Historie.

Muslimské bratrstvo.

Kořeny hnutí Hamás lze nalézt v Egyptě, kde jeden z nejvlivnějších muslimských teologů 20. století Hasan al-Banná v roce 1928 založil společenství Muslimské bratrstvo (Alichwán al-muslimún). Písemnictví Hamásu za svého předchůdce uvádí hnutí šejcha Izz ad-Dín al-Kassáma (Qassáma) (1882–1935), po němž je v současnosti pojmenováno vojenské křídlo společenství. Je nepravděpodobné, že by al-Kassám byl členem Muslimského bratrstva, lze však zaznamenat vzájemnou spřízněnost ideálů, neboť jejich společným základem jsou myšlenky islámského reformátora Rašída Ridá. Ještě ke konci dvacátých let 20. století postrádaly al-Kassámovy ideje zevrubnou hloubku, nicméně je jisté, že již v této době byla jeho vizí Palestina osvobozená od cizích vlivů a společnost zachovávající Korán. Součástí těchto vizí byli i křesťané, žijící a spolupracující v upřímném souladu s muslimskou většinou (dhimmí). Vyhraněný postoj však zastával proti jakémukoliv druhu obsazování palestinského území Židy. Postupně tyto názory vykrystalizovaly v přesvědčení, že celý islámský svět musí prvořadě zahájit odpor proti izraelským kolonistům a posléze i proti Britům, kteří usazování Židů na palestinském území protežovali. Al–Kassáma byl zabit poblíž města Džanín v přestřelce s britskou policií dne 21. listopadu 1935 a pro různé místní strany a hnutí se stal jedním z prvních mučedníků padlých v boji za osvobození Palestiny. Právě díky jeho osobě došlo k rozšíření idejí Rašída Ridá v Palestině, což usnadnilo následné pronikání Muslimského bratrstva do oblasti. Al-Banná začal své vyslance vysílat do Palestiny v roce 1936 a sám zemi několikrát navštívil, když mezi lety 1942–1945 zakládal pobočky bratrstva v jejích některých velkých městech. Palestinský problém se pro al-Banná stal zcela zásadním, neboť na něm deklaroval nadnárodní charakter jeho idejí, což v letech 1935–1945 vedlo k uvolnění jeho sepětí s egyptským nacionalismem a přechodu k myšlenkám mezinárodnímu formátu. K založení pobočky v Palestině došlo v roce 1945 díky Saídu Ramadánoví, švagrovi al-Banná, jenž jen za první rok působnosti shromáždil na 15 000 nových stoupenců. Po zavraždění Hasana al-Banná v roce 1949 bylo Muslimské bratrstvo v Egyptě postaveno mimo zákon, nicméně v Pásmu Gazy byli jeho stoupenci považováni za vlastence. V Zajordání byla jeho existence oficiálně uznávána. Od roku 1955 se bratrstvo zapojilo do významných vojenských i politických akcí, v jejichž důsledku došlo k rozdělení islamistických skupin na dvě názorové linie. První se zříkala ozbrojeného boje a přikláněla se názoru, že společnost je třeba napravit prostřednictvím přísného zachovávání islámského zákona, za pomoci islámských institucí kulturního, vzdělávacího a ekonomického typu (tzv. „neotradicionalismus“ či „islamizace zdola“). Druhá zastávala fundamentalistické pozice a prostřednictvím vojenské aktivity usilovala o státní převrat a soustředila se na ozbrojený boj proti Izraeli (tzv. „islamizace shora“). K rozdělení společnosti došlo také v Palestině, kde se v následujících letech zformovala nová politická hnutí. Největším konkurentem pro Muslimské bratrstvo se stala organizace Fatah, která je dodnes nejdůležitější složkou nacionálně sekulární Organizace pro osvobození Palestiny (OOP). Fatah těžil zejména ze skutečnosti, že egyptský prezident Gamál Násir opět postavil bratrstvo mimo zákon, což se odrazilo i na území Palestiny. V té době se stal hlavním duchovním představitelem Muslimského bratrstva v Palestině šajch Ahmad Izmaíl Jásín, pod jehož vedením organizace dosáhla značných neotradicionalistických úspěchů při islamizaci palestinské společnosti. V 80. letech 20. století se však někteří mladí palestinští fundamentalisté z řad Muslimského bratrstva seskupili kolem osoby Abdulláha Azzáma nebo začali přestupovat do palestinské odbočky skupiny Islámský džihád. Aby zabránil výraznějšímu odchodu členské základny do těchto skupin, rozhodl se šejch Jásín založit Hamás, jenž měl oběma formám islámského radikalismu konkurovat.

Založení Hamásu a První itifáda.

K ustavujícímu shromáždění Hamásu došlo 9. prosince 1987, prohlášení bylo vydáno 11. prosince v Gaze a 14. prosince v Zajordání. Z propagandistického záměru však literatura Hamásu jako den založení uvádí 8. prosinec, který je pokládán za počátek První intifády. Název Hamás v překladu znamená „Nadšení" a zároveň jednotlivá písmena tohoto výrazu představují zkratku: Harakat al-Muqáwama al-Islámíja (Hnutí islámského odporu). Jeho oficiálně uváděnými zakladateli byli šajch Ahmad Izmáíl Jásín a Abdel Azíz ar-Rantíssí. Prvotní reakce OOP na založení nového ozbrojeného islámského hnutí byla smířlivá, což bylo ovlivněno i přesvědčením, že otevřené nepřátelství mezi oběma organizacemi by znamenalo konec intifády. Nicméně vzájemné soupeření bylo patrné již v počátcích vzájemných vztahů, zejména ve sporech o to, pod čí kontrolou budou stávky. Pro obyvatele Palestiny se Hamás stal islamistickou alternativou sekulární OOP a svými cíli v sociální a politické sféře, jakož i komunitní činností, zpochybňoval postavení jediného legitimního představitele palestinského lidu, jež si OOP nárokovala. Izraelci Muslimskému bratrstvu těsně před vypuknutím intifády a krátce po založení Hamásu vyjadřovali tichou podporu, neboť se domnívali, že jeho humanitární profilace bude do budoucna převažovat nad projevy militantního extrémismu, a zároveň, že se stane politickým oponentem nacionálně sekulární OOP. Ještě na začátku První intifády věřili, že se bratrstvo "„...stavělo proti palestinskému nacionalismu, a že jeho členové nebyli zapojeni do aktů politického odboje.“" Po vypuknutí První intifády se však ve vnitřní struktuře Hamásu jasným způsobem prosadili zastánci radikální protiizraelské linie. Své předpoklady, že by mohli Hamás využívat k destabilizaci palestinské politické scény v neprospěch OOP, byli Izraelci nuceni přehodnotit ve chvíli uveřejnění charty Hamásu v roce 1988, a posléze v roce 1989, kdy se organizace přihlásila k únosu a vraždě dvou izraelských vojáků. Při následné vlně represí byl uvězněn a v roce 1989 k doživotí odsouzen i šajch Jásín, což vedlo k částečné reorganizaci velení a do čela Hamásu byl postaven Músá Abú Marzúq, inženýr, jenž vysokoškolské vzdělání získal na univerzitě v USA. Další politický vývoj v Palestině následoval po oslabení vlivu OOP, jehož příčinou byly události, které následovaly po alžírské deklaraci v roce 1988 a četné obžaloby, jež obviňovaly vedoucí představitele OOP z korupce. Svou roli sehrála i ztráta ekonomické podpory přicházející ze Sovětského svazu, Iráku Saddáma Husajna a zemí, které se zapojily do války v Perském zálivu na straně protiirácké koalice. Vůdce OOP Jásir Arafat proto vyzval čelní představitele Hamásu ke vstupu do Národní palestinské rady, avšak tato jednání, která byla zahájena v roce 1990, ztroskotala na požadavku Abú Marzúqa, který požadoval polovinu křesel v Radě a výslovné zavržení alžírské deklarace. V roce 1992 reagoval Izrael na vzrůstající eskalaci násilí deportací 415 představitelů Hamásu a palestinského Islámského džihádu do jižního Libanonu. Libanon však odmítal deportované přijmout, a tak za celosvětové novinářské pozornosti zůstali ve stanovém táboře na hraničním území nikoho. Díky tomuto opatření se sice napětí v Palestině dočasně zklidnilo, avšak zároveň došlo ke kontaktu mezi palestinskými fundamentalisty sunnitské orientace a šíitským hnutím Hizballáh, jehož příslušníci od roku 1982 začali své protivníky napadat formou sebevražedných útoků. Z pragmatických důvodů, jako mluvčí palestinského lidu, svůj důrazný nesouhlas s deportacemi vyjádřil i Jásir Arafat, načež Hamás souhlasil s konáním konference v Tunisu (prosinec 1992), kde jeho předáci jednali s OOP, a s rokováním v Chartúmu, kde vedli dialog s představiteli Fatahu. Jako konec první intifády jsou často uváděny mírové dohody z Osla (30. srpna 1993), uzavřené mezi Izraelem a OOP. Tato ujednání však byla v přímém rozporu s doktrínou Hamásu, jehož vedení, stejně jako představitelé Islámského džihádu, je nikdy neuznalo.

Období mezi intifádami.

Obyvatelstvo Palestiny unavené setrvalým konfliktem bylo dohodám z Osla nakloněno positivně a Hamás proto určitou dobu čelil otázce další existence. Tento status se však změnil 25. února 1994, když izraelský kolonista zahájil střelbu na muslimské věřící shromážděné k modlitbě v Hebronu a na místě jich dvacet devět zavraždil. Tento čin umožnil předákům Hamásu obhájit své postoje s tvrzením, že terorismus jeho stoupenců je nezbytný vzhledem k trvajícím provokacím Izraelců. 4. května 1994 Jásir Arafat podepsal dohody v Káhiře, které jej zavazovaly vyvíjet iniciativu v boji proti činnosti atentátníků, organizované z území svěřeného Národní palestinské samosprávě. V následujících dnech uzavřely dohodu o ukončení válečného stavu i Brigády Kassám a militantní křídlo Fatahu. Toto ujednání, stejně jako dohody z Káhiry, se vztahovalo výhradně na útoky podnikané z palestinského území, netýkalo se operativních skupin působících na území Izraele. V důsledku tak odpovědnost za odhalování těchto teroristických buněk zůstala na izraelských bezpečnostních složkách. V devadesátých letech, po rozpadu východního bloku, začala do Izraele proudit další vlna přistěhovalců z Ruska. Celkově se jednalo asi o milion Židů, z nich se většina stala novou zásobárnou levné pracovní síly. Příčinou tohoto přílivu pracovníků se izraelská ekonomika stala nezávislou na práci Palestinců z Pásma Gazy. Tyto okolnosti dovolily Izraelcům od 30. března 1993 praktikovat politiku neprodyšného uzavření hranic s okupovaným územím. Pro palestinskou narušenou ekonomiku znamenaly tyto událostí zásadní újmu. Podrobné hospodářské údaje hovoří o tom, že až 66% palestinských pracovních sil se následkem těchto opatření stalo nezaměstnaných nebo zaměstnaných nedostatečně. Výsledkem tohoto ekonomického vývoje byl nárůst podpory, kterou chudí Palestinci začali vyjadřovat místním radikálním skupinám.

Intifáda Al-aksá.

Na konci 90. let 20. století došlo v důsledku politických změn na blízkém východě k částečnému ochromení velení Hamásu a po celý rok 1999 až do listopadu 2000 nebyly organizovány žádné sebevražedné útoky. Organizace potřebovala čas na reorganizaci a vrátila se ke své neotradicionalistické tradici. 28. září 2000 navštívil Ariel Šaron Chrámovou horu v Jeruzalémě. Toto politické gesto, které mělo podpořit izraelský nárok na sjednocený Jeruzalém, spustilo další vlnu protestů, která nese historický název Druhá intifáda, či Intifáda Al-aksá. Zpočátku měly formy protestů podobu proměnlivé směsice pouličních nepokojů a útoků podnikaných všemi ozbrojenými skupinami. Posléze se v ulicích objevily střelné zbraně, na což izraelské ozbrojené síly reagovaly použitím těžké vojenské techniky a zbraní dlouhého doletu. Po 11. září 2001 se vláda USA pokoušela získat důkaz o propojení mezi Hamásem a Usámou bin Ládinem. Ačkoliv byli někteří bojovníci Hamásu vycvičeni v táborech al-Kájdy, další výraznější spolupráce mezi těmito organizacemi potvrzena nebyla. Avšak oficiálních projevy představitelů USA, kteří vyjadřovaly názor, že pokračování mírového procesu na území Palestiny musí být spojeno s bojem proti mezinárodnímu terorismu, vyprovokovaly Brigády Kassám, pod velením nového vůdce Saláha Mušafá Šahuda, k další vně sebevražedných útoků. Ty vedly k velkým ztrátám na životech izraelských civilistů, a ve chvíli, kdy číslo mrtvých přesáhlo sto, zahájil izraelský premiér Ariel Sharon rozsáhlou operaci s názvem Obranný štít (29. března–3. května 2002). Na území Palestinské samosprávy docházelo k těžkým bojům a izraelské bezpečnostní složky se uchýlily k nové strategii, jíž bylo ničení domů rodin sebevražedných útočníků a deportace jejich příbuzných. Cílem bylo vykořenit sympatie Palestinců se sebevražednými útoky vůči Izraeli. V průběhu operace též došlo k zatčení značného počtu představitelů Hamásu, přičemž část z nich padla do zajetí po vyvrcholení obléhání chrámu Kristova narození v Betlémě. Cíle kontroverzní operace Obranný štít však dosaženo nebylo, neboť teroristické aktivity Hamásu pokračovaly nadále, navíc se opět vyostřily vzájemné vztahy mezi Židy a Palestinci. Na konci roku 2002 zahájil Izrael stavbu bariéry mezi vlastním územím a Západním břehem, která byla dokončena v roce 2005. 9. ledna téhož roku byl palestinským prezidentem zvolen Mahmúd Abbás, kterému se v březnu podařilo s Hamásem uzavřít dohodu o dodržování období klidu. Toto příměří Hamás vypověděl 9. června 2006, když izraelské vládní síly bombardovaly jednu z pláží v Gaze. Zároveň došlo k nové, stupňující se vlně teroristických útoků. Poté, co Hamás unesl jednoho z vojáků, Izrael zorganizoval celoplošnou invazi, jejímž úkolem bylo tohoto muže osvobodit (28. června 2006). Další kontroverzní reakcí na setrvalou atentátnickou činnost Hamásu, spadající do období druhé intifády, bylo uplatnění strategie tzv. mimosoudních likvidací. V jejím rámci byli izraelskou tajnou službou zavražděni někteří čelní vůdci organizace, nicméně při těchto akcích docházelo i k dalším ztrátám na životech, o které přicházeli lidé v těsné blízkosti cílů. Obětí jednoho z těchto atentátů se stal i šejch Jásín, kterého zabila raketa odpálená z vrtulníku ve chvíli, kdy po ranní modlitbě vycházel z Mešity v obydlené části Gazy. Společně s ním zahynulo pět dalších osob, včetně jeho syna. S postupem intifády se veřejné mínění začalo obracet v neprospěch politického vedení Palestiny, z čehož začal těžit Hamás, který 25. ledna 2006 zvítězil ve volbách do zákonodárného shromáždění, v němž obsadil 74 ze 132 křesel. Lidé tak vyjádřili rozčarování, které pociťovali vůči Fatahu. Ten se však s politickou porážkou nesmířil a mezi jeho stoupenci a členy Hamásu začalo docházet k ozbrojeným konfliktům, které na jaře 2007 začaly nabírat podobu občanské války. Izrael, podporovaný USA, po volebním vítězství Hamásu zamítl obnovení vzájemných rozhovorů, neboť odmítal jednat s teroristy. Mezinárodní společenství reagovalo zmrazením rozvojových fondů a hospodářské pomoci, což mělo pro palestinskou ekonomiku drtivý dopad. Otázka Palestiny, jejíž budoucnost znepokojovala arabské země, byla prodiskutovávána v únoru 2007 v Mekce, kde byl pod záštitou saúdskoarabského krále sezváni představitelé obou znepřátelených táborů. Výsledkem složitých jednání bylo dosažení dohody o příměří a vytvoření vlády národní jednoty, v níž byli zastoupeni jak představitelé Hamásu, tak Fatahu. Vzájemná nevraživost mezi oběma organizacemi však přetrvávala a vyvrcholila v polovině června téhož roku, kdy Hamás převzal úplnou kontrolu nad Pásmem Gazy. Palestinský prezident Abbás reagoval rozpuštěním vlády národní jednoty a vyhlášením výjimečného stavu. Novým premiérem jmenoval prozápadního ekonoma Saláma Fajjáda. Hamás, který byl zcela vyšachován z ministerských pozic, Abbásovy kroky nikdy neuznal. Pod jeho vlivem zůstalo celé Pásmo Gazy, zatímco Západní břeh ovládl Fatah. Toto dvojvládí pochopitelně vyhovovalo Izraeli, který vyjádřil podporu Fatahu a vůči jím kontrolovaným územím uvolnil některá omezení, která na palestinská území uvalil poté, co ve volbách zvítězil Hamás.

Současnost.

Velmi zásadní změnu pro hnutí přinesly události tzv. arabského jara. V reakci na probíhající události se exilové vedení Hamásu, detašované toho času v Sýrii, přiklonilo k islamistické opozici, čímž velmi výrazně narušilo vztahy s režimem prezidenta Bašára Asada. Nejenže pak muselo přesunou své sídlo z Damašku do Kataru, ale příčinou tohoto jednání bylo i zhoršení vztahů s tradičním spojencem Sýrie Íránem a hnutím Hizballáh. Írán pak údajně velmi výrazně utlumil finanční podporu Hamásu. Další výrazně krizovou událostí pro organizaci bylo svržení egyptského prezidenta Muhammada Mursího v roce 2013. S jeho podporou existovala na palestinsko-egyptské hranici jistá míra stability, která Hamásu umožňovala posilování vzájemné soudržnosti s Muslimským bratrstvem. Když se Hamás po politickém převratu nedistancoval od stupňujícího se násilí na Sinajském poloostrově, současný egyptský prezident Abd al-Fattáh as-Sísí označil hnutí za teroristickou organizace, uvalil na něj sankce a zahájil bezprecedentní blokádu hranic s Pásmem Gazy. Tato situace měla pro Hamás význam i na geopolitické scéně, neboť některé konzervativní arabské režimy, kvůli zachování dobrých vztahů s Egyptem, utlumily jeho podporu. Pokud jde o přítomnost exilové kanceláře v Kataru, ta pro zemi představoval zbytečnou komplikaci, neboť její představitelé chtěli s Egyptem budovat spíš korektní vztahy. V současnosti je tedy více než pravděpodobné, že vnější vedení Hamásu sídlí v Turecku. Napovídala tomu i schůzka, která se konala 19. prosince 2015 v Ankaře, při níž se šéf exilového vedení Hamásu Chálid Mašál sešel s tureckým prezidentem Erdoganem a výrazné financování, které tato země Hamásu poskytuje. V dnešních dnech je pro Hamás důležitá zejména obnova infrastruktury, kterou při pozemních a leteckých útocích destruují izraelské ozbrojené síly. Další prioritou pro hnutí je i posilování ve vojenské oblasti a údržba objektů militaristického charakteru. K nim patří zejména desítky pašeráckých a útočných tunelů, které vedou z Pásma Gazy na území Izraele nebo Egypta, ale také výcviková centra a výrobny zbraní a munice. Podle zprávy Izraelské bezpečnostní agentury (ISA) z 25. července 2017, si hnutí zajišťuje příslušenství na výstavbu a obnovu tunelů zejména z materiální humanitární pomoci určené pro chudé palestinské civilisty. Agenti Hamásu údajně také realizují nájezdy na sklady dřeva a železa, jiné suroviny, určené například k průmyslové výrobě zbraní nebo výbušnin, získávají různými způsoby pašování. Nezřídka jde o materiál dvojího využití (např. grafit nebo dusičnan stříbrný), který se operativci Hamásu do Pásma Gazy pokouší dopravit mezi oficiálně schválenými dodávkami pomoci. V tomto směru však jde i o navijáky, motory do kompresorů určených na vrtání tunelů, různé druhy elektrozařízení atd. Současným politickým vůdcem Hamásu v Pásmu Gazy je Ismajl Haníja, velitelem Brigád Kassám je Jahjá Sinvár (Yahya Sinwar), jenž byl do své funkce ustanoven v únoru 2017. 11. listopadu 2018 členové Hamásu provedli jeden z největších útoků za poslední čtyři roky, při němž bylo na území Izraele z Pásma Gazy vypáleno nejméně 370 raket. V úterý 13. listopadu bylo v reakci na oboustranné, stupňující se násilí, mezi Hamásem a Izraelem dosaženo příměří, na což reagoval izraelský ministr zahraničí Avigdor Lieberman rezignací. Ve čtvrtek 6. prosince 2018 se USA ve Valném shromáždění OSN pokusilo prosadit rezoluci odsuzující hnutí Hamás za raketové útoky na Izrael. Této rezoluci se nedostalo potřebné podpory, ačkoliv pro hlasovalo 87 zemí, 57 jich bylo proti a 33 států se hlasování zdrželo.

Statut a cíle.

Hnutí Hamás sleduje dva protichůdné cíle. Jedním je charita vůči Palestincům, druhým teror vůči Izraeli. Podle charty z 18. srpna 1988 je ideový základ Hamásu založen na islámu [čl. 1]. Podle téhož dokumentu hnutí samo sebe označuje za palestinskou odnož Muslimského bratrstva [čl. 2], přičemž prohlašuje, že je složeno z muslimů, kteří upřednostňují džihád [čl. 3]. Organizace za svého člena přijímá každého muslima, který uznává její ideologii [čl. 4]. Životním stylem členů Hamásu je Islám, Alláh je jeho cílem, Prorok jeho modelem, korán jeho ústavou [čl. 5]. K hlavním cílům hnutí patří vytvoření palestinského státu na celém území Palestiny [čl. 6]. Etické základy tohoto územního celku by vycházely z islámských principů a práva Šaría. Hamás sám sebe označuje za univerzální muslimské hnutí, přičemž navazuje na myšlenky a postoje Izz ad-Dína al-Kassáma, jež hlásají, že povinností muslimů je boj proti Židům [čl. 7]. Heslo Hamásu zní: "„Alláh jako poslední cíl, Prorok jako hlava, Korán jako ústava, smrt pro Alláhovu slávu jako nejžhavější touha“" [čl. 8]. Podle 9. článku vznikl Hamás jako důsledek úpadku islámských hodnot, z čehož vychází nutnost vyhlásit islámský stát. Podle vlastní interpretace Hamás podporuje utlačované a popírá bezpráví [čl. 10]. Palestinu vnímá jako svaté dědictví všech muslimů, jež náleží všem muslimům do vlastnictví až do soudného dne. Odmítá Palestinu předat komukoliv jinému, ten, kdo se jí zmocní, ji také vrátí [čl. 11]. Proti nepříteli je povinen bojovat každý muslimský muž i žena, nacionalismus je součástí islámu [čl. 12]. Palestinský problém lze řešit pouze džihádem, pacifistické řešení vede podle doktríny Hamásu jen k posílení nevěřících nad muslimy, proto se staví proti jakýmkoliv mírovým konferencím [čl. 13]. Samotné osvobození Palestiny je vázáno na tři okruhy lidí: palestinský, arabský a islámský, Palestina je vnímána jako svatá islámská země [čl. 14]. Vštěpování islámských názorů je úkolem vzdělávacího systému, s čímž souvisí i skutečnost, že palestinská otázka je otázkou náboženskou [čl. 15]. Důležitým je podle Hamásu studium islámu ve školách, stejně jako získávání podrobných znalostí o nepříteli [čl. 16]. Ženy nelze oddalovat islámu, neboť vedou výchovu nových pokolení, jejich role proto není menší než úloha mužů, nicméně je třeba se vyhnout západnímu pojetí rovnoprávnosti [čl. 17]. Posláním muslimské ženy je rodina, děti a vedení domácnosti [čl. 18]. Na boji za svobodu se má podílet také islámské umění [čl. 19], společnost by se měla sjednotit a její členové by měli nést společnou zodpovědnost [čl. 20]. Hamás zároveň hlásá ochotu podpořit ty, kdo mají nouzi [čl. 21]. Nepřítel (tj. Židé) mají podle členů Hamásu zodpovědnost za francouzskou a komunistickou revoluci v Rusku a stáli za vypuknutím první i druhé světové války i založením OSN. Jejich spojenci jsou Svobodní zednáři, Rotariáni, Lions Club atd. a podporuje je kapitalistický Západ i komunistický Východ [čl. 22]. Jiná islámská hnutí Hamás respektuje a oceňuje [čl. 23], je proti urážkám a pomluvám [čl. 24], zároveň respektuje i palestinská nacionalistická hnutí [čl. 25]. Rokovat o nových variantách je ochoten pouze s nacionalisty [čl. 25], OOP by podle charty Hamásu měla na svou korouhev umístit islám, nicméně je považována za partnerskou organizaci (Hamás však odmítá její sekularismus) [čl. 27]. Stanovy Hamásu dále prohlašují, že arabské a islámské země by měly bojovat proti sionismu [čl. 28]. Hnutí zároveň usiluje o podporu mezinárodního islámského společenství [čl. 29]. Upozorňuje, že je třeba dávat si pozor na sionistickou kontrolu mezinárodních financí, a dále na skutečnost, že džihád lze vést různými zbraněmi [čl. 30]. Hamás sám sebe vnímá jako hnutí humanitní, s tím, že všichni (tedy vyznavači islámu, křesťanství a judaismu) mohou žít (koexistovat) pod pokojnou islámskou nadvládou [čl. 31]. Hamás odmítá jakékoliv ústupky; dohody z Camp Davidu (1979) byly podle něj zradou Palestinců a dodává, že sionisté usilují o ovládnutí Palestiny od Nilu po Eufrat [čl. 32]. Prostřednictvím charty se Hamás obrací na muslimské národy s žádostí o finanční podporu [čl. 34] a v historické návaznosti na vojenské úspěchy při porážkách křižáků a Tatarů, se zavazuje porazit i sionisty [čl. 35]. Obavy nemusí mít z Hamásu ti pravověrní muslimové, kteří jej respektují a jeho podporu má každý, kdo bojuje proti sionismu. Životním stylem Hamásu je Islám.

Organizační struktura.

Hamás se dělí na dvě křídla – civilní a militantní. Civilní (politické) navazuje na neotradicionalistické počínání Muslimského bratrstva a výrazně se podílí na činnosti podporující chudé palestinské obyvatelstvo, zejména v Pásmu Gazy. Provozuje vlastní školy i systém sociálního zabezpečení, vývařovny pro chudé a organizace podobné hnutí skautů (v islámské podobě). Civilní křídlo Hamásu se postupně zapojilo také do politicky a za tímto účelem vybudovalo silný politický aparát. Díky tomu, že se vedení organizace vyznačuje mnohem menší mírou zkorumpovaností, než je tomu běžné u oficiálních palestinských struktur, konkrétně předáků OOP, má zajištěnu výraznou popularitu mezi značnou částí palestinského obyvatelstva (zejména v chudém pásmu Gazy). Militantní křídlo Hamásu se nazývá Brigády mučedníka Izz ad-Dína al-Kassáma (zkráceně Brigády Kassám) a bylo založeno v reakci na vlnu represí ze strany Izraele v roce 1991. Zpočátku brigády Kassám působily pouze v Pásmu Gazy, od roku 1992 začaly operovat i v Zajordání v Hebronu a posléze v Nábulusu. Zde se nezabývaly pouze útoky proti izraelským kolonistům a vojákům, ale svou pozornost soustředily i na likvidaci informátorů Izraele z řad Palestinců. Při výběru cílů na straně Židů příslušníci Hamásu nerozlišují, zda jde o bezpečnostní síly či civilní obyvatelstvo, neboť všichni Izraelci, včetně žen, vykonávají službu v okupační armádě. S narůstajícím vlivem v politické sféře začalo ozbrojené křídlo vytvářet i bezpečnostní složku, kterou se staly bezpečnostně-policejní sbory v Pásmu Gazy. Ozbrojený boj organizace má mezi palestinskými obyvateli značnou míru podpory, což si uvědomují i čelní předáci Hamásu. Pro chudé Palestince, kteří se z ekonomického hlediska často nachází na samé hranici přežití, jsou mnohem přijatelnější formou odporu proti Izraeli než výzvy ke stávkám a bojkotu spolupráce s židovskými enklávami. Velitelská struktura Hamásu je rozdělena na dvě části. Domácí, jež řídí organizaci přímo v Palestině a exilovou, vnější, která operuje mimo hranice. Do roku 1993, kdy byl Hamás na nátlak Izraele v USA zapsán na seznam teroristických organizací, se jeho velení nacházelo v americkém Springfieldu, kde mu velel Músá Muhammad Abú Marzúq. Pod tlakem nastalých okolností se velení v roce 1997 přesunulo do Ammánu v Jordánsku. Zde sídlilo až do roku 1999, kdy byli jeho členové obviněni, že se snaží narušit izraelsko-jordánskou mírovou smlouvu. Na nejvyšší vůdce byla uvalena vazba a řada obvinění, po čase však byli propuštěni a vyhoštěni. Na krátkou dobu pak našli azyl v Kataru a od roku 2001 v Damašku v Sýrii. Zde je pod svou záštitu přijal prezident Bašár Asad a zde také navázali bližší vztahy s Hizballáhem. V roce 2012, po vypuknutí nepokojů inspirovaných tzv. arabským jarem, se exilové velení postavilo na stranu opozice a nástupce Abú Marzúqa, Chálid Mašál, přesunul kancelář Hamásu z Damašku zpět do Kataru. Po abdikaci katarského emíra se jeho syn a nástupce Tamím ibn Hamad Al Sání rozhodl svou politiku směřovat k napravení vztahů s Egyptem, což se dělo na úkor jeho vztahů s Muslimským bratrstvem i Hamásem. Není, proto vyloučeno, že v současnosti exilové vedení Hamásu sídlí v Turecku. Jako další, více či méně pravděpodobné sídlo jeho kanceláře je uváděn také Írán. Zajímavostí může být, že letech 1992 a 1993 mělo militantní křídlo Hamásu svou centrálu rovněž v Londýně.

Teroristické akce Brigád Kassám.

V počátcích své činnosti směřující proti Izraelcům, využívaly brigády Kassám mimo střelných a chladných zbrní, též časovaných náloží. První pokus o odpálení nálože v Tel Avivu se v listopadu 1992 izraelským bezpečnostním složkám podařilo odvrátit. Strategii sebevražedných útoků převzal Hamás od hnutí Hizballáh, se kterým se čelní představitelé Hamásu dostali do bližšího kontaktu v roce 1992. Důvod, proč se Hamás uchýlil k využívání sebeobětování živých osob jako prostředku vedení války, vyjádřil Abdel Aziz Radntisi, jeden z vůdců militantního křídla Hamásu v Gaze, slovy: "„Hamás používá tuto taktiku a prostředky boje, protože nemá letadla F-16, vrtulníky Apache, tanky, ani řízené střely... Ti muži to nedělají kvůli tomu, že se dostanou do ráje, kde na ně budou čekat panny. Důvod je ten, že čelíme okupaci a jsme slabí.“" Hlavním organizátorem tohoto útočného způsobu vedení boje byl ve svých počátcích Jahjá Ajjáš, kterého izraelská tajná služba zabila 5. ledna 1996 v Gaze. Poprvé taktiku sebevražedných útoků Hamás neúspěšně uplatnil v dubnu 1993, kdy se příslušník Hamásu odpálil mezi dvěma prázdnými autobusy. Další útok byl provedený 19. října 1994, kdy se atentátník odpálil u autobusu na Dizengoffově třídě v Tel-Avivu. Při výbuchu zemřelo 21 Izraelců a jeden holandský turista. Dva podobně ničivé útoky proběhly 3. března 1996. Jejich cílem byla autobusová linka č. 18 a výsledkem bylo čtyřicet pět mrtvých pasažérů. V roce 1997 začal Hamás své útoky soustředit na větší shromáždění lidí. Takové akce zrealizoval 21. března v Tel Avivu a následně 4. září v obchodním centru v Jeruzalémě. Po dohodách uzavřených mezi Izraelem, Hamásem a OOP v roce 1994 nenastal až do současnosti prakticky žádný posun při pokusech o řešení konfliktu, situace spíš připomíná začarovaný kruh. Na jakékoliv snahy OOP o smír s Izraelem odpovídá Hamás novou sérií atentátů, po kterých následují izraelské represe. OOP, ve snaze pozastavit represe, zahajuje jednání s Hamásem, po němž je požadováno ukončení atentátnické činnosti. Posléze následují další jednání OOP a Izraelem, na něž reaguje Hamás sebevražednými útoky. Změnu v taktice Hamásu přineslo období Druhé itifády. Její příslušníci začali při sebevražedných misích využívat výbušné opasky, které byly příčinou mnoha masakrů v autobusech, nočních klubech (Sebevražedný bombový útok na diskotéce Delfinárium), pizzeriích i na Hebrejské univerzitě. V řadách těchto útočníků se poprvé začaly objevovat ženy a děti. Při boji se větší míře začali využívat i miny a dálkově ovládané nálože, které způsobovaly ztráty na životech zejména v řadách izraelských ozbrojených sil. V této době také palestinští odborníci Adnad al-Ghúl a Nidal Fahi Rabah Farahat sestrojili první rakety Kassám, kterými Hamás z Pásma Gazy začal ostřelovat blízké izraelské obytné zóny. Práce na zdokonalení této zbraně pokračují až do současnosti a její využití má setrvale stoupající tendenci. A to i přes snahu izraelských bezpečnostních složek omezit dovoz materiálů, vhodných pro jejich konstrukci.

Financování.

V prvních letech po založení organizace byl významným finančním donátorem Hamásu Kuvajt. Jeho finanční příspěvky však nebyly hlavní příjmovou složkou organizace. Tu tvoří zejména příspěvky samotných Palestinců. Podílí se i palestinští emigranti, z nich nemalou částí komunita usazená v USA. Další část příjmů organizace tvoří dary od dalších fundamentálně smýšlejících příznivců z jiných muslimských zemí. Příkladem mohou být události z roku 1997, kdy byl výměnou za tři izraelské agenty vyměněn k doživotí odsouzený duchovní vůdce Hamásu šajch Jásín. Ačkoliv byl od dětství odkázán na invalidní vozík, vzápětí podnikl cestu do Íránu, Sýrie a Sůdánu, kde se mu pro hnutí podařilo značné finanční prostředky. Podle zprávy Izraelské bezpečnostní agentury (ISA) z 14. února 2018 je v současnosti jedním z největších sponzorů Hamásu Turecko, které pro převod finančních prostředků využívá například společnost SADAT. Posláním této instituce je finančními a válečnými prostředky podpořit vytvoření „palestinské armády“, jejímž úkolem by byl boj proti Izraeli. Podle dalších zjištění Hamás v Turecku vlastnil i společnost IMES, která sloužila k praní špinavých peněz v řádech milionů amerických dolarů, jež byly posléze převedeny do Pásma Gazy a dalších zemí. Podle stejné zprávy probíhá podpora hospodářské a vojenské činnosti Hamásu v Turecku neomezeně, neboť místní úředníci před ní přivírají oči a příležitostně ji i povzbuzují za pomoci tureckých státních příslušníků, z nichž někteří mají blízko k vládním kruhům. Agentura dále dodává, že aktivity Hamásu se mimo jiné opírají o obchodní platformy, které slouží k praní špinavých peněz, jež jsou posléze převáděny do Judska a Samaří, kde slouží k náboru Izraelců do řad organizace. Financování buněk na území Izraele je pro Hamás samo o sobě poměrně složitou operací. Podle tiskové zprávy ISA z 28. května 2017 hnutí k převodu hotovosti na izraelské území využívá nejen obchodníků, ale jako kurýři jsou údajně využíváni i nemocní a starší lidé, kteří obdrželi povolení k léčbě v izraelských zdravotnických zařízeních.

Hamás (: حماس – "Ḥamās", dosl. „nadšení“; zkratka pro Hnutí islámského odporu, : حركة المقاومة الإسلامية, "Harakat al-Muqawama al-Islamíja") je palestinská islamistická politická strana, která vznikla v roce 1987 jako odbočka egyptských Muslimských bratří "Al-Madžama Al-Islami". Podle charty Hamásu, vydané v roce 1988, je ideou hnutí boj proti Izraeli a ustanovení islamistického státu v Palestině. Hamás má od svého vzniku strukturovanou organizaci, která se dělí na dvě části. První z nich je civilní (politická) a výrazně se podílí na činnosti podporující chudé palestinské obyvatelstvo, zejména v Pásmu Gazy. Druhou je militantní křídlo pojmenované po jednom z prvních palestinských mučedníků Brigády Izz ad-Dína al-Kassáma, které funguje v utajení a provádí útočné aktivity proti státu Izrael a od roku 2001 se podílí na ostřelování Izraele z pásma Gazy různými druhy raket či minomety. Největšího politického úspěchu organizace dosáhla v lednu 2006, kdy vyhrála volby do Palestinské národní správy. V současnosti je Hamás na seznamu teroristických organizací několika zemí, například USA, EU, Kanady, Izraele, Japonska nebo Egypta.

伊斯兰抵抗运动(,),简称哈马斯(,),是一个成立于1987年的巴勒斯坦伊斯兰教逊尼派组织<ref name="islamist/islamic">


Životopis.

Narodil se 17. března 1955 v malém městě Blue Island v americkém státě Illinois. K filmu jej to táhlo už od mládí, a není divu, jeho otec živil jako střihač televizních filmů a seriálů. Sinise si jako středoškolák vyzkoušel image rockera, když hrál s vlastní kapelou. V téže době poprvé okusil i herectví ve velkém školním představení "West Side Story". Během studia vysoké školy založil s kamarády divadelní společnost Steppenwolf Theatre Company, kde psal hry, režíroval a hrál. V té době jeho život ovlivnila dvě setkání. Tím prvním byla herečka Moira Harrisová, která se stala jeho životní partnerkou. Tím druhým byl herec John Malkovich, jenž se stal jeho blízkým přítelem. Toho později obsadil do svých režijních počinů "Míle od domova" a "O myších a lidech". Již předtím se však společně objevovali na divadle a prvního významného úspěchu dosáhli už v roce 1982 ve hře "True West", která mu vynesla hereckou cenu.  Coby začínající herec se poněkud překvapivě na deset let uzavřel do divadelního světa. Filmoví diváci jej na stříbrném plátně mohli spatřit až roku 1992 ve snímku "Půlnoční představení". V osmdesátých letech se kromě divadla angažoval jako herec a především režisér televizních snímků, a kromě toho v roce 1988 debutoval jako režisér celovečerního filmu titulem "Míle od domova", v němž hlavní roli ztvárnil Richard Gere.  Léta strávená mimo hollywoodské filmové dění si však záhy vynahradil. Jeho zjevný herecký talent i charisma objevili přední američtí filmaři. Po válečném snímku "Hlídka v Ardénách" vyrazil roku 1994 dech všem divákům i kritikům rolí poručíka Dana v dnes již klasickém oscarovém filmu Roberta Zemeckise "Forrest Gump". Ačkoli měl podstatně menší prostor než jeho kolega Tom Hanks, který zde hrál hlavní roli, dokázal z role vytěžit maximum a vysloužil si svou první nominace na Oscara.  Nebyl nikdy příliš zahleděný sám do sebe a proto mu nečinilo problém přijmout maličkou roli ve westernu "Rychlejší než smrt", či si zopakovat své působení na televizní obrazovce v dramatu "Truman", kde ztvárnil bývalého prezidenta USA Harryho Trumana a za svůj výkon získal řadu ocenění včetně Zlatého glóbu. O pár let později si odnesl za televizní snímek "George Wallace" i cenu Emmy. V televizní minisérii "Svědectví" ("The Stand", 1994) se ocitl v katastrofické vizi podle knihy Stephena Kinga.  Úspěšné herecké partnerství s Tomem Hanksem si zopakoval v dramatu "Apollo 13", kde ztvárnil astronauta Toma Mattinglyho, který kvůli podezření na infekční nemoc nemůže být letět na Měsíc. S režisérem snímku Ronem Howardem se setkal také na natáčení thrilleru "Výkupné", ve kterém s přehledem v hlavní záporné roli přehrál i hlavní hvězdu snímku Mela Gibsona. Jeho herecké kvality zužitkoval také Kevin Spacey ve svém režijním debutu "Albino Alligator", kde mu svěřil hlavní úlohu. V druhé polovině 90. let se stále častěji objevoval v rolích padouchů, či nejednoznačných postav, ať už to bylo v thrilleru Briana De Palmy "Hadí oči" nebo ve "Falešné hře". Menší roli získal opět po boku Toma Hankse v dramatu "Zelená míle".  Přišlo období, kdy si mohl připsat do filmografie několik hlavních rolí. Ani "Impostor" ani De Palmova "Mise na Mars" se však nesetkaly s příliš vřelým přijetím, a on se tak znovu uchýlil k rolím vedlejším. Nedávno jsme jej mohli vidět v dramatu "Lidská skvrna" po boku Nicole Kidmanové, nyní se jeho hereckou partnerkou stala Julianne Mooreové v thrilleru "Zloději paměti".  Jedná se o všestranného umělce, který by dozajista dokázal udělat velkou hereckou kariéru ve filmu. Jeho zájmy jsou však natolik široké, že raději zvolil cestu, na níž se nedočká nejvyšší slávy, ale jeho tvůrčí talent rozhodně nezůstane nezužitkován. Angažuje se na divadle, v televizi i ve filmu, a do všech odvětví vnáší své nápady, schopnosti a nezpochybnitelné charisma.

Zajímavosti.

Díky jeho roli ve filmu "Forrest Gump" si někteří lidé myslí, že skutečně má amputované obě dolní končetiny. Není to pravda, jeho nohy byly totiž digitálně vymazány za pomocí výpočetní techniky. Více informací můžete získat z některých DVD disků s filmem, kde je tento trik vysvětlen.

Gary Alan Sinise (* 17. březen 1955, Blue Island, Illinois) je americký herec a filmový režisér, držitel Emmy a Zlatého glóbu, nominovaný na Zlatou palmu a Oscara (za roli poručíka Dana Taylora ve filmu "Forrest Gump"). Hraje detektiva Maca Taylora v seriálu "Kriminálka New York".

加里·艾伦·辛尼斯 (英语:Gary Alan Sinise,1955年-3月17日),是一名美国演员和导演。在他的职业生涯中,辛尼斯赢得过一次艾美奖及一次金球奖,并获得过金棕榈奖和奥斯卡最佳男配角的提名。1992年,辛尼斯执导了电影《人鼠之间》,并在其中扮演乔治·米尔顿。1994年,他因在《阿甘正传》中丹中尉(Lt Den Taylor)的出色表演而获得当年奥斯卡最佳男配角提名,随后又因在迷你剧《杜鲁门》所扮演的角色获得金球奖最佳演员奖。1996年,辛尼斯在朗·霍华德的成功作品《绑票通缉令》中饰演一名腐败的警官。1998年,他又靠在迷你剧《乔治.华莱士》中扮演阿拉巴马州的官员乔治·华莱士时的杰出表演而获得艾美奖。现在,辛尼斯因为主演《》("CSI: New York")中的麦克.泰勒(Mac Taylor)而成为一名家喻户晓的明星。


Mládí.

Maxmilián se narodil roku 1832 ve vídeňském zámku Schönbrunn jako druhý syn arcivévody Františka Karla Habsburského (i když někdy bývá jeho otcovství zpochybňováno a spekuluje se o tom, že jeho pravým otcem byl syn Napoleona Bonaparta Napoleon II.) a bavorské princezny Žofie Frederiky. Jeho sourozenci byli: pozdější císař František Josef I., Karel Ludvík, arcivévodkyně Marie Anna Karolína Pia a arcivévoda Ludvík Viktor. Maxmiliánův titul od narození zněl "Jeho císařská a královská výsost Ferdinand Maxmilián Josef, císařský princ a arcivévoda rakouský, korunní princ uherský a český".  Jako chlapec byl Maxmilián mimořádně inteligentní, měl i umělecké nadání a zajímal se o vědu, zvláště pak botaniku. Později vstoupil s hodností poručíka do námořnictva a díky svému úsilí rychle postupoval ve velitelských hodnostech až na tu nejvyšší – admirála a velitele rakouského válečného námořnictva. Byl také ovlivně novými směry módy. Získal si pověst liberála a to mu v únoru 1857 vyneslo jmenování místokrálem v Lombardsku-benátsku.  V srpnu 1854 pobyl týden na návštěvě v zámku Zákupy u svého příbuzného excísaře Ferdinanda V., jehož byl synovcem. Odtud podnikl řadu výletů po Českolipsku a 9. srpna odjel do Drážďan. Po jeho smrti byla v zákupském zámku sloužena smuteční mše.  27. června 1857 se v hlavním městě Belgického království oženil s Charlottou, dcerou prvního belgického krále Leopolda. Manželé poté žili v Miláně jako rakouští regenti až do roku 1859, kdy František Josef I. Maxmiliána úřadu zbavil. Maxmilián neměl se svým starším bratrem nejlepší vztahy, neboť tomu se příčily myšlenky liberální politiky, kterou Maxmilián uplatňoval v Itálii. Krátce po odchodu Maxmiliána z Milána Rakousko ztratilo severoitalské državy ve prospěch nově zformovaného Italského království. Maxmilián poté odešel do Terstu, kde si nechal vybudovat zámek Miramare a věnoval se soukromému životu, například podnikl výpravu do Brazílie za exotickými rostlinami.

Nabídka koruny.

V roce 1859 se na Maxmiliána poprvé obrátili mexičtí konzervativci vedení yucatánským právníkem José Mariou Gutiérrezem, kteří po své porážce v občanské válce v Mexiku roku 1860 žili v evropském exilu, s návrhem, aby se stal mexickým vládcem. Jejich nabídku nejprve nepřijal a jeho rodina jej od mexické koruny zrazovala. Nicméně po francouzské intervenci do Mexika armáda Napoleona III. pod velením generála Elieho Foreye dobyla Ciudad de México a vyhlásila císařství, Maxmilián roku 1863 korunu přijal. Jeho rozhodnutí bylo podmíněno ztrátou šlechtického stavu a výsad v Rakousku, ačkoliv o tom on sám, před tím než opustil Rakousko, nebyl informován. Jeho manželka Charlotta poté začala být titulována jako "Její císařské veličenstvo císařovna Charlotta."

Mexický císař.

Maxmilián vystoupil z fregaty "Novara" na americkou půdu v mexickém Veracruzu dne 28. května 1864. S sebou přivezl dobrovolnickou armádu složenou ze žoldnéřů všech možných národností včetně Čechů. Od počátku čelil pokračující válce mezi francouzským expedičním sborem a republikánskými povstalci vedenými Benitem Juárezem, kteří odmítli uznat Maxmiliánovu vládu.  Císařský pár si za své sídelní město zvolil Ciudad de México, kam slavnostně vstoupil měsíc po svém přistání v Mexiku a kde se nechal přivítat francouzskými vojáky a svými mexickými stoupenci. Za svou rezidenci si zvolil Chapultepecký hrad, který stál na vrcholu chapultepeckého kopce a kdysi býval zátiším aztéckých vládců a později sídlem španělských místokrálů. Císař Maxmilián nechal postavit širokou cestu od svého paláce až do centra Ciudad de México, která se původně jmenovala (česky "Císařská třída"), dnešní slavná ("Třída Reforem") a měl v plánu nechat se slavnostně korunovat v Metropolitní katedrále v Ciudad de México, ale korunovace se nikdy neuskutečnila kvůli neustálé politické nestabilitě Maxmiliánova režimu. Římskokatolická církev na císaři žádala navrácení svých privilegií, která jí odňal Juárezův režim, to však Maxmilián odmítl, čímž si církev proti sobě popudil a ta také nadále podkopávala jeho autoritu.  Protože Maxmilián a Charlotta neměli děti, adoptovali Agustína de Iturbide y Greena a jeho bratrance Salvadora de Itúrbide y de Marzána, oba byli vnuci popraveného vládce Prvního mexického císařství Agustína de Iturbide, který vládl Mexiku jako císař krátce ve dvacátých letech 19. století. Mladí Augustínové dostali titul "Jeho výsost, princ iturbidský" a byli určeni jako dědici trůnu.  Ke zděšení svých konzervativních stoupenců Maxmilián podpořil několik liberálních politických kroků navržených Juárezovou administrativou, např. pozemkovou reformu, náboženskou svobodu a rozšíření volebního práva nejen na vlastníky velkých pozemků. Zpočátku měl císař v úmyslu Juáreze amnestovat, pokud mu republikánský vůdce odpřisáhne věrnost, tohle však Benito Juárez odmítl. V říjnu 1865 vydal Maxmilián tzv. „černý zákon“, kterým nařídil všechny Mexičany věrné Juárezovi zastřelit, v reakci na praktiky povstalců, kteří zabíjeli royalisty věrné císaři. Za dobu platnosti tohoto zákona bylo popraveno na dvacet tisíc lidí, což ještě více rozbouřilo proticísařskou opozici a znechutilo některé konzervativní Maxmiliánovy stoupence. Poté, co v roce 1865 skončila Americká občanská válka mezi Unií a Konfederací, znovusjednocené Spojené státy americké začaly podporovat Juárezovy povstalce. Roku 1866 hrozba Maxmiliánovy abdikace byla zjevná i v zahraničí. Toho roku Napoleon III. vzhledem k odporu Mexičanů i americkému tlaku pod vlivem Monroeovy doktríny stáhnul francouzský expediční sbor, ale pravý důvod stažení francouzského kontingentu z Ameriky bylo posílení armády v Evropě v nastávajícím konfliktu s Bismarckovým Německem. Císařovna Charlotta odcestovala do Evropy, aby hledala podporu pro svého manžela nejprve v Paříži, poté ve Vídni a nakonec v Římě u papeže Pia IX. Její úsilí vyšlo naprázdno a vyústilo v její psychické zhroucení a do Mexika se již nikdy nevrátila. Poté, co byl její manžel v Mexiku vítěznými republikány popraven, strávila zbytek života v ústraní, nejprve v miramarském zámku poblíž Terstu a poté v hradu Bouchout v Miese, kde 19. ledna 1927 zemřela. Od té doby celý život u sebe nosila Maxmiliánovu figurku, kterou oslovovala "„můj milý Maxi, mexický císaři...“"

Pád.

Ačkoliv ke stažení z Mexika byl Napoleon III. donucen, jeho ústup znamenal těžkou ránu pro Mexické císařství. Maxmilián byl donucen se svými stoupenci uprchnout z Ciudad de México, aby si zachránil alespoň život. 19. ledna 1867 obsadil město Santiago de Querétaro a opevnil se v klášteře de la Cruz. V klášteře de la Cruz císaře a velitele jeho gardy plukovníka Miguela Lópeze obklíčil Juárezův generál Escobena. Navzdory pokusu Maxmiliánových věrných generálů Miguela Miramóna a Tomáse Mejíi osvobodit císaře z obklíčení, padl po dvouměsíčním obléhání kvůli zradě plukovníka Lópeze klášter do rukou republikánům. Maxmilián byl zajat a postaven před válečný soud. Ten císaře, spolu s oběma jeho generály Miramónem a Mejíou, odsoudil k trestu smrti. Evropští panovníci, mnoho osobností (například francouzský spisovatel Victor Hugo, či italský revolucionář a dobrodruh Giuseppe Garibaldi) a dokonce i americký prezident žádali ušetření Maxmiliánova života, rakouský dvůr nabízel výkupné, znovu nastolený prezident Benito Juárez se však pod rozsudek podepsal.  Rozsudek byl vykonán 19. června 1867 v Cerro de las Campanas. Maxmiliánovým posledním přáním bylo poslechnout si ještě jednou melodii "La Palomy", kterou si zamiloval během námořní služby v mládí. Před popravou mu věznitelé sdělili, že jeho žena Charlotta v Evropě zemřela, aby nemusel trpět vědomím, že žije, ale je psychicky vyšinutá. Popravčí četa jeho i oba generály zastřelila ještě před tím, než dozněla melodie La Palomy. Jeho poslední slova byla:  Maxmilián podplatil vojáky, kteří ho měli zastřelit, aby ho nestříleli do hlavy, aby se mu jeho matka mohla podívat do tváře. Zatímco generálové byli po sprše kulek okamžitě mrtví, Maxmilián první dávku přežil a musel dostat „ránu z milosti“. Maxmiliánovo tělo bylo v Mexiku nabalzámováno, aby ho v listopadu 1867 na lodi "Novara" převezl admirál Wilhelm von Tegetthoff do Rakouska, kde byl pohřben ve vídeňské Císařské hrobce.

Maxmilián I. Mexický (španělsky, rozený jako (6. července 1832 Vídeň – 19. června 1867 Santiago de Querétaro, Mexiko) byl člen rakouské císařské, habsbursko-lotrinské dynastie. Díky podpoře francouzského císaře Napoleona III. a skupiny mexických royalistů byl 10. dubna 1864 prohlášen mexickým císařem. Mnoho zahraničních vlád odmítlo uznat jeho vládu, zejména sousední Spojené státy americké. USA také podpořily mexické republikánské povstalce vedené sesazeným prezidentem Benitem Juárezem, který Maxmiliána svrhl, roku 1867 v Querétaru zajal a nechal popravit.

马西米连诺一世(,1832年-7月6日-1867年-6月19日),全名斐迪南·马克西米连·约瑟夫·冯·哈布斯堡-洛林(),奥地利哈布斯堡王朝成员,曾任伦巴第-威尼西亚王国总督,1864年4月10日在法国皇帝拿破仑三世的怂恿下,接受了墨西哥皇位,称墨西哥皇帝马西米连诺一世。


Biografie a kariéra.

Narodil se v Atlantě, Georgia, Spojené státy americké, kde žil se svými rodiči. Když mu byly tři roky, jeho rodiče se rozvedli a on se se svojí matkou přestěhoval do Chicaga, Illinois. Jeho otec Ray West byl členem revolucionářské organizace Black Panthers a byl jedním z prvních afroamerických fotožurnalistů časopisu "Atlanta Journal-Constitution". Dnes je křesťanským zástupcem. Jeho matka, Dr. Donda West, byla profesorka angličtiny na Clark Atlanta University a předsedkyně oddělení Anglického jazyka na Chicagské státní univerzitě, než začala pracovat jako jeho manažerka. Vyrůstal v prostředí střední třídy v Oak Lawn, Illinois, poté, co se přestěhovali z Chicaga. Podepsala se na něm ryze ženská výchova v podobě "zženštilé" povahy. Na otázku, jaké známky dostával na střední škole, West odpověděl: "Jedničky a dvojky. A to nekecám."  Navštěvoval hodiny umění na akademii umění v Chicagu, také studoval na Chicagské státní univerzitě, ovšem kvůli soustředění se na svou hudební kariéru vysokou školu nedokončil. Při studiu produkoval hudbu místním umělcům. Později se stal slavným díky práci na albech známých umělců jako Jay-Z, Mobb Deep, Cam'ron, Scarface, Alicia Keys a dalších. Tajně také produkoval muziku pro svého mentora Derica "D-Dot" Angelettiea.

Začátky kariéry.

Jeho rukopis je silně znát na uznávaném albu umělce Jay-Zho – "The Blueprint", které bylo vydáno 11. září 2001. Produkoval hudbu i k úvodním singlům "Izzo (H.O.V.A.)", "Heart of the City (Ain't No Love)" a také k výsměšné písničce proti umělcům Nas a Mobb Deep, která nese název "Takeover". Od vydání této písničky začal se zmíněnými umělci spolupracovat. Později se jeho jméno stalo ceněnou značkou v hip-hopovém žánru, ovšem on sám měl velké problémy s nahrávací společností, která by vydala jeho vlastní počin. Jay-Z přiznal, že Roc-A-Fella Records jej vidí v první řadě jako producenta, než cokoli jiného. Ostatní nahrávací společnosti byly toho názoru, že není představitelem tvrdého pouličního stylu a nebyl by marketingově výhodným tahem.

The College Dropout (2002–2004).

23. října 2002 se stal účastníkem fatální autonehody při jízdě domů z nahrávacího studia. Tato událost mu poskytla inspiraci pro jeho první singl „Thourgh the Wire“. Jeho víra je zřejmá v mnoha jeho písničkách, například „Jesus Walks“, jež se stala základem jeho benefičních představení, jako byl koncert Live 8. Všechny tyto písně se objevily na jeho debutovém albu "The College Dropout", které bylo vydáno pod hlavičkou Roc-A-Fella Records v únoru 2004. Byla očekávána kritika. Album definovalo styl, kterým byl West proslulý, propracované texty, slovní hříčky a samplování. Album se stalo třikrát platinové. Na spolupráci se podíleli hosté jako Jay-Z, Ludacris, GLC, Consequence, Talib Kweli, Mos Def, Common a Syleena Johnson. S albem byly spojeny i singly „All Falls Down“ a „The New Workou Plan“, stejně tak i single číslo jedna, „Slow Jamz“. V průběhu roku 2003 působil jako producent na albu britského zpěváka Javina Hyltona.  Prošel i finanční válkou s rapperem Royce Da 5'9", kterému složil píseň „Hearbeat“, která se objevila na albu "". Prohlásil, že Royce mu za beat k této písničce nikdy nezaplatil, ale nahrál ji a dal na své album. Po této zkušenosti se rozhodl ukončit jakoukoliv spolupráci s Roycem. Další singly produkované Kanyem v průběhu tvorby "The College Dropout" byly "I Changed My Mind“ – Keyshia Cole, "Overnight Celebrity" – Twista a "Talk About Our Love" – Brandy.

Late Registration (2005).

Pro své druhé album se spojil s producentem Jonem Brionem. Album bylo vydáno 30. srpna 2005 a setkalo se s pozitivními kritikami. Časopisy a noviny jako "Time", "Rolling Stone", "Spin" nebo "USA Today", vyhlašovaly toto album nejlepším albem roku. Alba se prodalo okolo 860 000 kusů v prvním týdnu v USA. Do konce roku se v USA prodalo 2,3 milionu kusů a získalo pět nominací na ceny Grammy, z nichž tři získal. Album obsahuje "number-one" hit "Gold Digger" (ft. Jamie Foxx) a úspěšný singl "Heard 'Em Say" (ft. Adam Levine). Celkem se alba prodalo v USA 3,1 milionu kusů. V témže roce vyprodukoval hity "Dreams" (Game) a "Go" (Common).

Graduation (2007).

Od doby, kdy odložil datum vydání svého třetího alba "Graduation" na stejný den jako bylo plánováno vydání alba "Curtis" rappera 50 Centa, se zažehla kontroverzní soutěž o to, kdo prodá více kusů svého alba. Tuto soutěž inicioval 50 Cent a dokonce byl ochoten přestat vydávat sólo alba, pokud prohraje. Nakonec své prohlášení odvolal, a to ve svůj prospěch, jelikož následně prohrál. Alba "Graduation" se prodalo 957 000 kusů v první týden prodeje v USA. Celkem se alba v USA prodalo okolo 2 960 000. Album mu vyneslo dalších osm nominací na ceny Grammy, nyní úspěšně získal čtyři. Z alba pochází další "number-one" hit "Stronger", velmi úspěšný singl "Good Life" (ft. T-Pain) a úspěšný singl "Flashing Lights" (ft. Dwele).

808s & Heartbreak (2008).

Roku 2008 vystupoval na Národním sjezdu Demokratické strany na podporu někdejšího kandidáta na prezidenta USA Baracka Obamy.  Také vydal svůj nový singl "Love Lockdown", který překvapivě neobsahoval rap, ale jen zpěv s prvky programu auto-tune. Album, které bylo vydáno 24. listopadu 2008, obsahuje prvky synthpopu, electroniky, R&B a electropopu. Alba se prodalo okolo 450 000 kusů v první týden v USA. Celkem se ho v USA prodalo okolo 1 800 000 kusů. Album obsahuje velmi úspěšné singly "Heartless" a "Love Lockdown".

My Beautiful Dark Twisted Fantasy (2010).

Album, které se původně mělo jmenovat "Good Ass Job", bylo vydáno 22. listopadu 2010. West před vydáním tvrdil, že album bude opět něčím novým, co ve své tvorbě ještě nedělal. Mělo jít o umělecké album. Z alba pochází úspěšné singly „Power“ (ft. Dwele), „Runaway“ (ft. Pusha T) a „Monster“. Hudební videa k těmto písním potvrzují Westovy umělecké snahy. Klip k písni „Power“ je starověkým alegorickým obrazem a klip k písni „Runaway“ je třiceti čtyř minutovým mini-filmem o pádu Fénixe, v podobě krásné ženy, a jeho opětovného povstání z popele. Klip k písni „Runaway“, obsahuje dalších osm částí písní z alba. Tento mini-film se natáčel v Praze a West v něm například řídí český supersport MTX Tatra V8, jehož existují jen čtyři kusy.  Alba se prodalo 497 000 ks první týden prodeje v USA, čímž získalo zlatou certifikaci společnosti RIAA. Díky tomu také debutovalo na prvním místě žebříčku Billboard 200. V lednu 2011 album získalo platinovou desku od společnosti RIAA. Celkem se alba prodalo přes 1,3 milionu kusů v USA. V únoru 2012 bylo album oceněno třemi cenami Grammy. Získalo Grammy za nejlepší rapové album a dvě Grammy získal singl „All of the Lights“ (ft. Rihanna).

Watch the Throne (2011).

Od roku 2010 nahrával společné album s rapperem Jay-Z, nazvané "Watch the Throne". Původně mělo jít pouze o EP, ale nakonec bylo nahráno celé album. Prvním singlem z alba je píseň „H.A.M“, která debutovala na 23. pozici v Billboard Hot 100. V červenci 2011 byl vydán singl nazvaný „Otis“, ten se umístil na 12. příčce. Nejúspěšnější písní se stal třetí singl „Niggas In Paris,“ který se umístil na 5. příčce. Album bylo vydáno v srpnu 2011 a umístilo se na prvních příčkách amerických hitparád.  Díky přísným bezpečnostním opatřením album předčasně neuniklo na internet, jedním z opatření bylo i prvotní vydání alba v digitální formě. I díky tomu zlomilo rekord v prodejnosti alb na iTunes, když se ho tam v první týden prodalo 290 000 kusů. Celkem se alba prodalo v USA okolo 1 425 000 kusů. Obdrželo certifikaci platinová deska od společnosti RIAA. V únoru 2012 byla píseň „Otis“ oceněna cenou Grammy. Za obsah alba získal roku 2013 další tři ceny Grammy, dvě za píseň „Niggas In Paris“ a jednu za „No Church in the Wild“ (ft. Frank Ocean).

Cruel Summer (2012).

V září roku 2012 vydal společné kompilační album své nahrávací společnosti GOOD Music. Album "Cruel Summer" mělo být původně vydáno již v srpnu, ale bylo odloženo na 18. září. Z alba pocházejí úspěšné singly „Mercy“ (ft. 2 Chainz) a „Clique“ (ft. Jay-Z). K albu měl být vydán i stejnojmenný krátký film, byl natočen, ale jeho publikování bylo zrušeno. Album debutovalo na 2. příčce žebříčku Billboard 200, celkem se ho v USA prodalo kolem 340 000 kusů.

Yeezus (2013).

Své šesté solo studiové album pojmenované "Yeezus" vydal u společnosti Def Jam Recordings 18. června 2013. Již v květnu 2013 West při koncertu představil první dvě písně z alba „Black Skinhead“ a „New Slaves“. Druhou také propagoval jako video projekci na 66 budovách v USA, Německu, Anglii, Francii a v Austrálii. Album se nedočkalo klasické propagace, když nebyl vybrán ani jeden singl pro rádia, ani nebyl natočen žádný videoklip. Také bylo vydáno bez obalu a bookletu. Na albu spolupracovali jako "uncredited" hostující umělci Kid Cudi, King L, Assassin, Chief Keef, Charlie Wilson, Frank Ocean a Justin Vernon ze skupiny Bon Iver. Z hudební produkce se mimo Westa na albu nejvíce podíleli Daft Punk a Mike Dean. Muzikálně je album více temné a experimentální než jeho minulá alba. Obsahuje prvky žánrů chicagský drill, dancehall, acid house a industriál.  V prvním týdnu prodeje se v USA prodalo 327 000 kusů. Album tak debutovalo na první příčce v žebříčku Billboard 200. V srpnu 2013 bylo album oceněno certifikací zlatá deska od společnosti RIAA za prodej přes 500 000 kusů. Celkem se v USA prodalo 630 000 kusů. Přesto v roce 2014 obdrželo certifikaci platinová deska za milion kusů v distribuci. Album propagoval i svým prvním sólo turné v posledních pěti letech – The Yeezus Tour. To mělo 53 zastavení na území Severní Ameriky a Austrálie. Jako hostující umělec na turné vystupoval i Kendrick Lamar.

The Life of Pablo (2014–2016).

V listopadu 2013 oznámil, že začal pracovat na novém albu. Mimo něj se na produkci alba podílejí Rick Rubin a Q-Tip. V červenci 2014 řekl, že by album mohl vydat v září až v listopadu 2014. Tento termín ale nebyl dodržen. V lednu 2015 vydal nový singl, baladu „Only One“, pro kterou si přizval Paula McCartneyho, aby v ní hrál na piano. Píseň se umístila na 35. příčce amerického žebříčku. V téže době spolupracoval na prvním singlu „FourFiveSeconds“ z nového alba zpěvačky Rihanny. Na této písni se také znovu podílel i Paul McCartney. Singl se umístil na 4. příčce.  V únoru 2015 představil dvě nové písně. V televizním speciálu Saturday Night Live 40th Anniversary Special vystoupil s písní „Wolves“ (ft. Vic Mensa & Sia) a při předávání cen BRIT Awards vystoupil s písní „All Day“. Klip k písni „All Day“ natočil oscarový režisér Steve McQueen; na internet unikl až téměř po roce od natočení. Dne 1. března 2015 přes Twitter oznámil původní název svého sedmého alba, a to "So Help Me God". Dne 3. května změnil název alba na "SWISH", s tím, že se název může ještě měnit.  V lednu 2016 na Twitteru oznámil datum vydání alba, a to 11. únor 2016. Také slíbil, že každý pátek zveřejní novou píseň. První byla „Facts“, dalšími například „Real Friends“ (ft. Ty Dolla $ign) a „No More Parties in LA“ (ft. Kendrick Lamar).  Na konci ledna změnil název na "WAVES", jednalo se tak už o druhou změnu názvu. Kvůli změně názvu alba si prošel rozepří s rapperem Wizem Khalifou, který tvrdil, že West ukradl název rapperovi Maxovi B. Mezi oběma rappery, jejichž výměna názorů proběhla přes Twitter, je napětí již od té doby, co Wiz Khalifa začal žít s Westovou bývalou přítelkyní Amber Rose. Na začátku února znovu změnil název alba, tentokrát uvedl zkratku "T.L.O.P." Dne 10. února zveřejnil význam zkratky – "The Life of Pablo", a spolu s finálním názvem, uveřejnil i finální seznam skladeb. O dva dny později však provedl v seznamu skladeb další úpravy a k původně deseti oznámeným písním přidal dalších sedm. Mastering alba proběhl na poslední chvíli v poslední dny před vydáním. Album bylo vydáno 14. února 2016 exkluzivně na streamovací službě Tidal.  Část alba "The Life of Pablo" byla 11. února přehrána na fashion show Yeezy Season 3, kde West předvedl již svou třetí kolekci oblečení pro Adidas Original. Show se konala v Madison Square Garden, živé vysílání akce bylo distribuováno do vybraných kin po celém světě. V Česku se akce účastnilo devět kin, včetně pražského kina Lucerna. Lístky na show v Madison Square Garden byly vyprodány během deseti minut.  Po vydání alba se na internetu objevily demo verze některých použitých i nepoužitých písní z různých fází nahrávání alba. Mezi nepoužitými písněmi se jedná například o dema písní „New Angels“, „Fall Out of Heaven“, „The Mind is Powerful“ a předělanou verzi písně „Only One“ (ft. Caroline Shaw, Paul McCartney a Ty Dolla Sign).  Dne 24. února 2016, tedy deset dní od vydání alba "The Life of Pablo", na Twitteru oznámil, že v létě 2016 vydá další album. Následně oznámil i plánovaný název, kterým byl "Turbo Grafx 16". Tento název reflektoval jméno herní konzole z 90. let 20. století TurboGrafx-16 Entertainment SuperSystem. V téže době představil v klubu 1OAK novou píseň s prozatímním názvem „Closest Thing to Einstein“. Píseň nakonec nesla název „Saint Pablo“ a West ji v červnu 2016 přidal k albu "The Life of Pablo". K vydání alba "Turbo Grafx 16" nakonec nedošlo.  V červnu 2016 také oznámil, že v roce 2016 vydá nové kompilační album umělců upsaných u jeho labelu GOOD Music. Album má nést název "Cruel Winter". Prvním singlem byla píseň „Champions“ (s Big Sean a Desiigner (ft. Gucci Mane, 2 Chainz, Travis Scott, Yo Gotti a Quavo)) (71. příčka). Ovšem žádný jiný singl zveřejněný nebyl a k vydání kompilačního alba také nedošlo.  V listopadu 2016 zrušil své turné Saint Pablo Tour. Později byl v péči psychiatra na UCLA Medical Center. V nemocnici strávil celý víkend. Důvodem byly projevy psychózy, které způsobila spánková deprivace a dehydratace. Po této události se na 11 měsíců stáhl ze sociálních sítí.

Ye a Kids See Ghosts (2018).

V dubnu 2018 oznámil práci na filozofické knize s názvem "Break the Simulation". Obsah knihy chce sdílet přes příspěvky na Twitteru. V dubnu na Twitteru podpořil prezidenta Donalda Trumpa, což vyvolalo vlnu kontroverze a kritiku například i od jeho dlouholetého spolupracovníka, zpěváka Johna Legenda. Na konci dubna vyšla píseň "Ye vs. The People" (ft. T.I.), na které oba rappeři diskutují vzniklou atmosféru. Na konci dubna oznámil, že v polovině roku 2018 vydá dvě nová alba. Dne 1. června bylo vydáno osmé studiové album "Ye". Dne 8. června následovalo "Kids See Ghosts", společné album s Kidem Cudim. V létě 2018 dále produkoval alba rappera Pushy T - "Daytona" (vydání 25. května), zpěvačky Teyany Taylorové (22. června) a rappera Nase (15. června).  Dne 1. června 2018 poprvé představil své nové album s názvem "Ye". Album zveřejnil přes živé streamování z přehrávky alba v Jackson Hole ve Wyomingu skrze aplikaci WAV app. Kvůli následnému leaku záznamu stremu bylo album také obratem vydáno na většině streamovacích službách. Přebal alba a názvy písní byly zveřejněny až na poslední chvíli. Album má celkem sedm skladeb o celkové délce 23 minut. Album debutovalo na 1. příčce žebříčku Billboard 200 se 208 000 prodanými kusy (po započítání streamů) v první týden prodeje. West tím vyrovnal Eminemův rekord osmi po sobě jdoucích alb, která debutovala na 1. příčce. Na streamovací službě Apple Music se umístilo na první příčce v přehrávání v 85 zemích, na iTunes v 63 zemích. Singly z alba byly písně "Yikes" (8. příčka) a "All Mine" (11. příčka).  O týden později, dne 8. června, vydal společné album s Kidem Cudim s názvem "Kids See Ghosts". Album opět zveřejnil přes živé streamování z přehrávky alba a mělo také sedm skladem. Album debutovalo na 2. příčce žebříčku Billboard 200 se 142 000 prodanými kusy (se započítáním streamů) v první týden prodeje. Z alba nebyl vydán žádný singl, nicméně všech sedm písní se umístilo v žebříčku Billboard Hot 100, nejlépe "Reborn" (39. příčka) a "4th Dimension" (ft. Louis Prima) (42. příčka).  V září 2018 vydal společný singl s rapperem Lil Pumpem s názvem "I Love It". Píseň byla doprovázena videoklipem, jehož výkonným producentem byl filmový režisér Spike Jonze. Singl debutoval na 6. příčce žebříčku Billboard Hot 100. V téže době zvýšil svou aktivitu na sociálních sítích, což vedlo ke spekulacím, že si připravuje půdu pro propagaci nových projektů. Již na začátku září na Twitteru oznámil práce na albu "Watch the Throne 2" (možné pokračování společného alba s rapperem Jay-Z z roku 2011). V polovině září pak potvrdil nahrávání společného alba s rapperem Chancem the Rapperem, které by mělo nést název "Good Ass Job".

Jesus is King a Sunday Service Choir (2019).

V září 2018 na Instagramu zveřejnil obrázek CD bez obalu s popiskem "Yandhi" a datem 29. září 2018, což vedlo ke spekulacím o vydání dalšího solo alba (a možného tematického pokračování alba "Yeezus" z roku 2013, které mělo stejný vizuální koncept). Na konci září byl West hudebním hostem v premiérovém díle nové sezóny pořadu "Saturday Night Live", kde vystoupil spolu se zpěvačkou Teyanou Taylor s novou písní. Album však nebylo během září vydáno. Později Kim Kardashian oznámila, že album bude vydáno až 23. listopadu 2018. West toto tvrzení potvrdil s tím, že nahrávání ještě nebylo zcela dokončeno. Následně se rozhodl dokončit album v Ugandě. Album však v tomto termínu nevyšlo.  Od ledna 2019 pořádal venkovní "Sunday Services", přehrávky svých písní v gospelové úpravě se sborem a vybranými hosty. Na začátku roku 2019 také zažaloval hudební nahrávací společnost EMI. Důvodem byla podle něj nevýhodná smlouva, která měla porušovat kalifornské právo, dle kterého lze uzavřít smlouvu na vlastnění autorských práv pouze na sedm let. West je u EMI ale již od roku 2003. Nicméně EMI sídlí v New Yorku, kde sedmileté pravidlo není právně ukotveno. Smlouva mu také nedovoluje odejít do předčasného důchodu. Brzy poté ho společnost EMI zažalovala za porušení kontraktu. V březnu West požádal o vyřízení sporu mimosoudní cestou.  V červenci 2019 uniklo několik písní z chystaného alba na internet. Šlo o písně "New Body" (ft. Nicki Minaj a Ty Dolla Sign), "The Storm" (ft. XXXTentacion, Ty Dolla Sign a Clemons), "Bye Bye Baby" a dema písní "Alien/SpaceX" (ft. Clemons) a "Law of Attraction" (ft. Clemons). V srpnu 2019 Kim Kardashianová na sociální sítě vypustila předpokládaný seznam písní, který neobsahoval uniklé písně, s novým názvem alba "Jesus Is King". West nové album dokončil na svém ranči ve Wyomingu. Album mělo být vydáno koncem září 2019, ale nakonec bylo odloženo. V říjnu by v síti kin IMAX měl mít premiéru doprovodný dokumentární film. V září a říjnu došlo k dalšímu leaku, kdy se na hudebních službách iTunes, Spotify nebo Tidal, na několik hodin objevila řada neautorizovaných písní. Album "Jesus Is King" vyšlo na konci října 2019.  Ve svém prvním týdnu debutovalo na 1. příčce žebříčku Billboard 200 s 264 000 prodanými kusy (po započítání streamů). West tak získal své deváté po sobě jdoucí album, které se umístilo na nejvyšší příčce hitparády, čímž znovu vyrovnal rekord Eminema (ten mezitím již 31. srpna 2018 vydal album Kamikaze, kterým získal 9. takové prvenství). Po vydání alba se všech 11 písní umístilo v žebříčku Billboard Hot 100. Nejlépe se umístil vedoucí singl „Follow God“ vydaný v listopadu (7. příčka), dále písně „Closed on Sunday“ (14. příčka), „Selah“ (19. příčka) a „On God“ (23. příčka). Současně byl prvním zpěvákem historie, který obsadil všech prvních deset příček žebříčků Hot Christian Songs a Hot Gospel Songs. Úspěch těchto 11 písní pro Westa znamenal navýšení celkového počtu písní zapsaných v žebříčku Billboard Hot 100 na 107, čímž byl teprve pátým umělcem historie, který překročil hranici 100 písní v hitparádě. Dosáhl toho po šestnácti letech od svého debutu.  V polovině listopadu 2019 překvapil hudební svět zprávou, že chystá svou debutovou operu s názvem "Nebuchadnezzar". Ta měla premiéru velmi krátce poté, ke konci listopadu, v amfiteátru Hollywood Bowl v Los Angeles. Dějově vychází z biblického příběhu o Nebukadnesarovi. Většinu představitelů tvořil Westův sbor Sunday Service a hlavní roli ztvárnil rapper Sheck Wes. West působil jako vypravěč, který ze zákulisí předčítal z knihy Daniel. Režisérkou byla Westova dlouholetá spolupracovnice Vanessa Beecroftová. Podle hudebních kritiků se de facto nejednalo o operu, jelikož například postrádala libreto. Premiéra byla kritiky strhána ať už kvůli organizačnímu chaosu (představení začalo s dvouhodinovým zpožděním), tak také pro viditelné nedostatečné nazkoušení představení. V prosinci uvedl svou druhou „operu“ s názvem "Mary", která zpracovávala biblický příběh narození Ježíše Krista. Opět na ní spolupracoval s Vanessou Beecroftovou, která připravila obdobný koncept jako měl "Nebuchadnezzar". "Mary" měla premiéru v Miami Marine Stadium, který slouží ke sledování závodů motorových člunů. Jeviště bylo postavené na nákladní lodi a bylo přístupné jen s pomocí člunů a vodních skútrů. Premiéra se opět potýkala se zpožděním, tentokrát hodinovým. West při tomto představení opět četl z Bible, ale nyní byl přítomen přímo na jevišti. V „opeře“ znovu účinkoval Westův sbor Sunday Service Choir, který zpíval gospelové verze Westových písní a také vlastní úpravy tradičních vánočních písní. Představení trvalo necelou hodinu. První repríza se konala v New Yorku v Lincoln Center, kde se účinkující předvedli v nových kostýmech.  Na Vánoce 2019 vyšlo debutové gospelové album Westova sboru Sunday Service Choir s názvem "Jesus Is Born". West na něm figuroval jako výkonný producent. Album vedle náboženských písní obsahuje také gospelové předělávky Westových písní "Father Stretch My Hands" a "Ultralight Beam".

Ostatní aktivity.

Podnikání.

V letech 2008 až 2009 v Chicagu otevřel dvě fast-foodové restaurace řetězce Fatburger. Jeho provozní firma se jmenuje KW Foods LLC a má zakoupená práva pro celkem deset poboček. Jedna ze dvou otevřených však byla na konci roku 2010 uzavřena, v současnosti tedy provozuje pouze jednu pobočku.  V roce 2020 vypočítal časopis Forbes Westovo jmění na hodnotu 1,3 miliardy dolarů. Nejvyšší výnos činí jeho podíl z prodejů značky YEEZY.

Design a móda.

V roce 2009 vytvořil kolekci bot pro Nike nazvanou Air Yeezy, pár se prodával za 215 dolarů a celkem bylo vyrobeno tři tisíce kusů. Po úspěchu první kolekce, u které se cena díky limitované sérii vyšplhala až na deseti násobek původní ceny, se vedení firmy Nike rozhodlo vydat novou sérii. Kolekce Air Yeezy II byla představena v roce 2012. Tato druhá kolekce obsahovala pět set párů v každé ze tří barevných variant. Jeden pár se díky omezenému počtu kusů prodal i za devadesát tisíc dolarů. Poslední ze tří variant s názvem Red Octobers byla nečekaně vydána v únoru 2014. Celá edice byla vyprodána za jedenáct minut.  Také spolupracoval na kolekci bot pro luxusní módní značku Louis Vuitton.  Roku 2011 vytvořil módní značku dámského oblečení DW Kanye West. První kolekci představil na Paris Fashion Week v říjnu 2011. U kritiků byla přijata negativně. V červenci 2012 představil svou druhou kolekci, která již byla přijata lépe.  V lednu 2012 založil designérskou společnost Donda, ve které se s týmem profesionálů zaměřuje na všechny sféry designu.  V roce 2013 podepsal smlouvu se společností Adidas, pro kterou navrhl celou jednu kolekci v řadě Adidas Originals. Měla být představena již v září 2014, ale termín nebyl dodržen a nový byl stanoven na zimu 2014. Ani ten však nebyl splněn. Do té doby se navíc výrazněji mluvilo jen o botách s pracovním názvem YEEZi. V únoru 2015 bylo zveřejněno, že Westova nová kolekce s názvem "Yeezy Season 1" bude vydána na podzim 2015. V polovině února 2015 byly vydány nové boty s názvem "Yeezy 750 Boost". Šlo o limitovanou edici o devíti tisících párech, každý za 350 dolarů. Dle cen, které zvolila společnost Adidas, se celkově jedná o luxusní módní kolekci s cenami od 430 do 4 000 dolarů. U značky Adidas vydal i řadu dalších modelů tenisek Yeezy, vždy šlo o lukrativní a rychle rozprodané zboží.  Westova značka bot YEEZY byla jednou z nejprodávanějších značek. Jen za rok 2019 se obrat z prodeje bot YEEZY vyšplhal na 1,5 miliardy dolarů. Tento úspěch stál za jeho rekordně ziskovým rokem, kdy v roce 2019 vydělal 150 milionů dolarů a poprvé se tak (dle žebříčku časopisu Forbes) stal nejvýdělečnějším hip-hopovým umělcem roku. Za rok 2019 byl s výdělkem 150 milionů dolarů celkově druhým nejvýdělečnějším hudebním umělcem roku. Více vydělala jen zpěvačka Taylor Swift.

Charita.

Roku 2003 založil vlastní nadaci nazvanou Kanye West Foundation (někdy zvanou "Donda West Foundation"). Ta se snažila pomoci menšinám v USA se vzděláváním. Kanye West do ní vložil 500 000 USD. Nadace ukončila činnost v dubnu 2011. Také se věnuje mnoha benefičním koncertům a akcím.

Politika.

Na konci srpna 2015 oznámil svou kandidaturu na prezidenta USA pro volby roku 2020. Učinil tak během proslovu na předávání cen MTV Video Music Awards.  V srpnu 2017 se setkal s republikánským prezidentem Donaldem Trumpem. V dubnu 2018 ho na Twitteru oficiálně podpořil. V sérii tweetů později uvedl, že v Trumpovi vidí mnoho dobrého a přínosného pro občany. Nicméně vyjasnil, že se necítí jako republikán a že stejně jako obdivuje Trumpa, obdivuje i demokratku Hillary Clintonovou. Ve stejné době tweetnul i rok "2024", což vedlo ke spekulacím, že v roce 2020 kandidovat nebude. Později potvrdil, že proti Trumpovi kandidovat nebude.  V průběhu roku 2018 na několika veřejných vystoupeních nosil červenou čepici se sloganem z Trumpovy kampaně "Make America Great Again". V říjnu 2018 byl pozván do Bílého domu na pracovní oběd s prezidentem. Během rozhovoru se vyznal z obdivu k Trumpovi a jeho politice, ve které staví na první místo Američany. Dále vysvětlil, že nošení čepice z Trumpovy kampaně mu dodává vnitřní sílu. Současně se přidal k prezidentově kritice liberálních médií a celebrit, a již poněkolikáté zkritizoval obecnou představu, že by Afroameričané měli být jen Demokraty.

Osobní život.

Vztahy a rodina.

Mezi lety 2002 a 2008 se stýkal s designérkou Alexis Phifer, se kterou byl dva roky zasnouben. Mezi roky 2008 a 2010 se stýkal s modelkou Amber Rose.  Od dubna 2012 žije s Kim Kardashian, která mu dne 15. června 2013 porodila holčičku, kterou pojmenovali North. Dítě se narodilo pět týdnů před řádným termínem. V říjnu 2013 se zasnoubili. Svatební obřad proběhl 24. května 2014 ve Forte di Belvedere, ve Florencii, Itálie. V prosinci 2015 se jim narodilo druhé dítě, chlapec Saint. V lednu 2018 se páru narodila dcera Chicago, a to v rámci náhradního mateřství.

Vzdělání.

Po složení maturity získal v roce 1997 stipendium pro studium na soukromé vysoké škole American Academy of Art v Chicagu, kde navštěvovat hodiny malování. Brzy poté ze školy odešel a začal studovat angličtinu na Chicago State University. Téhož roku byl ze školy vyloučen. West jako odůvodnění udává, že nezvládal sladit studium se svou ambicí prosadit se v hudbě.  V květnu 2015 získal čestný doktorát v oboru krásných umění od soukromé vysoké školy School of the Art Institute of Chicago (SAIC). Zařadil se tím mezi osobnosti, jako jsou Yoko Ono, Jeff Koons, Patti Smith, Ed Harris a Marina Abramović, kteří také obdrželi čestný doktorát od SAIC.

Problémy se zákonem.

V prosinci 2006 byl žalován Evelem Knievelem za zneužití ochranné známky ve videoklipu k písni "Touch the Sky". Spor byl nakonec urovnán mimosoudně.  V září 2008 byli West a jeho bodyguard Don Crowley zatčeni při incidentu s paparazzi na letišti Los Angeles International Airport. Brzy byl propuštěn na kauci. Nakonec se obvinění k soudu nedostalo. V listopadu 2008 byl znovu zadržen po dalším incidentu s paparazzi fotografem v anglickém městě Gateshead. Byl však okamžitě bez obvinění propuštěn.  V červenci 2013 se opět na letišti LAX dostal do konfliktu s paparazzi fotografem, kterému se pokusil vytrhnout fotoaparát. Později byl obviněn z pokusu o krádež. U soudu byl však viněn z přečinu ublížení na těle. V listopadu 2013 byl shledán nevinným, ale protistrana se odvolala. V březnu 2014 byl Kanye West odsouzen ke dvouleté podmínce, povinné účasti na kurzech zvládání hněvu a ke 250 hodinám obecně prospěšných prací.  V lednu 2014 mu hrozilo obvinění z napadení osmnáctiletého muže, který měl osobně vulgárně urazit jeho snoubenku Kim Kardashian. Incident se odehrál v čekárně chiropraktika v Beverly Hills, Kanye West se rozhodl spor vyřešit mimosoudně, když muži nabídl odškodnění ve výši 250 000 dolarů.

Duševní zdraví.

Od roku 2015 se v několika písních přiznal k užívání antidepresiva Escitalopramu.  V listopadu 2016 zažil během vystoupení na svém koncertu psychotickou epizodu, během které například prohlásil: "Jay-Z, zavolej mi kámo. Proč mi nevoláš? Jay-Z, vím, že máš zabijáky. Prosím, neposílej je na mě. Prosím, buď chlap a zavolej mi." Koncert byl předčasně ukončen a West byl druhého dne hospitalizován v UCLA Medical Center s příznaky halucinací a paranoie. Jako oficiální důvody ukončení koncertu byly uvedeny spánková deprivace a dehydratace, nicméně došlo ke zrušení dalších 21 koncertů v rámci tour, přičemž byla na škodu využita Westova pojistka, což vyvolalo dohady, že důvody musely být závažnější. Z nemocnice byl propuštěn po deseti dnech.  V jednom interview v roce 2018 prohlásil, že se v roce 2016 stal závislým na opiátech, které mu byly předepsány poté, co podstoupil liposukci. To a další zážitky mohly být spouštěčem pro projevy duševní poruchy.  V roce 2018 impulzivně vydal album s názvem "Ye", na kterém zveřejnil, že trpí bipolární poruchou. Později tuto diagnózu v jiných rozhovorech zase popřel.

Své debutové album "The College Dropout" vydal v roce 2004, druhé album "Late Registration" v roce 2005, třetí album "Graduation" v roce 2007 a čtvrté album "808s & Heartbreak" v roce 2008. Jeho čtyři alba získala nespočet cen, včetně 18 cen Grammy a uznání kritiky. Všechna alba byla komerčně velmi úspěšná. Album "808s & Heartbreak" bylo jeho třetí album, které se ve Spojených státech hned po vydání umístilo na prvním místě. Vlastní nahrávací společnost GOOD Music, která byla, či stále je, domovem pro umělce jako Pusha T, John Legend, Common nebo Kid Cudi. Jeho maskotem je tzv "Medvídek odpadlík" ("Dropout Bear"), plyšový medvídek, který se objevil na třech obalech z jeho čtyř prvních alb. Stejně tak se objevil i na singlech nebo ve videoklipech.

肯伊·欧马立·威斯特(英语:Kanye Omari West,1977年-6月8日),是一位美国饶舌歌手、音乐制作人、词曲作家和歌手。威斯特目前为止共发行了八张专辑,依序分别是《远离校园》("The College Dropout",2004年)、《迟来的注册》("Late Registration",2005年)、《毕业特典》("Graduation",2007年)、《心碎节拍》("808s & Heartbreak",2008年)、《我的奇特幻想》("My Beautiful Dark Twisted Fantasy", 2010年)《伊苏基督》("Yeezus", 2013年)、《The Life of Pablo》("The Life of Pablo", 2016年)、《Jesus Is King》("Jesus Is King", 2019年)。他的前三张专辑(若以较宽松的标准认定,也包括第四张专辑)获得了许多的奖项 以及评论家的赞赏。威斯特的每一张专辑在销售上也都相当成功,《心碎节拍》成为他第三张发行首周即登上并蝉联美国排行榜冠军的专辑。他的第五张专辑《我的奇特幻想》自发行来获得了广泛的赞誉,被选入多个年终最佳专辑榜单。威斯特也经营他自己的唱片厂牌「GOOD Music」。威斯特的象征吉祥物和注册商标是一只「退学熊」(Dropout Bear)-一只出现在三张专辑、多张单曲封面上以及音乐录影带中的泰迪熊。


Princip.

K lavinovému jevu dochází v plynných, kapalných nebo pevných polovodičích či izolantech, jestliže elektrické pole v látce je dostatečně silné, aby urychlilo volné elektrony (které se v malém počtu nachází i v materiálech, jež jsou izolanty) na takovou rychlost, při které tyto elektrony mají dostatečnou energii, aby při kolizi s krystalovou mřížkou uvolnily další elektron, který se pak účastní procesu. Takto značně narůstá počet volných nosičů náboje a tedy (pod vlivem elektrického pole) i proudu v materiálu. Lavinový průraz je někdy nesprávně zaměňován se Zenerovým průrazem. Ačkoliv mají některé podobné vlastnosti, fyzikální princip je zcela odlišný. K oběma dochází při aplikaci závěrného napětí, ovšem zatímco k lavinovému průrazu dochazí v méně dotovaných polovodičích výše popsaným způsobem, k Zenerovu průrazu dochází ve značně dotovaných polovodičích na základě tunelového jevu. Pro Zenerův průraz stačí závěrné napětí okolo 2–200 V v závislosti na aplikaci, pro lavinový průraz je třeba napětí okolo 500 V pro Germanium a 1000 V a více pro křemík. V některých aplikacích dochází k oběma jevům současně, možná proto jsou někdy mylně považovány za jeden a tentýž efekt.

Lavinový průběh.

K lavinovému průrazu dochází pouze v silných elektrických polích, jichž lze dosáhnout velmi vysokým napětím, nebo nižším napětím na velmi malých vzdálenostech (typicky v polovodičových prvcích). Síla elektrického pole, nutného k vyvolání lavinového průrazu značně závisí na materiálu. Zatímco pro vzduch je to okolo 3 MV/m, pro polovodiče už ~ 20–40 MV/m a pro dobré izolanty jako je například keramika je to ~ 40 MV/m a více.  Jakmile je dosaženo požadované velikosti elektrického pole, dochází k lavinovému průrazu, neboť volné nosiče náboje se nachází ve všech materiálech byť třeba v malém počtu. Volné nosiče jsou silným elektrickým polem urychleny na vysoké rychlosti a při průchodu materiálem naráží na atomy materiálu. Kdyby jejich rychlost nebyla dostatečně velká (elektrické pole nebylo dostatečně silné), atomy nosiče absorbují a dojde k zastavení procesu. V opačném případě dojde při kolizi k vyražení dalšího elektronu (vygenerování páru elektron-díra), oba elektrony (původní a právě vyražený) jsou opět urychleny elektrickým polem a dochází k dalším kolizím a generování nosičů, jejichž počet exponenciálně roste. Maxima je často dosaženo v řádu několika pikosekund. Lavina má za následek průtok velmi velkých proudů omezených pouze vnějším elektrickým obvodem.

Aplikace.

Lavinového jevu se využívá nejen v polovodičových zařízeních pro speciální účely jako jsou lavinové diody, lavinové fotodiody či lavinové transistory, ale i například v některých typech výbojek. Lavinová polovodičová zařízení se nejčastěji provozují s napětím těsně pod hranicí průrazového napětí, kdy stačí nepatrná událost (například dopad jediného fotonu u lavinové fotodiody), která vyvolá lavinový efekt. Toho se využívá k zesílení velmi slabých signálů a tedy k zvýšení zisku zařízení. Protože je lavinový efekt velmi rychlý, je možné tato zařízení provozovat na mikrovlnných frekvencích (~GHz) a používat v pulsních obvodech. Přestože lavinový průraz není sám o sobě desktruktivní (ve smyslu zničení krystalové mřížky materiálu), obrovský nárůst proudu při lavinovém efektu způsobuje také značný nárůst tepla, které může vést ke zničení zařízení. Proto je nutné zajistit chlazení zařízení či použít vnějších obvodů pro omezení protékajícího proudu.

Lavinový průraz je jev, při kterém dochází díky velkému elektrickému poli ke značnému znásobení velikosti elektrického proudu, čímž je umožněn tok velikých proudů i v materiálech, které jsou jinak dobrými izolanty.

雪崩击穿(英语:Avalanche breakdown),是指对一些绝缘体或半导体施加足够的电压时,流过它们的电流突然增大。这主要与金属原子外自由运动的电子有关。大部分的绝缘体或半导体载运电流的能力受限于能够在原子外中自由运动的电子的不足,而强大的电流所产生的电子能够击出原子中的电子而使它变成自由电子。而由于上述的现象类似于雪崩产生的滚雪球效应,因此得名。


Život.

Mládí a revoluce roku 1933.

Fulgencio Batista se narodil roku 1901 v Banes v provincii Holguín. Jeho otec Belisario Batista Palermo i matka Carmela Zaldívar González bojovali v kubánské válce za nezávislost. Batistovo původní křestní jméno Rubén mu dala jeho matka, po níž má i své příjmení "y Zaldívar". Nicméně otec Belisario si jméno Rubén nepřál a nechal svému synovi zapsat jméno "Batista". V záznamech města Banes byl Batista zapsán jako "Rubén Zaldívar" až do roku 1939, kdy se stal prezidentským kandidátem. Batista údajně zaplatil místní justici 15 000 pesos, aby se zahladily nesrovnalosti kolem jeho jména.  Protože Batista pocházel z chudých poměrů, musel začít brzy pracovat. Vzdělával se sám a též navštěvoval večerní školu. Roku 1921 odjel do Havany a vstoupil do armády, kde se naučil psát na stroji a stenografovat. V roce 1932 se stal zapisovatelem u vojenského tribunálu s hodností seržanta.  7. srpna 1933 byla generální stávkou svržena vláda nepopulárního prezidenta Gerarda Machada, když začal prosazovat tvrdé úsporné reformy. Do čela země byl vynesen Carlos Manuel de Cespedes, který byl za Machadova režimu členem jeho vlády. Cespedes, jehož politická pozice byla vratká, byl po 21 dnech odstraněn vojenským pučem kubánských poddůstojníků, vedených Fulgenciem Batistou a podporovaných studentskou organizací. Povstalci do čela země dosadili zástupce studentů a univerzitního profesora Ramóna Graua, který Batistu povýšil na náčelníka vojenského štábu. Batista však v čele armády začal uzurpovat moc, ze své pozice nejvyššího velitele armády ovládal celou zemi.  Jako faktický vládce ostrova musel Batista několikrát tvrdě potlačit pokusy o své svržení. Porazil například povstání Blasa Hernándeze v havanské pevnosti Atarés nebo partyzány věrné sesazenému prezidentovi Machadovi. Mnoho povstalců zajatých Batistovými vojáky bylo popraveno. Další pokus o převrat skončil útokem na Hotel Nacional de Cuba, který obsadilo mnoho bývalých armádních důstojníků Kubánského Olympijského střeleckého týmu, kteří tvrdě vzdorovali vládním oddílům. Kromě již zmíněných povstání proti Batistově krvavé vládě vypuklo ještě mnoho dalších menších revolt, které byly také potlačeny.  V lednu 1934 donutila Batistova armáda prezidenta Ramóna Graua už po sto dnech vlády rezignovat. Na jeho místo Batista dosadil Carlose Mendietu. Vláda prezidenta Mendiety, kterou uznaly Spojené státy, měla trvání 11 měsíců. Následovala vláda Josého Barneta (5 měsíců), Miguela Gómeze (7 měsíců) a nakonec následovala vláda Federica Lareda Brú, který vedl zemi od prosince 1936 až do října 1940.  Batistův diktátorský režim vyhovoval zájmům Spojených států. Batista se obával Brúovy socialistické orientace a jeho levicové reformní úsilí zastavil. V té době také začal Batista spolupracovat s americkým mafiánem Meyerem Lanskym, který na Kubě investoval do kasin.

Prezident Kuby.

Batistova šance usednout do prezidentského křesla se naskytla roku 1940. Podporován koalicí politických stran, včetně Komunistické strany Kuby, porazil svého protikandidáta Ramóna Graua v prvních prezidentských volbách nového kubánského státního zřízení. Za svého prezidentování ještě utužil vazby na USA a vypsal na Kubánce válečné daně.  Následné zvolení Graua do úřadu prezidenta roku 1944 na Kubě znamenalo první změnu moci uskutečněnou v míru za posledních dvacet let.  Fulgencio Batista žil v dalších několika letech v luxusu v Daytona Beach na Floridě. Ale již roku 1948 se vrátil na Kubu, kde v místních volbách získal křeslo v Senátu. O čtyři roky později se konaly prezidentské volby a Batista opět kandidoval na prezidenta. Nicméně hlasování zveřejněné v prosinci 1951 bylo poněkud sporné, populární časopis „Bohemia“ zveřejnil Batistu až na posledním místě. Batista, neočekávaje vítězství, proto zinscenoval puč.

Druhý puč.

10. března 1952, téměř dvacet let od Vzpoury sergeantů, převzal moc na Kubě ještě jednou, tentokrát na úkor vítěze prezidentských voleb Carlose Prío Socarráse. 27. března Batistovu vládu formálně uznala americká vláda prezidenta Harryho Trumana.  Krátce po uznání Batista vyhlásil, že ačkoliv byl zcela loajální ústavě z roku 1940, ústavní záruky mohou dočasně ustoupit stejně jako právo na stávku. Všechna opozice byla pohotově a tvrdě potlačena. Batista ve velkém otevřel v Havaně cestu hazardnímu podnikání. Roku 1956, uprostřed revolučního pozdvižení, byl v Havaně postaven Hotel Riviera, kterým si gangster a Batistův osobní přítel Meyer Lansky splnil sen a dovršil svůj úspěch.

Pád.

Už jeden rok po Batistově druhém převratu malá skupina revolucionářů vedená Fidelem Castrem zaútočila 26. července 1953 na Moncadská kasárna v Santiagu de Cuba. Povstání bylo však snadno odraženo. Mnoho vůdců vzpoury bylo zabito, sám Fidel a několik dalších aktérů bylo uvězněno.  Kvůli stále populárnější opozici a vzrůstajícím nepokojům manifestovaným Kubánci a kvůli jejich častějším aktům občanské neposlušnosti, tak, aby uspokojil vzrůstající znepokojení Washingtonu DC nad situací na Kubě, vyhlásil roku 1954 volby, ve kterých však jen on sám byl legálním kandidátem. Bez účasti opozice jasně vyhrál a stal se staronovým prezidentem, což zapříčinilo jen další vlnu občanských nepokojů.  15. května 1955 Batista nečekaně Fidela Castra a další uvězněné přeživší útok na Moncadská kasárna propustil. Castro ihned odjel do Mexika, kde začal vybízet k revoluci. Později byly roku 1955 studentské výtržnosti a protibatistovské protesty častým jevem. Policie s demonstranty jednala velmi brutálně. Protestující studenti z Havanské univerzity byli policií zastaveni a zmláceni včetně jejich vůdce Josého A. Echeverríi. 10. prosince byli zabiti další populární studentští předáci. Jejich pohřby se proměnily v masové demonstrace a pětiminutovou celostátní stávku.  Namísto uvolnění útisku Batista omezil ústavní záruky a zavedl cenzuru médií. Jeho vojenská policie začala hlídkovat v ulicích a zatkla každého, kdo se jí zdál podezřelý. Koncem roku 1955 policie zvýšila počet brutálních činů beze strachu z odezvy. V březnu 1956 Batista odmítl úvahy o návrhu vypsání voleb na konec roku 1956. Byl přesvědčen, že se může vypořádat se všemi pokusy o revoluci od všech klik, které se mu postaví. V dubnu téhož roku učinil z Ramóna Barquína generála a náčelníka svého štábu. Ale bylo již pozdě. Poté, co byl Barquín informován, rozhodl se vyrazit Batistu svrhnout. 6. dubna byl puč několika set důstojníků vedený Ramónem Barquínem potlačen, protože poručík Ríos Morejón plán na převrat vyzradil. Puč zlomil páteř kubánským ozbrojeným silám, když se Batista pokoušel marně dojednat odmítnutí takzvaného spiknutí. Důstojnící byli odsouzeni k maximálním trestům, které dovolovalo kubánské stanné právo. Samotný Barquín byl odsouzen do vězení na samotku na osm let. Tzv. znamenalo uvěznění špiček velení ozbrojených sil a uzavření vojenských akademií. Barquín byl zakladatel Kubánské válečné koleje a pozdějším ředitelem Kubánské vojenské akademie a bez něj pučisté nevydrželi dále bojovat.  Batista bezstarostně pokračoval ve vládě dokonce i poté, co na Kubě přistál Fidel Castro s Che Guevarou a jejich revolucionáři a došlo k ozbrojenému konfliktu. Kvůli neustálému opozičnímu kursu Havanské univerzity vůči Batistově režimu byla univerzita 30. listopadu 1956 dočasně uzavřena a studentský vůdce Echeverría byl 13. března 1957 zabit policií. Roku 1958 se konaly volby a prezidentem byl zvolen Andrés Rivero Agüero. Jeho vláda však ztratila podporu Spojených států, což znamenalo, že dny jeho vlády byly sečteny.  1. ledna 1959 po formálním předání vládních pozic svým zástupcům Batista posadil na letadlo zbytek své rodiny a svých nejbližších a odletěli do Dominikánské republiky. Během noci tábor Colombia opouštěla různá letadla a odvážela Batistovy přátele a spolupracovníky do New Yorku, Miami, Jacksonville a New Orleans. Batistův bratr Francisco „Panchín“ Batista zůstal ještě několik hodin a Meyer Lansky také téže noci opustil Kubu. Pro tisíce dalších Kubánců, kteří pracovali pro Batistův režim již letadlo nebylo a Kuby se zmocnili levicoví revolucionáři Fidela Castra.

Exil a rodina.

Batista poté odjel na Madeiru a odtud do Estorilu v Portugalsku, kde strávil zbytek života a psal knihy. Předsedal také Španělské životní pojišťovně, do které investoval svůj majetek a hypotéku na Španělské riviéře. Zemřel na infarkt myokardu 6. srpna 1973 v Guadalminu poblíž Marbelly ve Španělsku. Jeho manželkou byla od 10. července 1926 Elisa Godinez-Gómezová, s níž měl Batista tři děti: Mirta Caridad (1927-2010), Elisa Aleida (1933) a Fulgencio Rubén Batista Godinez (1933-2007) Později se podruhé oženil s Martou Fernández-Miranda, s níž měl syny Jorgeho a Roberta Francisca Batistu Fernándeze. Marta Fernández de Batista zemřela na infarkt 2. října 2006.

Generál Fulgencio Batista y Zaldívar (16. ledna 1901 – 6. srpna 1973) byl kubánský voják, politik a diktátor.

鲁本·富尔亨西奥·巴蒂斯塔-萨尔迪瓦(Rubén Fulgencio Batista y Zaldívar;1901年-1月16日-1973年-8月6日),古巴军事领导人,1933年-1940年为古巴实际的军事领导人,1940年-1944年为古巴合法总统。之后他又通过军事政变于1952年重新成为古巴最高领导人。但是他的独裁政府同时也招致了诸多反对,尤其是菲德尔·卡斯特罗的反对组织。1959年巴蒂斯塔被卡斯特罗所领导的游击运动驱逐出境,史称“古巴革命”。