charles Yerkes", který 9. dubna 1902 založil "Underground Electric Railways of London Company Ltd" (Underground), která vlastnila mimo jiné – "Metropolitan District Railway", rozestavěnou "Charing Cross, Euston & Hampstead Railway" (později část trasy "Northern Line"), "Great Northern & Strand Railway, Brompton & Piccadilly Circus Railway" (později základ trasy " Piccadilly Line") a "Baker Street & Waterloo Railway" (trasa "Bakerloo Line"). Společnost také vlastnila mnoho tramvajových linek a "London General Omnibus Company".  V roce 1933 byla založena společnost "London Passenger Transport Board" (LPTB). Do její správy byly začleněny "Underground Group", "Metropolitan Railway", městské a nezávislé autobusové a tramvajové linky, což je zhruba rozsah činností, které zajišťuje současný Transport for London (TfL). Tato společnost vytvořila plán rozvoje městské hromadné dopravy pro léta 1935 až 1940 – plán obsahoval návrh rozšíření některých linek a návrh na převzetí některých provozovatelů dopravy pod LPTB.  Po druhé světové válce se zvyšoval rozsah dopravy. Byla vybudována trasa "Victoria Line" ve směru severovýchod-jihozápad přes centrum Londýna, která převzala většinu nárůstu poválečné dopravy. Trasa "Piccadilly Line" byla prodloužena k letišti Heathrow v roce 1977 a "Jubilee Line" v roce 1979.  Od ledna 2003 je londýnské metro provozováno v rámci veřejnoprávně soukromého obchodního sdružení ("Public-Private Partnership" - PPP). Zatímco celá infrastruktura je udržována soukromými firmami s 30letými kontrakty, metro vlastní a provozuje TfL. Síť byla rozdělena na tři části JNP (trasy "Jubilee", "Northern" a "Piccadilly" – udržuje firma "Tube Lines"), BCV (trasy "Bakerloo", "Central" a "Victoria" - udržuje firma "Metronet") a SSL (podpovrchové trasy "District", "Metropolitan", "East London", "Circle" a "Hammersmith & City" - udržuje firma "Metronet").

Jízdné.

V londýnském metru se používá rozdělení stanic do zón, tak jak je použito v systému TfL Travelcard. Zóna 1 je vnitřní zóna s hranicemi odpovídajícím zhruba trase "Circle Line". Zóna 6 je vnější zóna, která obsahuje i stanice letiště Heathrow. Zóny 1 – 6 pokrývají celé území Velkého Londýna.  Jen několik zastávek za hranicemi Velkého Londýna je v zóně 5 a 6. Pro ostatní stanice mimo Velkého Londýna jsou vytvořeny zóny 7 - 9. Zóna 9 obsahuje nejvzdálenější stanice jako například "Amersham" a "Chesham". Tyto zóny jsou použity pouze na trase "Metropolitan Line".  Všeobecně platí, že čím větším počtem zón probíhá cesta, tím dražší je jízdné. Jízdné v zóně 1 je dražší, než jízdné ve vnějších zónách. Většina známých turistických pozoruhodností je dosažitelná v rámci zóny 1. Jízdenky je možno zakoupit v úředních hodinách v kancelářích TfL a v automatech.  Příklady vydávaných jízdenek (stav v roce 2005):  Podrobné aktuální informace jsou na oficiálních stránkách.

Trasy.

Londýnské metro má v současné době 292 stanic.  Trasy metra je možno rozdělit do dvou typů – podpovrchové a podzemní. Jízdní dráhy podpovrchových tras jsou v úrovni cca 5 m pod zemí a vlaky, které na nich jezdí, mají stejný profil jako vlakové soupravy na běžných železnicích. Podzemní trasy jsou v úrovni cca 20 m pod zemí a vlakové soupravy jezdí v oddělených tunelech. Tunely těchto tras mají průměr 3,56 m takže rozměry vlakových souprav jsou výrazně menší než u podpovrchových tras.  Trasy obou typů v oblastech mimo centra města vedou na povrchu, s výjimkou trasy "Victoria Line", která je celá v podzemních tunelech a "Waterloo & City Line", která je příliš krátká (2 km). Z celkové délky metra je v podzemních tunelech pouze 45 %.  Metro je napojeno na mezinárodní vlakové spojení Eurostar ve stanici "King's Cross St. Pancras".  Trasa "Piccadilly Line" spojuje centrum města s letištěm Heathrow. I když je tento způsob dopravy mnohdy přeplněný a pomalejší (cca 52 minut do stanice "Green Park") než Heathrow Express, je daleko levnější.  Spojení s letištěm Stansted, zajišťované Stansted Expressem, je dosažitelné ze stanic "Liverpool Street" (trasy "Central", "Circle", "Hammersmith & City" a "Metropolitan") a "Tottenham Hale" (trasa " Victoria"). Nové spojení se Stansted ze stanice "Stratford" dosažitelné metrem (trasy "Central" a "Jubilee") a DLR bylo zprovozněno v létě 2005.  Spojení s letištěm Gatwick, zajišťované Gatwick Expressem, je dosažitelné ze stanice "Victoria" (trasy "District", "Circle" a "Victoria").  Tabulka zachycuje trasy metra a jejich barevné označení na mapě londýnského metra, rok otevření první části a délku trasy.

Vozový park.

Na trasách metra se v době jeho historie používaly různé druhy souprav. Původní jednotky byly poháněny parou (zrušené od roku 1908). V současné době jsou v provozu dva druhy souprav.  Na podpovrchových trasách ("Sub-Surface") jezdí soupravy, které víceméně svými rozměry odpovídají rozměrům vlaků provozovaných na běžných železničních tratích. Na podzemních trasách ("Tube") jezdí jednotky s mnohem menším profilem, svými rozměry přizpůsobené rozměrům tunelů ve kterých jezdí.  Kompletní přehled vozového parku londýnského metra (anglicky).

Metro v Londýně, Londýnské metro ("London Underground") je podzemní dráha v oblasti Velkého Londýna a blízkého okolí. Jde o kolejový systém městské hromadné dopravy a navzdory svému názvu vede 55% jeho tratí na povrchu a pouze zbytek v podzemí. Běžně je označován jménem "Tube". Metro v současnosti zahrnuje 292 stanic a více než 408 km trati. V období let 2004 až 2005 přepravilo metro rekordní počet cestujících 976 miliónů, což představuje 2 670 000 lidí denně.

伦敦地铁(英语:London Underground)是英国伦敦的城市轨道交通系统,于1863年1月10日通车。地铁车辆在伦敦市中心地底运行,至郊区在地面运行,其中地面运行线路占55%。伦敦地铁在英文中别称The Tube(管子),名称来源于车辆在像管道一样的圆形隧道里行驶。


Význam.

Magna charta byl první dokument omezující pravomoci panovníka vůči jeho poddaným na základě zákona. Jejím předchůdcem byla Listina svobod ("Charter of Liberties") z roku 1100, kterou Jindřich I. dobrovolně podřídil svou moc zákonům. Magna charta prakticky ve středověku nijak výrazně neomezovala pravomoci panovníka, ale v době občanské války se stala důležitým symbolem pro ty, kteří chtěli zdůraznit, že jednání krále podléhá zákonům.  Tato listina je nejvýznamnějším raným dokumentem v dlouhodobém historickém procesu vedoucím k současnému ústavnímu právu. Magna charta ovlivnila vývoj zvykového práva a mnoha ústavních dokumentů jako například Ústavu Spojených států amerických. V průběhu středověku bylo mnoho článků charty renovováno a tento proces probíhal až do konce 18. století.  Ve druhé polovině 19. století byla většina původních ustanovení z anglického práva zrušena. Běžně je chápána jako dokument vydaný roku 1215 (jsou dochovány 4 exempláře a jeden z nich je uložen v Salisbury). V následujících letech však byly vydány další upravené verze tohoto dokumentu a verze, která je vystavena v muzeu ve Washingtonu, D. C., pochází z roku 1297.

Pozadí vzniku charty.

Po ovládnutí Anglie Normany roku 1066 a v letech následujících se anglický král stal mocným a vlivným panovníkem v rámci Evropy. Faktory, které k tomu vedly, byla organizovaná centralizovaná vláda založená na normandském systému správy a rozsáhlé vlastnictví půdy v Normandii. Po korunovaci krále Jana Bezzemka na počátku 13. století vedla série neúspěchů v domácí a zahraniční politice ke vzpouře baronů a k jejich pokusu omezit pravomoci panovníka zákony.  Janovy akce ve Francii byly hlavní příčinou nespokojenosti. Po smrti krále Richarda I. nebylo nástupnictví na anglický trůn zcela jasné. Král Jan byl korunován na úkor Richardova synovce Artura. Protože Artur měl nárok na panství Anjou, potřeboval Jan souhlas francouzského krále Filipa. Aby ho získal, odstoupil mu velkou část francouzského území v Anjou.  Po porážce Janových vojsk v Bitvě u Bouvines Filip obsadil všechna území na severu Francie včetně Normandie. Tyto vojenské neúspěchy, v nichž Anglie přišla o příjmy z bohaté kolonie, měly vliv na Janovu neoblíbenost. Místo aby snížil své náklady, vyhlásil nové daně. Dalším důvodem nespokojenosti byly spory mezi mnichy canterburského biskupství, kteří chtěli získat kontrolu nad volbou arcibiskupa canterburského, a králem Janem, který prosazoval svého kandidáta.  Roku 1215 některým vlivným šlechticům došla trpělivost a vstoupili 10. června 1215 do Londýna s vojenskou silou a měšťané jim vyjádřili podporu tím, že jim otevřeli brány města. Tato akce neskončila vzpourou, ale šlechtici přinutili krále Jana souhlasit s "Articles of the Barons", ke kterým byla připojena jeho pečeť, na louce u Runnymede 15. června 1215. Na oplátku šlechtici obnovili 19. června přísahu věrnosti králi Janovi. Formální dokument, na němž je zachycena tato dohoda, byl zpracován královským archívem 15. července a tato listina je originální Magnou chartou. Byl zhotoven i neznámý počet kopií, které byly rozeslány na úřední místa jako biskupství a královským šerifům.  Nejdůležitější klauzulí pro krále Jana byl článek 61, známý jako "bezpečnostní klauzule", nejdelší část dokumentu. Ta ustanovila výbor 25 baronů, kteří se mohli kdykoli sejít a zrušit rozhodnutí krále, a to i za použití síly k obsazení královských hradů. Toto ustanovení neutralizovalo Janovu moc a poté, co šlechtici opustili Londýn, je odvolal, což vyústilo v první válku baronů. Opatření omezující moc krále anuloval i papež Innocenc III. Král Jan zemřel v průběhu občanské války 19. října 1216 na úplavici.  Po jeho smrti byl králem korunován jeho devítiletý syn Jindřich III. Plantagenet. Jeho regenti vydali novou verzi Magny charty bez kontroverzního článku 61 a po dosažení Jindřichových 18 let vydal král obnovenou verzi, která obsahovala pouze 37 článků.

Obsah.

Magna charta byla původně psaná v latinském jazyce. Velká část byla převzata z Listiny svobod Jindřicha I. z roku 1100, kterou vydal po svém nástupu na trůn a která svazovala pravomoci panovníka určitými zákony s ohledem na zájmy církevních hodnostářů a šlechty. Tento dokument zajišťoval určité svobody církvi a šlechticům.  Dokument označovaný jako Magna charta není původní dokument z roku 1215, ale pozdější verze z roku 1225 a obvykle bývá předváděn dokument z roku 1297, kdy byla odsouhlasena Eduardem I. Charta z roku 1215 obsahovala mnoho bodů, které nebyly míněny jako dlouhodobé závazky panovníka, ale měly poukázat na současné problémy. Dalších 200 let pak každý panovník potvrdil závazek uznávat tato ustanovení vydáním vlastní verze dokumentu.  Magna charta obsahuje 63 článků, ve kterých je uveden například slib o svolávání zástupců šlechty a měst kvůli daním, svobodná volba biskupů a opatů, dodržování zvykového práva, zavedení jednotných měr a vah či povolení přístupu cizím obchodníkům na území Anglie.  Pro moderní dobu je nejdůležitějším ustanovením Charty habeas corpus – právo na legitimní a důstojné zacházení. Tato ustanovení jsou odvozena z článků 36, 38, 39 a 40 dokumentu z roku 1215. Dalšími odstavci, které jsou uplatňovány v současném právu Anglie a Walesu, je odstavec 1 garantující nezávislost Anglikánské církve, článek 9 zaručující "středověké svobody" londýnské City a článek 29 garantující právo na řádný soud.  Velký význam pro ústavní právo měly články 14 a 61, které povolovaly zřízení rady sestávající z nejvlivnějších mužů království. Tato rada měla fungovat spíše pro blaho země, než k omezení pravomocí panovníka. Její členové měli právo v některých zvláštních případech odvolat přísahu věrnosti panovníkovi a vyjádřit věrnost této radě. Tato rada byla zodpovědná za vyhlašování daní a byla první institucí, kterou bylo možno nazvat parlamentem, i když jeho pravomoci měly daleko do oprávnění současného Parlamentu Spojeného království.

Pokus o krádež.

26. října 2018 se jistý 45letý „muž s útočnou zbraní“ pokoušel rozbít vitrínu a ukrást Magnu chartu, jež je vystavena v expozici v katedrále anglického Salisbury.

Magna charta libertatum, také Magna Carta (dle středověké latiny), nebo také Velká listina práv a svobod, je anglický právní dokument původně vydaný roku 1215. Omezoval některé panovníkovy pravomoci, vyžadoval, aby respektoval zákonné procedury a aby akceptoval, že jeho rozhodování bude omezeno zákonem. Výslovně vyjmenovával některá práva jeho poddaných, z nichž nejdůležitější bylo právo odvolání se proti nezákonnému uvěznění.

《大宪章》(,英语:The Great Charter),又称作《自由大宪章》(;英语:The Great Charter of the Liberties)是英格兰国王约翰最初于1215年6月15日在温莎附近的订立之拉丁文政治性授权文件;但在随后的版本中将大部分对英国王室绝对权力直接挑战的条目删除。1225年首次成为法律。1297年的英文版本至今仍然是英格兰、威尔士之有效法律。


Historie.

Název města je odvozen od jména oválné citadely () neboli Pevnost Gori, která se nachází na vrcholu skalnatého kopce v centru města. Historické prameny a archeologické vykopávky pevnosti datují vznik městského sídla přibližně do 7. století. K rozmachu městského sídla došlo za vlády významného a úspěšného gruzínského krále Davida IV. Budovatele na přelomu 11. a 12. století. Kolem pevnosti bylo založeno městské sídlo, které se stalo důležitým centrem Gruzínského království. Zároveň na strategicky umístěné křižovatce hlavních tranzitních cest čelilo v minulosti nájezdům cizích útočných a loupeživých hord. Gori několikrát podlehlo cizím nájezdníkům a po delší době bylo Gruzínci dobyto zpět. Město bylo vážně poškozeno při zemětřesení v roce 1920.  Za éry Sovětského svazu získalo výrazně průmyslový charakter. Po kolapsu Sovětského svazu bylo postiženo hospodářskou krizí a odchodem obyvatelstva.  Město se nachází nedaleko separatistické Jižní Osetie. Gruzínská vláda pro toto sporné území používá název Cchinvalský region ( Cchinvalis regioni). Město Gori se stalo v srpnu 2008 (po útoku Gruzie na Jižní Osetii - nápad M. Saakašviliho- v den zahájení LOH v Pekingu) terčem protiútoku ruských vojenských letadel, během kterého byly bombardovány vojenské i civilní objekty. Ruské letecké nálety si vyžádaly několik lidských životů. 11. srpna 2008 město obsadily Ozbrojené síly Ruské federace. Okupační vojska se z města stáhla 22. srpna 2008. Po válce se situace ve městě Gori stabilizovala a obyvatelé zde žijí poklidný život.

Stalinovo rodiště.

V roce 1878 se v Gori narodil diktátor Josif Vissarionovič Džugašvili, známý též jako Stalin (Muž z oceli).  V témže městě a roce se narodil i raný Stalinův přítel Josif Iremašvili. Stalin a Iremašvili navštěvovali stejnou církevní školu. V roce 1882 se v Gori narodil další Stalinův přítel Simon Ter-Petrosjan, zvaný Kamo.  Po získání nezávislosti v roce 1991 nadšení Gruzínci strhávali sochy Lenina a Stalina po celé zemi. Nikoliv však v Gori. Pro stále klesající počet postarších skalních komunistů v Gruzii a v Rusku zůstává Josif V. Stalin "národním hrdinou". Ve městě Gori místní obyvatelé pořádají každoroční vzpomínkové akce u příležitosti připomenutí narozenin nebo úmrtí J. V. Stalina.

Významné stavby.

Muzeum J. V. Stalina.

Nejnavštěvovanějším turistickým místem je Muzeum Josifa Stalina v Gori, které se vyskytuje uprostřed města na Stalinově třídě. Vstupné do muzea se pohybuje mezi 10 až 15 Lari. V areálu muzea se nachází Stalinův rodný dům - malá dřevěná chatrč, kde se Stalin narodil a strávil rané roky života. Součástí expozice je také Stalinův osobní železniční vagón, který je obrněný a byl použit například u příležitosti konference v Jaltě. Po vstupních schodech do budovy muzea se návštěvníci dostanou do hlavního sálu, který je tvořen několika místnostmi. Hlavní sál zachycuje dětství a dospívání Josifa, jeho revoluční a ilegální aktivity. Prohlídku provází mnoho obrazů, ilustrací, novinových článků a dobových fotografií, které mají velkou hodnotu. Expozice dále zachycuje Stalinovu spolupráci s Leninem, Velkou říjnovou socialistickou revoluci v roce 1917 a Leninovu smrt v roce 1924. Leninovi se v muzeu dostává většího prostoru. Je zde představeno několik společných fotografických snímků Lenina se Stalinem. Prohlídku doprovází několik Stalinových obrazů, na kterých je vyobrazen s pevným a vizionářským pohledem a návštěvníci také mohou zhlédnout koberce s vytkaným Stalinovým portrétem. Expozice se dále věnuje Velké vlastenecké válce. Velice zajímavé jsou skutečné Stalinovy předměty a osobní věci. Je zde vystavena Stalinova uniforma, dýmka, stolní lampa s popelníkem a tankem, nádobí a rozsáhlé sbírky darů od světových státníků a bolševických přátel. Expozice zahrnuje rekonstrukci Stalinovy pracovny a jeho kancelářského nábytku. V neposlední řadě mohou návštěvníci zhlédnout Stalinovou posmrtnou masku. Nicméně v expozici muzea není žádná kritika Stalinovy osobnosti. Není zde uvedena zmínka k tématu Gulag, hladomoru na Ukrajině, Stalinovým čistkám a jejich obětem jako byl například Nikolaj Bucharin, Sergej M. Kirov, Grigorij Zinovjev, Lev Kameněv, Lev D. Trockij atd.

Centrální náměstí.

Nedaleko od muzea se nachází centrální náměstí, kde je Radnice Gori. V minulosti zde stála socha diktátora Josifa V. Stalina, které gruzínské úřady nechaly odstranit pod "pláštěm noci" v roce 2010. V této době byl ve funkci temperamentní prezident Michail Saakašvili. V blízkosti centrálního náměstí lze navštívit Válečné muzeum, kde jsou vystaveny vojenské exponáty z druhé světové války a také z konfliktu v Jižní Osetii. Před vstupem do Válečného muzea je památník lidem a padlým hrdinům, kteří zahynuli v bojích v Jižní Osetii a Abcházii. Vstupné se pohybuje okolo 5 Lari.

Pevnost Gori.

Centru města dominuje historická Pevnost Gori. Vstupné je zdarma. Z pevnosti je pěkný výhled na město a okolní krajinu. Pod pevností je kruh soch zmrzačených válečníků.

Sportovní zařízení.

V blízkosti pevnosti Gori sídlí fotbalový klub FC Dila Gori, který hraje gruzínskou nejvyšší fotbalovou soutěž. Fotbalový stadion se jmenuje Tengiz Burjanadze.

Ostatní.

Ve městě a jeho okolí se nachází kostely a drobné církevní stavby, které jsou veřejnosti přístupné. Mezi nejznámější patří Katedrála Panny Marie, která byla postavena v letech 1806 až 1810. Ve městě je také Univerzita Sukhishvili, Ústřední vojenská nemocnice a Vojenská základna 1. pěší brigády gruzínských pozemních sil. V centru města je několik gruzínských restaurací, ve kterých lze poobědvat a povečeřet tradiční gruzínská jídla. Za doporučení stojí návštěva skalního a jeskynního města Uplisciche, které leží nedaleko města Gori. Skalní a jeskynní město Uplisciche je od města Gori vzdálené necelých 14 km. Vstupné se pohybuje okolo 5 Lari. Jedná se o jednu z nejstarších archeologicky doložených obývaných lokalit v Gruzii.

Gori () je strategicky významné město v Gruzii, které se nachází v regionu Šida Kartli. Město Gori je hlavním správním městem regionu a protéká zde řeka Kura. V současné době žije ve městě obyvatel. V blízkosti města se nachází gruzínská dopravní tepna – jediný úsek dálnice v celé Gruzii spojující město Gori s hlavním městem Tbilisi. Město Gori je od hlavního města Tbilisi vzdálené necelých 85 km a je tedy velmi dobře dopravně dostupné.

哥里(格鲁吉亚语:გორი)位于格鲁吉亚库拉河畔,是什达-卡特利州的首府,由格鲁吉亚最伟大的国王之一大卫四世建立,有人口50,000人。1920年,哥里曾被地震严重破坏。哥里是乔治亚的战略重镇,具有通往全国东西的高速公路。当地曾在2008年的俄格战争中被俄军占领。


Mládí a studia.

Narodil se 1. dubna 1815 v Schönhausenu pět let po svém bratru Bernhardovi. Otec Ferdinand (1771–1845), byl málo nadaný, prostý, bez ctižádosti, velký pijan. Matka Vilemína Menchenová (1790–1839) byla ctižádostivá městská dívka, milující město, vzdělání, společenský lesk a konexe u dvora. Bismarck matku nesnášel, vyčítal jí citový chlad, rozumářství, liberalismus. Otto studoval práva v Göttingenu a Berlíně. Pocházel z junkerské rodiny Bismarcků, nedlouho po jeho narození se rodina přestěhovala na statek v západních Pomořanech, později, když mu bylo sedm let, odjel do Berlína, aby se mohl vzdělávat. Po nějakém čase odešel Bismarck na univerzitu v Göttingenu, kde studoval práva, ale později se pro finanční potíže vrátil zpět do Berlína. V letech 1836–1839 byl zaměstnán ve státní správě, ale roku 1839 zemřela jeho matka a on spolu s bratry odešel na pomořanský statek. Roku 1845 zemřel i jeho otec a on odešel zpět do Schönhausenu. V té době si vzal za manželku Johannu Puttkamerovou, stalo se tak 28. 7. 1847.

Politická kariéra.

Roku 1845 se nechal zaměstnat jako vládní poříční správce, neboť se domníval, že se tak dostane nejrychleji do zemského sněmu, což se také roku 1847 stalo. V letech 1851–1859 byl zástupcem Pruska ve Spolkovém sněmu ve Frankfurtu nad Mohanem, kde odmítal vůdčí pozici Rakouska v Německém spolku. Roku 1859 byl vyslán do Petrohradu jako pruský vyslanec, kde setrval do roku 1862, kdy byl z popudu královské pruské rodiny přeložen do Paříže. V té době byl rozpoután konflikt mezi pruským panovníkem Vilémem I. a poslaneckou sněmovnou, která zamítala reformu armády. Nakonec byla prosazena díky dosazení Bismarcka do funkce pruského ministerského předsedy, které navrhl tehdejší pruský ministr války, Albert Roone.  Po pruském vítězství v prusko-rakouské válce rozpustil roku 1867 Německý spolek a založil Severoněmecký spolek, v němž mělo vedoucí úlohu právě Prusko v čele s Bismarckem a zároveň byl sestaven nový parlament.  Roku 1870 se vyostřily již tak napjaté vztahy s Francií kvůli emžské depeši, ve které zesměšnil jednání s Francií. Byla mobilizována pruská armáda a po obklíčení francouzské armády u Sedanu a několikaměsíčním obléhání Paříže byla Francie donucena v květnu 1871 podepsat mírovou smlouvu; Německo anektovalo Alsasko a část Lotrinska a navíc museli Francouzi zaplatit reparace 5 miliard franků. Se záborem francouzských území sice nesouhlasil, ale byl umlčen vojenskými kruhy.  18. ledna téhož roku (1871) bylo v Zrcadlové síni ve Versailles vyhlášeno Německé císařství, Vilém I. se stal německým císařem a Bismarck prvním německým kancléřem.  Nedlouho poté byl na něj spáchán neúspěšný atentát rukou mladého katolíka a tak omezil moc katolické církve a strany Centrum. Tím začal Kulturkampf, ze kterého vyšlo Centrum posíleno, na což reagoval podáním rezignace na svoji funkci, což mělo ale posloužit jen pro postrašení panovníka. Ten ji ale navzdory jeho očekáváním přijal a tak se musel stáhnout a odjet na dlouhou dovolenou, ze které se vrátil až 14.2.1878. Téhož roku byl z jeho popudu uspořádán Berlínský kongres, který měl ukázat Prusko jako zemi otevřenou Evropě. Roku 1881 byl zaveden nový systém sociálního pojištění, který zahrnoval všechny vrstvy obyvatelstva a dokončen byl až roku 1889.

Politický pád a smrt.

Roku 1888 Vilém I. zemřel a nedlouho po něm i jeho nástupce, Fridrich III. Na trůn nastoupil Vilém II., který sebou nenechal tolik manipulovat a postupně Bismarcka donutil rezignovat na svou funkci, což se stalo 18. 3. 1890. Poté se uchýlil na své statky, kde psal paměti. V listopadu 1894 zemřela jeho žena Johanna. On sám zemřel 30. července 1898, krátce před jedenáctou hodinou večer.

Otto Eduard Leopold von Bismarck-Schönhausen, vévoda z Lauenburgu (1. dubna 1815, Schönhausen, Pruské království – 30. července 1898, Friedrichsruh, Německé císařství) byl jeden z nejvýznamnějších politiků 19. století a budovatel sjednoceného Německa. Byl první ministr (tj. premiér) Pruska (1862–1890) a první v řadě německých kancléřů (1871–1890). Jeho nekompromisní přístup k řešení politických problémů a autoritativní vystupování vůči sněmu mu vyneslo přezdívku "Železný kancléř".

奥托·爱德华·利奥波德·冯·俾斯麦(,1815年-4月1日-1898年-7月30日),劳恩堡公爵,普鲁士王国首相(1862-1873, 1873-1890),德意志帝国首任宰相(1871-1890),人称「铁血宰相」(;「铁」指武器,「血」指军人的鲜血,可指战争)、「德国的建筑师」及「德国的领航员」。奉行「铁血政策」。但他在1871年德意志统一后,对外收敛锋芒,强调自己不过是「诚实经纪人」(或翻成「诚实中介人」)。俾斯麦是十九世纪欧洲最卓越的政治家之一,也是德意志地区首屈一指的政治人物,担任普鲁士首相期间通过一系列铁血战争统一德意志,并成为德意志帝国第一任宰相(又译“帝国总理”)。俾斯麦是保守派,维护专制主义,镇压了19世纪80年代的社会民主主义运动;但他通过立法,建立了世界上最早的工人养老金、健康和医疗保险制度,及社会保险。由于其对德国统一的贡献,加上卓越及伟大成就,俾斯麦最后获升任为德意志帝国陆军上将。在2005年德国电视二台票选最伟大的德国人活动中,他排名第九,次于第八伟大的印刷术发明者约翰内斯·古腾堡。


Historie.

Město bylo velkoryse založeno na pravoúhlém půdorysu kolonizátory roku 1230. Status města mu však byl udělen až v roce 1340 hrabětem Vilémem IV. Holandským. V polovině 12. století byl v Rotterdamu dokončen vodní kanál, což něj učinilo námořní a obchodní centrum, díky kterému získal Rotterdam přístup k okolním významným městům a mohl se tak urbanizovat. Město se pak postupně stávalo významným dopravním uzlem v Nizozemí a stal se pravidelnou zastávkou pro mnoho obchodních lodí, zejména z Anglie, Francie a později i Německa.  Během první světové války bylo Nizozemsko neutrální, ale Rotterdam byl oběma stranami využíván pro špionážní účely a také jako útočiště pro Němce, prchající před armádami Trojdohody. V roce 1940 bylo Nizozemsko napadeno Nacistickým Německem. Když vláda odmítala s okupanty spolupracovat, podniklo Luftwaffe několik kobercových náletů na historické centrum města a téměř všechny budovy byly srovnány se zemí. Po válce bylo město, zčásti z financí Marshallova plánu, obnoveno a centrum přestavěno. Proto je střed města od roku 1945 zastavován moderními výškovými budovami, odlišnými od holandských nízkých cihlových domů.

Obyvatelstvo.

Rotterdam je jedním z nejvíce etnicky rozmanitých měst v Evropě. Více než polovinu celého obyvatelstva tvoří přistěhovalci nenizozemského původu. Mezi ně patří i současný starosta ze Strany práce Ahmed Aboutaleb, který je původem z Maroka. Nejčetnějšími menšinami v Rotterdamu jsou Surinamci, Turci a Maroko. Město je také domovem nemalého počtu přistěhovalců z bývalého východního bloku, zejména z Polska a bývalé Jugoslávie.  46,7% obyvatel tvoří ateisté nebo lidé bez přiznaného náboženského vyznání. Nejrozsáhlejší náboženská komunita jsou římští katolíci, kteří tvoří 18,7%. Druhým nejrozšířenějším náboženstvím je islám, převážně sunnitský, který se ve městě rozšířil s příchodem imigrantů ze středního východu a severní Afriky. Muslimové tvoří 13,1% obyvatel. Ty následuje tradiční nizozemská protestantská církev, jejíž věřící tvoří 10,5% obyvatel města. Zbytek tvoří hinduisté, buddhisté, ostatní křesťanské církve a Židé, jejichž počet se drasticky snížil během Holocaustu.

Doprava.

Rotterdam má vlastní vlakovou dopravu, autobusy, tramvaje a systém metra o pěti linkách. Kvůli své poloze ve městě funguje také vlastní síť vodních taxi a jiné vodní dopravy. Autobusovou dopravu do regionů a napříč městem spravují kromě národních dopravců i soukromé společnosti, například francouzská Veolia Transport a britská Arriva. Ve městě je také rozvinutá cyklistika a nacházejí se zde půjčovny běžných bicyklů a elektrokol.

Turistika.

Turisticky atraktivní je vyhlídka na přístavní město z vyhlídkové věže Euromast, vysoké 185 metrů. Její výtah jezdí až na vrchol věže nebo do restaurace Panorama, nacházející se ve výšce 100 metrů. Populární je rovněž Erasmusbrug – moderní most spojující severní a jižní Rotterdam. Východně od města se nachází skupina větrných mlýnů v Kinderdijk-Elshout.

Muzea.

Další atrakci představuje Museumpark – muzejní budovy volně navazující v pásu městské zeleně. Z nich nejvýznamnější a po amsterdamském Rijksmuseu druhé největší muzeum umění v Holandsku je Museum Boijmans van Beuningen, jehož sbírky ve třech patrech dvou budov na ploše 12 000 metrů čtverečních zahrnují deskové malířství a sochařství od rané italské gotiky (Fra Angelico, Lorenzo Monaco), přes pozdní gotiku (Van Eyckové, Hans Memling, Jan van Scorel), olejomalby vlámských mistrů renesance (Hieronymus Bosch, Pieter Breughel, německou renesanci (Hans Memling), nizozemské mistry raného baroka (Rembrandt, Frans Hals, P. P. Rubens, Anton van Dyck, Jan Steen, Adriaen van Ostade), mistry italské (Tizian, Tintoretto) a španělské (Murillo, Goya), moderní malbu závěru 19. a počátku 20. století (Monet, Gauguin, Van Gogh), symbolismus (Odilon Redon), expresionismus, kubismus a jiné -ismy (mj. Picasso, Kandinsky) až po surrealisty (Giorgio de Chirico, René Magritte, Hans Arp, Salvator Dalí). Umělecká řemesla a design jsou zastoupena od 13. století po avantgardní směry 20. století zejména nábytkem, sklem, porcelánem, delftskou keramikou, stříbrnictvím a textiliemi. Kromě toho je na krátkodobých výstavách prezentováno současné umění.  Moderní umění vystavuje Kunsthal Rotterdam, Witte de With, Tent,Chabot Museum a řada soukromých galerií. Bohatou sbírku fotografií má Nederlands fotomuseum. Architektuře v Nizozemí, zejména od secese po současnost, se věnuje Nederlands Architectuurinstituut (NAI).

Sport.

Ve městě působí fotbalové kluby Feyenoord a Sparta Rotterdam. Každoročně se v Rotterdamu koná tenisový turnaj Rotterdam Open a maratonský běh NN Rotterdam Marathon.

Kultura.

Město bývá každoročním dějištěm kulturních událostí, jako je Mezinárodní filmový festival Rotterdam, konající se v lednu. V září se ve městě konají oslavy ku příležitosti světových dnů přístavů.

Rotterdam je druhé největší město Nizozemska. Žije zde obyvatel.

鹿特丹( )是荷兰南荷兰省的城市,是荷兰第二大城市,位于荷兰的南荷兰省,新马斯河畔。其名称来自于在市中心注入新马斯河的小河鹿特河、以及荷兰语的「坝」(Dam)。


Historie.

Bijeljina je poprvé připomínána v roce 1446. Evlija Čelebi popsal v 17. století Bijeljinu jako město s pěti sty domy a pěti velkými obytnými čtvrtěmi (mahalami).  Během Prvního srbského povstání se spolu se Zvornikem stala jedním z mála měst současné Bosny, které obsadili srbští povstalci a které byly připojeny k Srbsku.  V roce 1838 získalo město první školu, a v roce 1902 zde byla otevřena první evropská škola západního typu; poté, co se město stalo součástí Rakousko-Uherska. V základní škole v Bijeljině učil také Jovan Dučić.  Od roku 1950 bylo město napojeno na železniční síť.  Bijeljina je jedním z prvních měst, kde v roce 1992 došlo ke střetům na začátku války v Bosně a Hercegovině. Byla zde vyhlášena Srbská autonomní oblast Semberie a Majevica, která se na počátku konfliktu vymezila proti republikové vládě v Sarajevu. Po vypuknutí konfliktu paravojenské jednotky Željka Ražnatoviće – Arkana a vyhnaly nesrbské obyvatelstvo. Dne 13. března 1993 bylo ve městě zničeno několik historických mešit a dalších objektů spojených s islámskou kulturou Bosny a Hercegoviny.

Kultura.

V Bijeljině se nachází Muzeum Semberie, které je umístěno do nejstarší budovy ve městě. Muzeum má čtyři výstavní sály, vč. archeologické expozice, která popisuje dějiny regionu od dávnověku až po středověk. V blízkosti muzea se také nachází městská knihovna "Filipa Višnjiće".  Do registru bosenských památek v Bijeljině jsou zapsány různé památníky, vč. sochy Petra I. Karađorđeviće (jugoslávského krále), která se nachází na hlavním náměstí před radnicí. Rovněž se zde nachází několik historických mešit, např. Atik mešita, která byla obnovena po válce v 90. letech 20. století. Místní kostel sv. Jiří pochází z poloviny 19. století.

Obyvatelstvo.

V roce 1991 žilo v Bijeljině 36 414 obyvatel, kteří se ve sčítání lidu, uskutečněném těsně před vypuknutím bosenského konfliktu v 90. letech, přihlásili k následujícím národnostním skupinám:  Podle údajů ze sčítání lidu z roku 2013 bylo rozložení národností na obyvatelstvu města následující:  Sčítání lidu potvrdilo trend homogenizace obyvatelstva v souvislosti s válkou v Bosně a Hercegovině v 90. letech 20. století. Bosňácké obyvatelstvo bylo vyhnáno a na jeho místo přišli srbští uprchlíci vyhnaní z jiných částí Bosny. Celkově se počet obyvatel na území města po válce zvýšil, a to z 36 tisíc na 42 tisíc lidí.  V Bijeljině je zaznamenána dlouhodobá přítomnost Židů (nachází se zde také židovský hřbitov) a Slováků, potomků kolonistů z 19. století, kteří přišli na území současné Bosny.

Ekonomika.

Vzhledem k poloze v úrodné rovinaté krajině se stala Bijeljina přirozeným centrem potravinářského průmyslu. V dobách existence socialistické Jugoslávie bylo město industrializováno a vznikly zde podniky, jako např. Sava, PD Semberija, Panaflex, Kurjak, nebo Zenit. Jejich význam však zanikl po válce v 90. letech a souvisejících privatizačních procesech.

Sport.

V roce 1908 bylo v Bijeljině založené gymnastické družstvo s názvem "Srpski sokolovi", které bylo součástí mezinárodních Sokolů. V roce 1932 zde byl vybudován Sokolský dům.  Fotbalové týmy zde vznikaly po roce 1918. Fotbalový tým "Radnički" byl založen v roce 1938, je předchůdcem aktuálně v Bijeljině působicího týmu FK Radnik. Většina sportovních hal a další infrastruktury byla ve městě postavena po druhé světové válce.

Významné osobnosti.

Z Bijeljiny pocházejí tyto významné osobnosti

Bijeljina (srbskou cyrilicí Бијељина) je město na severovýchodě Bosny a Hercegoviny, v Republice srbské, v regionu Semberie. V roce 2013 mělo podle sčítání lidu 45 291 obyvatel. Je centrem samostatné opštiny.

比耶利纳(、、)是位于波斯尼亚和黑塞哥维纳东北部的城市。比耶利纳属塞族共和国,是波黑塞族共和国仅次于巴尼亚卢卡的第二大都市,也是波黑人口第五多的城市。距离塞尔维亚有约六公里,距克罗地亚有约四十公里。波黑战争期间,许多难民逃至比耶利纳,人口也因此增加。


Přírodní poměry.

Město se nachází nedaleko od hranice s Černou Horou a Chorvatskem. V jeho blízkosti se nacházejí také Bilećské a Trebinjské jezero. Samo bylo vybudováno na dvou březích řeky Trebišnjica, na které je zároveň několik mlýnů a také starý kamenný Perovićův most z dob Osmanské říše. Trebinje je obklopené horami, z nichž nejvyšší je masiv Leotar s nejvyšším bodem o nadmořské výšce 1228 m n. m.

Klimatické poměry.

Trebinje se nachází v místě s vysokými srážkami a přímořským podnebím. Vzhledem k vyšší nadmořské výšce než v nedalekém Dubrovníku jsou zde nicméně nižší průměrné teploty. Přestože místní vegetace je význačně středomořská, nachází se zde i řada druhů rostlin typických pro mírný podnební pás. Průměrná roční teplota pro Trebinje činila v letech 1991-2015 16,6 °C, průměrná lednová teplota potom 8,3 °C a průměrná červnová potom 26,5 °C. Sníh zde padá velmi zřídka. V letních měsících mohou teploty vystoupat až na 35 °C, nejvyšší naměřená teplota zde byla 42,5 °C (2007 a nejnižší -9 °C (2017).

Historie.

V dokumentu De Administando Imperio byzantského císaře Konstantina VII. byla zmíněna existence sídla Travunija (řecky "Τερβουνια") na území, kteří obývali Slované (Srbové). Město se rozvíjelo na obchodní stezce z Dubrovníka do Cařihradu. Do roku 1355 bylo město součástí středověkého srbského státu Poté se v roce 1377 stalo součástí Bosny pod vládou Tvrtka I. Kotromaniće. Z této doby pochází několik středověkých do dnešních dob dochovaných staveb, mezi které patří středověká věž v obci Gornje Police a klášter Tvrdoš z 15. století. Město bylo vzhledem k blízkosti k Dubrovnické republice předmětem sporů mezi Dubrovníkem a dalšími regionálními uzurpátory moci. Celnice byly zbudovány ve městě nebo v jeho okolí několikrát v průběhu této doby.  V roce 1466 bylo město spolu se zbytkem Heregoviny obsazeno Turky. Na místě středověké pevnosti Ban Vir nechali na západním břehu řeky, v dnešním centru města, vybudovat Osmané pevnost. Na začátku 18. století nechala rodina Resulbegoviců vybudovat okolo města hradby a přebudovala dnešní historické centrum města. Důvodem pro tyto stavební úpravy byl ústup Turků v oblasti dnešního černohorského pobřeží a obava z ohrožení a postupu křesťanských států do balkánského vnitrozemí, a tedy i přes Trebinje. Ikonický Perovićův most byl vybudován v 16. století v blízkosti nedaleké vesnice Arslanagići za vlády vezíra Mehmeda Paši Sokoloviće. V dobách existence Osmanské říše bydlela v Trebinji řada rodin, které byly původem z území nedaleké Dubrovnické republiky (např. Ljubibratićové, Starčićové, Popovićové, Krasomirćové, Preljubićové, Poznanovićové, Dragančićové, Kobiljačićové, Paštrovićové, Zemljićové a Stanjevićové).  V roce 1715 byla zahájena stavba kanálu, který měl vést okolo města v délce 460 m, měl být 5 m hluboký a 10 m široký. Kanál byl částečně zasypán v roce 1914 a zcela roku 1932. Jeho výstavbu řídil místní rodák Osmanpaša Resulbegović, který mimo jiné nechal zbudovat také dvě mešity, které nesly názvy "Careva džamija" a "Osmanpašina džamija". Vybudována zde byla také hodinová věž.  Trebinje a okolní Hercegovina byly častým místem povstání proti Turkům. Dne 26. listopadu 1716 rakouský generál Nastić spolu s 400 vojáky a cca 500 hajduky zaútočil na Trebinje, ale nepodařilo se mu obsadit. Před branami města stanul spolu s dalšími tisíci vojáků Benátské republiky. Ubránilo se jim okolo 1000 Turků. Benátčané dokázali obsadit nedaleké obce Hutovo a Popovo Polje. V roce 1875 vypuklo v blízkosti Trebinje tzv. Hercegovské povstání. Povstalecké území zahrnovalo i město a místními správci se stali Todor Mujičić, Gligor Milićević, Vasilj Svorcan a Sava Jakšić. Po roce 1878 připadlo na základě Berlínského kongresu Trebinje a celá Bosna Rakousko-Uhersku.  Během rakousko-uherské správy byly na okolních kopcích vybudovány nové pevnosti a umístěna vojenská posádka. Město bylo rovněž modernizováno a rozšířilo se západním směrem. Vznikla současná hlavní ulice Trebinje a několik nových náměstí, parků, škol. V okolí města byly založeny nové tabákové plantáže.  Dne 13. listopadu 1918 obsadila město srbská armáda; dne 1. prosince 1918 poté bylo Trebinje součástí Království Srbů, Chorvatů a Slovinců a později Jugoslávie. Za druhé světové války bylo připojeno k Nezávislému státu Chorvatsko, stejně jako celá dnešní Bosna a Hercegovina.  V 20. století se Trebinje rozrůstalo až po druhé světové válce. Během existence SFRJ zde vznikly hydroelektrárny a ponorné řeky v okolí byly propojeny sítí tunelů. V roce 1991 obsadili město Srbové a stalo se následně součástí Republiky srbské. Ve válce v první polovině 90. let potom sloužilo pro Jugoslávskou lidovou armádu jako hlavní základna pro obléhání Dubrovníku. 500 Bosňáků během války uprchlo; Srbové, kteří Trebinje ovládli zahájili nábor do jugoslávské armády, která sloužila především pro rozšíření srbského vlivu na území rozpadající se Jugoslávie. Během konfliktu bylo v Trebinji zbořeno 10 mešit (Osman-pašova mešita byla v roce 2005 obnovena). V 90. letech 20. století zde vznikl nový pravoslavný kostel – Hercegovinská Gračanica, postavená po vzoru kláštera Gračanica na území dnešního Kosova. Nedaleko města se nachází také Manastir Tvrdoš – pravoslavný klášter, dnes navštěvovaný turisty. Pro potřeby turistiky a cestování se zde nachází dva hotely.

Ekonomika.

Do vypuknutí války v Bosně a Hercegovině bylo Trebinje ekonomicky rozvinutým městem. Během války došlo k izolaci města a následujícího pádu průmyslové výroby a tím pádem i zaměstnanosti. Ekonomika se po skončení konfliktu mírně vzpamatovala, nicméně nezaměstnanost, ač na poměry Bosny a Hercegoviny je zde nižší, zůstala stále vysoká. Mezi hlavní zaměstnavatele v Trebinji patřila továrna na výrobu nástrojů. V blízkosti města se nachází také vodní elektrárny na řece Trebišnjica (Graničarevo a Gorica). Od roku 1998 sídlí v Trebinji sídlo společnosti Elektroprivreda Republike Srpske.

Sport.

V Trebinje sídlí několik sportovních týmů, např. fotbalový klub FK Leotar a basketbalový KK Leotar. Město má k dispozici fobalový stadion s kapacitou 8500 míst a sportovní halu o kapacitě 4000 míst. Řada místních basketbalistů, kteří hrají např. i v srbském nebo černohorském národním týmu, byla původem z Trebinje, např. Predrag Danilović, Milan Gurović, Vladimir Radmanović, Dejan Bodiroga. Mezi známé házenkáře z Trebinje patří Miloš Grbić a jeho dva synové Vladimir Grbić a Nikola Grbić.

Etnické složení.

V roce 1991, před válkou byly národnosti tehdejší Jugoslávie zastoupeny v Trebinji takto:

Trebinje (srbskou cyrilicí Требиње) je město v Bosně a Hercegovině, na jihovýchodě země, v Republice srbské. Žije zde 30 000 obyvatel.

特雷比涅(西里尔字母: Требиње)是波斯尼亚和黑塞哥维那塞族共和国最南面的城镇,位于黑塞哥维那东南部,距亚得里亚海10公里。在奥匈帝国时期,城市有了巨大的发展。战后特雷比涅实现了工业化。波黑战争期间,城市受到了塞尔维亚势力的攻击,奥斯曼时期的清真寺等受到了一定的影响。


Dowlandovy skladby v moderní době.

Dowland se za života a ještě několik desítek let těšil mimořádné slávě, v 18. a 19. století byl však pozapomenut. Zájem o něj oživil mezi prvními skladatel a zpěvák Frederick Keel, když vydal 15 Dowlandových skladeb ve svazcích alžbětinských milostných písní (1909 a 1913) ve volných aranžmá pro klavír a sólový hlas, jež dosáhly značné popularity.  Roku 1935 australsko-americký skladatel Percy Grainger, který se soustavně zajímal o předbachovskou hudbu, aranžoval Dowlandovu píseň "Now, O now I needs must part" pro klavír. Roku 1953 Grainger napsal skladbu "Bell Piece (Ramble on John Dowland's 'Now, O now I needs must part')", což byla verze pro hlas a žesťový orchestr, založená na jeho předchozím přepise.  Britský skladatel Benjamin Britten založil na Dowlandově písni Come Heavy Sleepe, the Image of True Death ("Přijď, těžký spánku, předobraze pravé smrti") svou skladbu Nocturnal after John Dowland (Nokturnál podle J. D.), napsanou r. 1963 pro kytaristu a loutnistu Juliana Breama. Skládá se z osmi variací založených na různých tématech z písně nebo jejího loutnového doprovodu, které se stále přibližují k Dowlandově předloze a končí kytarovou adaptací písně samé. Sting v říjnu 2006 vydal album Dowlandových písní "Songs from the Labyrinth"; spolupracoval s ním bosenský loutnista Edin Karamazov.  Spisovatel SF Philip K. Dick zmiňoval Dowlanda v řadě svých děl, například název jeho vrcholného románu "Kaňte, mé slzy, řekl policista" (1974) cituje jednu z nejznámějších Dowlandových písní Flow, my tears a její text slouží jako moto každé části. Povídku Orfeus na hliněných nohou (Orpheus with Clay Feet, 1964) dokonce Dick vydal pod pseudonymem Jack Dowland (v ní je Jack Dowland jedním z nejuznávanějších spisovatelů SF vedle Asimova a Heinleina a své setkání s fanouškem z budoucnosti vylíčí v povídce Orfeus na hliněných nohou pod pseudonymem Philip K. Dick).

V Česku.

Píseň Now, O now I needs must part ("Teď, ach teď se z nezbytí musím rozloučit"; šestá z 21 v Dowlandově sbírce "The first booke of Songes, or, Ayres of fowre partes with Tableture for the Lute: so made that all the partes together, or either of them seuerally may be song to the Lute, Orpherian or Viol de gambo", Londýn 1597) nahrál Spirituál Kvintet jako "Dávno, dávno" (album "Na káře", 1997; reedice na posledním ze 4 CD kompilace "1960–2010: Sto nejkrásnějších písní (+1)", 2010 je označena "Dávno, dávno vím"). Původ je identifikován pouze anglickým názvem a melodie popsána jako "tradicionál"; český text Jiřího Tichoty (který začíná "trojím" opakováním "dávno") nesouvisí s Dowlandovým a je pojat jako duet Zdenky Tichotové a Karla Zicha, který ho doprovází na kytaru.  Výběr dvanácti Dowlandových (a dvou jiných) písní začínající výšeuvedenou nahrála Jana Lewitová s Vladimírem Mertou na album "Ve tmě mě zanechte..." (ARTA Records, 2008). Písně jsou v originále a co možná původní instrumentaci, doplněné Lewitové volnými překlady v bookletu a recitaci sedmi na CD.

John Dowland (1562/1563 nejspíše Westminster, možná Dalkey u Dublinu — pohřben 20. února 1626, Londýn) byl anglický hudební skladatel a loutnista, jeden z nejvýznamnějších představitelů anglické renesanční hudby. V letech 1580–4 byl ve službách sira Henryho Cobhama, vyslance královny Alžběty I. v Paříži, a jeho nástupce Edwarda Stafforda. Hodně v té době cestoval. Poznal Německo, Itálii, kde ho okouzlily zvláště madrigaly Luky Marenzia.

约翰·道兰德(英语:John Dowland,1563年-1626年-2月20日),英国文艺复兴晚期作曲家,歌手,鲁特琴演奏家。


Fyziologie pohybu tráveniny.

Střevem proteče denně asi 9 litrů tekutiny. Z toho jsou 2 l normálním per orálním příjmem, 7 l vzniká sekrecí slinných žláz, žaludku, pankreatu, jater, žluči a střevního sekretu. Tekutina je z 90 % zpětně vstřebávána v tenkém a z 8 % v tlustém střevě, takže denní obsah vody ve stolici je pouze 100–200 ml tekutin. Transport tekutiny ze střeva probíhá pasivně podél osmotického gradientu, který je stanoven obsahem střeva, elektrolyty a dalšími osmoticky aktivními látkami (cukry, aminokyseliny). Sodík (Na) je aktivně zpětně vstřebáván a chloridy jsou naopak vylučovány do střevního lumen.

Rozdělení.

Průjem lze dělit podle několika hledisek.

Rozdělení podle doby průběhu.

Podle doby průběhu se průjem dělí na akutní a chronický. Akutní průjem trvá obvykle 2-3 dny, jako horní hranice se stanovují 2-4 týdny. Nejčastější příčinou průjmu je infekce nebo nesnášenlivost některých potravin. Trvá-li průjem déle, hovoří se o chronickém průjmu.

Terapie.

Akutní průjem obvykle nevyžaduje zásadní terapii, pouze u dětí a u starších lidí je vyšší riziko dehydratace, tedy je třeba nemocného hydratovat perorálně nebo i parenterálně. Protože při průjmu dochází nejen ke ztrátám vody, ale i ke ztrátě některých elektrolytů, zejm. draslíku, je třeba tyto ztráty hradit. Déle trvající průjmy vyžadují pátrání po vyvolávajícím faktoru a jeho terapeutickém ovlivnění, pokud je to samozřejmě možné.  V rámci běžné léčby můžeme narazit na tři typy přípravků proti průjmu, a to na střevní antiseptika určená k léčbě průjmů infekčního původu, střevní adsorbencia určená k léčbě průjmů způsobených otravou a střevní antimotilika, která sice nemají reálný terapeutický účinek, avšak jsou schopna eliminovat potřebu se vyprázdnit díky utlumení střevní peristaltiky.

Průjem "(diarea, diarrhea, diarrhoea)" je porucha zažívání, která se projevuje častým vyprazdňováním řídkých exkrementů. Průjem je definován jako neformovaná stolice více než 3× za den, případně vodnatá stolice s překotným vyprázdněním a s přetrvávajícím nutkáním.

腹泻(俗称拉肚子,广东俗称肚疴,台语俗称漏屎,吴语俗称射烂疴,中医称之为泄泻,英语:diarrhea, diarrhœa来自,包含两个字根:「διά /dia,经过」,以及「ῥέω/rheo,流动」)的定义是在24小时之内有软便或水便的状况而且排便三次以上,症状常持续好几天而且可能因为体液流失的关系而产生脱水现象。如果脱水的情形继续恶化,接下来可能会出现排尿量减少、肤色苍白、心跳过速、或者对外界刺激反应不佳。另外,对以母乳喂养的婴儿来说,软便可能是正常的现象。 最常见的原因为肠道感染,可能是病毒、细菌、或寄生虫感染,也就是一般所谓的「肠胃炎」。主要是透过与病人的密切接触(例如:透过与病人分享食物、水、器皿、接触到病人的呕吐物、排泄物或病人曾接触的物体表面)、吃或喝到污染的食物或饮料等途径传染。另外也可能是全身性感染的其中一个表现。非感染性原因例如:乳糖不耐症、发炎性肠道疾病、药物、大肠激躁症、急性中毒等因素 。另外依症状持续时间可分为急性腹泻(小于两周)、持续性腹泻(二至四周)、慢性腹泻(大于四周)。急性水样腹泻其中一个原因为霍乱弧菌感染。出血性腹泻,也就是粪便中带血,又称为「痢疾」(Dysentery)。大部分情况不需做粪便培养确定病原。 感染性腹泻的预防方式包括:改善环境卫生、确保饮用水的洁净以及勤洗手。让婴儿持续哺乳至少六个月,并施打轮状病毒疫苗也是推荐的预防方式。在治疗方面,给病人服用口服脱水补充液(干净的饮用水加上适量的盐、糖、以及锌片),如果说买不到口服脱水补充液,可以参考配方自行配制,口服脱水补充疗法在过去25年内拯救了五千万名孩童免于因腹泻造成的脱水或电解质不平衡而死亡。一般建议腹泻患者仍可正常进食(如果是哺乳中的婴幼儿则照常哺乳)。徜若病人出现严重的脱水症状,则可能需要静脉输液,但这情形并不常见,绝大多数的案例都能经口补足流失的水和电解质。腹泻的病人很少需要抗生素,但在极少状况下仍需要依情形给予抗生素(例如腹泻中带血、伴随高烧、旅行后随即发作的严重腹泻、或是在粪便检体中见到或培养出特定的细菌或寄生虫。)乐必宁(Loperamide)对减缓肠道运动可能有帮助,但并不被建议用在严重腹泻的患者身上。 全球每年有17至50亿例的腹泻病例,尤其常发生在开发中国家的儿童身上(平均约一年3次)。2012年全球五岁以下儿童死因当中腹泻排名第二(有76万名儿童死于腹泻,占11%)。经常发生的腹泻也会造成五岁以下的儿童的营养不良及其他长期问题(如生长迟缓或智力发展迟缓)。而根据世界卫生组织2009年的报告,全世界五岁以下的儿童死亡有百分之二十是腹泻所引发的脱水现象造成的。每年有一百八十万孩子死于腹泻。