Pozadí vzniku.

S prvními jednotkami třídy "Fubuki" získalo císařské námořnictvo moderní, silné a výkonné torpédoborce, které dosahovaly rychlosti 38 uzlů (70,4 km/h). Vlivem londýnské námořní konference a po ní vlivem zvyšování výtlaku již této rychlosti u následujících tříd nebylo dosaženo a například u torpédoborců třídy "Kageró" klesla rychlost na 35,5 uzlů (65,7 km/h). Pro srovnání: Když v roce 1939 přijímalo císařské námořnictvo první jednotky třídy "Kageró", vstupovaly do služby u amerického námořnictva první torpédoborce třídy "Sims", které byly sice slaběji vyzbrojené, ale dosahovaly rychlosti 38,7 uzlů (71,67 km/h).  V roce 1939 zadal "Gunreibu" ( ~ námořní generální štáb) požadavek na nový typ torpédoborce, který by byl schopen dosáhnout rychlosti 40 uzlů (74,1 km/h). Program čtvrtého kruhu ( "Maru jon keikaku", oficiálně „4. program výstavby loďstva“ ~ "Dai-jon-dži kaigun gunbi džúdžicu keikaku") z téhož roku pak počítal s postavením jednoho prototypu trupového čísla 125 podle základního návrhu ( "kihon keikaku bangó") F52. Později mělo následovat šestnáct dalších jednotek trupových čísel 733 až 748, ale k jejich realizaci již nedošlo.

Konstrukce.

Trup.

Kvůli umístění výkonnějšího pohonného systému a silnější výzbroje došlo u nového torpédoborce k nárůstu standardního výtlaku o 534 T oproti třídě "Kageró".  "Šimakaze" byl jediným torpédoborcem císařského námořnictva, který měl takzvanou atlantickou příď.

Pohon.

"Šimakaze" byl vybaven dvěma sestavami nových parních turbín "Kanpon", při jejichž konstrukci Japonci využili zkušeností svého německého spojence s konstrukcí turbín. Každá sestava se skládala z celkem šesti turbín: čtyř hlavních a dvou pro plavbu cestovní rychlostí. Hlavní turbíny v sestavě byly jedna vysokotlaká, dvě středotlaké a jedna nízkotlaká, všechny přes převodovku pohánějící jednu hřídel s lodní vrtulí. Pro plavbu cestovní rychlostí byla v každé sestavě navíc jedna vysokotlaká a jedna nízkotlaká cestovní turbína, které byly přes převodovku napojené na druhou hlavní středotlakou turbínu.  Turbíny roztáčela přehřátá pára o teplotě 400 °C a tlaku 38,9 kg/cm (3815,4 kPa) kterou generovaly tři vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki". Při zkouškách dokázaly turbíny vytáhnout výkon až na 79 240 k (58 280,9 kW) a "Šimakaze" dosáhl rychlosti 40,9 uzlů (75,75 km/h).

Výzbroj.

Hlavní dělostřelecká výzbroj byla stejná jako u souběžně produkované třídy "Júgumo". Šest 127mm kanónů typu 3. roku bylo umístěno po dvojicích do třech dělových věží typu D, které umožňovaly elevaci až 75 ° a tudíž použitelnost hlavní baterie i proti letadlům. Jedna dvouhlavňová věž byla – již tradičně – umístěna na přední palubě před můstkem, druhá na zadní nástavbě a třetí na palubě za zadní nástavbou.  Lehkou protiletadlovou vyzbroj tvořily při dokončení dvě dvojice 25mm kanónů typu 96 umístěných na platformě vedle zadního komínu. Ty doplňoval jeden dvouhlavňový 13,2mm kulomet na plošině před můstkem.  Unikátní v celém císařském námořnictvu byla torpédová baterie. Původní požadavek "Gunreibu" zněl na použití dvou sedmihlavňových torpédometů. Kvůli vysoké hmotnosti a kvůli požadavku na manuální nouzové ovládání torpédometů bylo ale od sedmihlavňové verze upuštěno a byla instalována trojice motorem na stlačený vzduch otáčených pětihlavňových zakrytovaných torpédometů typu 0 model 5 pro torpéda typu 93. "Šimakaze" se tak stal jedinou lodí císařského námořnictva s pětihlavňovými torpédomety. Silnější torpédovou výzbroj pak nesly už jenom torpédové křižníky "Kitakami" a "Ói" (přestavěné z lehkých křižníků v roce 1941).

Radar.

"Šimakaze" byl již při svém dokončení vybaven centimetrovým přehledovým radarem "22-gó" pro sledování vzdušných i hladinových cílů, jehož anténa ve tvaru dvou trychtýřů se nacházela na předním stěžni.

Pozdější modifikace.

Podle Whitleyho a Wiśniewského měla být v roce 1944 odstraněna zadní 127mm věž, aby uvolnila místo dvojici trojhlavňových 25mm kanónů. Toto tvrzení je ale nutno považovat za nesprávné, neboť z 11. listopadu 1944 ukazuje torpédoborec se všemi třemi 127mm věžemi. Nová 25mm trojčata byla umístěna na nové platformě vybudované po obou stranách nástavby světlometu mezi druhým a třetím torpédometem na zádi.  Také 25mm dvojčata vedle komínu byla nahrazena za trojhlavňové verze. Dvouhlavňový kulomet před můstkem byl vyměněn za 25mm dvoukanón. Protiletadlová výzbroj "Šimakaze" tak stoupla na čtrnáct 25mm kanónů (4xIII a 1xII).  V polovině roku 1944 bylo instalováno dalších čtrnáct 25mm kanónů v jednohlavňovém provedení. Podle Wiśniewského měly přibýt i čtyři jednohlavňové 13,2mm kulomety. Během roku 1944 byla na zadní stěžeň instalována anténa metrového přehledového radaru "13-gó" pro sledování vzdušných cílů.

Služba.

Evakuace Kisky.

"Šimakaze" byl dokončen 10. května 1943 v námořním arzenálu Maizuru a byl zařazen do výcvikové 11. "suirai sentai" ( ~ eskadra torpédoborců) 1. "kantai" ( ~ loďstvo) "Rengó kantai".  Prvním nasazením nového torpédoborce měla být účast na evakuaci ostrova Kiska. Dne 7. července 1943 vyplul "Šimakaze" spolu s ostatními plavidly z Paramuširu, ale počasí nedovolilo provést evakuaci. Dne 17. července se lodě vrátily na Paramušir. Mezitím byl "Šimakaze" 10. července přiřazen k 2. "suirai sentai" 2. "kantai". Večer 22. července vyplul z Paramuširu k druhému pokusu o evakuaci Kisky. "Šimakaze" byl součástí krycího svazu, kterému velel "taisa" (大佐 ~ námořní kapitán) Šigetaka Amano. Kromě "Šimakaze" tvořily Amanovu krycí skupinu torpédoborce "Wakaba" (vlajkový), "Hacušimo", "Naganami" a "Samidare". Odpoledne 26. července se torpédoborec "Hacušimo" srazil s "Wakaba" a "taisa" Amano přestoupil na "Šimakaze". O půlnoci na 28. července se svaz nacházel na pozici přibližně, odkud se vydal kurzem 20 ° ke Kisce a dopoledne 29. července dorazil k západnímu pobřeží ostrova. Japonské lodě obepluly ostrov severně, aby se dostaly do přístavu na východním pobřeží. "Šimakaze" spolu s "Naganami" a "Samidare" hlídkoval u vjezdu do přístavu, "Hibiki" u ostrova Little Kiska a ostatní lodě vpluly ve 14:30 do přístavu a začaly naloďovat obránce ostrova. Ve 14:35 bylo naloďování dokončeno a lodě se kolem severního pobřeží ostrova vydaly zpět na Paramušir, kam dorazily 1. srpna.  Dne 3. srpna vyplul "Šimakaze" z Paramušir, aby spolu s torpédoborci "Akigumo", "Asagumo" a "Júgumo" doprovodil těžký křižník "Maja" do Jokosuky, kam celé uskupení doplulo 6. srpna. V jokosuckých docích pak "Šimakaze" prodělal nezbytnou údržbu.

Eskortování tankerů a těžkých jednotek loďstva.

V září a počátkem října 1943 vykonal "Šimakaze" tři cesty mezi Jokosukou a tehdejší hlavní základnou císařského námořnictva v jihozápadním Pacifiku Trukem. Nejprve ve dnech 15. až 20. září doprovázel těžké křižníky "Čókaj" a "Maja" na Truk, poté 21. až 26. září doprovázel na zpáteční cestě do Jokosuky letadlové lodě "Čújó" a "Taihó" a nakonec 4. až 10. října doprovázel "Čújó" zpět na Truk.  Koncem září 1943 podnikly americké letadlové lodě TF 15 a TF 11 nájezd na atoly Makin a Tarawa. Počátkem října pak TF 14 zaútočila na Wake. V očekávání dalších nájezdů amerických letadlových lodí vyplulo japonské loďstvo 17. října z Truku k atolu Eniwetok. "Šimakaze" se rovněž zúčastnil tohoto výjezdu, ale k žádnému kontaktu s americkými silami nedošlo a 26. října se japonský svaz vrátil na Truk.  Dne 30. října 1943 vyplul "Šimakaze" z Truku, aby poskytl doprovod tankerům "Nippon" a "Toa Maru". Doprovázel je ale pouze část jejich cesty na Tarakan a poté obrátil zpět. K 1. listopadu je "Šimakaze" zmiňován jako eskorta konvoje tankerů "Niššó" a "Ničiei Maru", které toho dne připluly na Truk. Již následujícího dne ale "Šimakaze" opět vyplul, aby těmto dvěma tankerům poskytl doprovod na jejich další cestě do Rabaulu. Během ní byly oba tankery 4. listopadu poškozeny leteckým útokem, zatímco "Šimakaze" dorazil následujícího dne do Rabaulu – těsně po náletu amerických palubních letounů na tuto strategickou japonskou základnu. Na cestu zpět na Truk se "Šimakaze" podle Nevitta vydal ještě téhož dne jako doprovod těžkého křižníku "Suzuja" a poškozeného hybridního křižníku "Mogami". Podle Hackett & Kingsepp ale oba křižníky měly vyplout z Rabaulu až 6. listopadu. Do Rabaulu "Šimakaze" připlul 8. listopadu.  Po cestě do Rabaulu následovala cesta do Japonska a zase zpátky, když nejprve ve dnech 11. až 15. listopadu 1943 doprovodil z Truku do Jokosuky těžké křižníky "Atago" a "Takao" a poté ve dnech 26. listopadu až 1. prosince doprovázel na Truk letadlové lodě Šókaku a "Čitose".  Ráno 7. prosince 1943 vyplul z Truku jako součást eskorty konvoje č. 7072, který se skládal z tankerů "Šinkoku" a "Fudžisan Maru" a který plul na Palau. "Šimakaze" konvoj doprovázel až po 135 stupeň východní délky, kde se 11. prosince od konvoje odpojil a přidal se ke konvoji plujícímu ze Singapuru na Palau a tvořeného tankery "Ničiei", "Terukawa" a "Kjokutó Maru". Z Palau konvoj pokračoval 12. prosince jako konvoj č. 1040 na Truk, kam doplul 15. prosince. Odpoledne 18. prosince vyplul "Šimakaze" z Truku jako doprovod konvoje č. 7181, který tvořil pouze tanker "Kenjó Maru" plující na Palau. Šimakaze doprovázel tanker až do 21. prosince, kdy doprovod tankeru převzal torpédoborec "Hajanami".  K 6. lednu 1944 Hackett & Cundall zmiňují "Šimakaze" jako součást eskorty konvoje NE–602, který toho dne vyplul ze Saipanu a směřoval na Palau. Již o dva dny později – odpoledne 8. ledna – měl ale podle týchž historiků vyplout z Balikpapanu jako součást eskorty konvoje KU. Takový výkon by ale pro "Šimakaze" znamenal urazit nejméně 2000 námořních mil (3704 km) mezi Saipanem a Balikpapanem za méně než 65 hodin – tedy průměrnou rychlost minimálně 30,8 uzlu (57,0 km/h) a s minimálně jedním doplňování paliva po cestě.  Konvoj KU se skládal z tankerů "Nippon", "Kokujó", "Kenjó Maru" a dalších nákladních plavidel. Doprovod měly zajišťovat torpédoborce "Šimakaze" a "Hajanami" spolu s hlídkovým člunem č. 102 (ex USS "Stewart" (DD-224)). Konvoj doplul na Palau, odkud 14. ledna pokračoval na Truk, přičemž jeho eskorta byla posílena o torpédoborce "Sazanami" a "Akebono". Odpoledne téhož dne byl konvoj napaden ponorkami USS "Guardfish", USS "Albacore" a USS "Scamp". Ty potopily tankery "Nippon" a "Kenjó Maru" a torpédoborec "Sazanami". Zbytek konvoje doplul – včetně "Šimakaze" – na Truk 17. ledna.  Dne 22. ledna 1944 se na 130. stupni východní délky "Šimakaze", ještě spolu s torpédoborcem "Tamanami", připojil jako eskorta ke konvoji KU–702. Ten tvořily tankery "Kjokutó" a "Ničiei Maru" směřující z Balikpapau na Truk, kam dorazily 26. ledna.  Odpoledne 5. února vyplul z Truku konvoj tankerů "Kokujó", "Ničiei" a "Kjokutó Maru". Jako eskorta konvoje byly přiřazeny torpédoborce "Šimakaze", "Oite" a "Ikazuči". Ve 13:00 dne 11. února dorazil konvoj do Davao na Mindanau, kde "Šikamaze" dotankoval 149 tun paliva z nádrží "Ničiei Maru". Druhého dne vyplul ve 12:40 konvoj opět na cestu, ale tentokrát ho eskortoval již pouze "Šimakaze". Ráno 15. února dorazil konvoj do Balikpapanu. Tam se zformoval nový konvoj složený z tankerů "Kokujó", "Niššó" a "Kjokutó Maru" a eskortovaný torpédoborci "Šimakaze" a "Ikazuči". Tento konvoj vyplul z Balikpapanu odpoledne 21. února. V 1:00 dne 25. února na pozici konvoj napadla vynořená ponorka USS "Hoe" a zasáhla "Kjokutó Maru". Ve 2:20 zaútočila "Hoe" podruhé a potopila tanker "Niššó Maru". Zbytek konvoje, včetně "Kjokutó Maru", doplul později téhož dne do Davao. Z Davao pokračoval konvoj 29. února na Palau, kam dorazil 2. března a kde byl následně konvoj rozpuštěn.  Z Palau pokračoval "Šimakaze" 4. března 1944 jako eskorta nosiče hydroplánů "Akicušima" přes Saipan do Jokosuky, kam dorazil 14. března. Z Jokosuky pokračoval do Kure, kde se ve dnech 17. března až 12. dubna podrobil údržbě v docích.

Posily pro Biak a bitva ve Filipínském moři.

Dne 20. dubna vyplul z Kure jako součást eskorty bitevní lodě "Jamato" a křižníku "Maja". Cestou přes Manilu (28. dubna) je doprovodil na Lingga, kam dorazil 1. května. Podle Nevitta pak ve dnech 12. až 15. května doprovodil těžké jednotky z Lingga na Tawi-Tawi. Podle Hackett & Kingsepp se ale tento přesun uskutečnil ve dnech 11. až 14. května. Odpoledne 10. června vyplul z Tawi-Tawi svaz "čúdžó" ( ~ viceadmirál) Matome Ugakiho tvořený mimo jiné bitevními loděmi "Jamato" a "Musaši", aby v rámci operace "Kon" poskytl krytí třetímu konvoji se zásobami pro Biak. "Šimakaze" byl součástí doprovodu Ugakiho svazu. Dne 12. června ale byla operace „odložena“ a svaz zakotvil na Batjanu. Již následujícího dne ale Ugakiho svaz vyplul na moře. Na pozici se přibližně v 10:00 dne 16. června setkal se skupinou tankerů, ze kterých Ugakiho lodě dotankovaly a následně zamířily na sever k setkání s Ozawovým svazem letadlových lodí. K setkání došlo v 16:50 téhož dne. Po dotankování letadlových lodí zamířily japonské lodě do bitvy ve Filipínském moři, během které byl "Šimakaze" součástí doprovodu Kuritova předsunutého svazu. Ačkoliv i Kuritův svaz se navečer 20. června stal cílem protiútoku amerických palubních letadel, Nevitt nezmiňuje žádné škody na "Šimakaze".

Bitva u Leyte.

Dne 8. července 1944 vyplul "Šimakaze" z Kure jako doprovod transportu vojáků na Okinawu. Poté pokračoval do Lingga, kam doplul 16. července. Z Lingga poté 18. října doprovodil bitevní lodě "Jamato", "Musaši" a "Nagato" do Bruneje, kde dotankovaly před plánovanou operací "Šó-ičigó" (捷1号作戦).  Dne 22. října loďstvo vyplulo z Bruneje. "Šimakaze" byl přímo podřízen 2. "suirai sentai" Kuritovy 1. "butai" (第一部隊 ~ 1. sekce) 1. "júgeki butai" (第一遊撃部隊 ~ 1. útočný svaz, někdy též Střední svaz). Cestou byl ráno 23. října Kuritův svaz u ostrova Palawan napaden ponorkami USS "Darter" a USS "Dace", které potopily těžké křižníky "Atago" a "Maja" a těžce poškodily těžký křižník "Takao". Všechny tyto lodě se nacházeli na čele japonské formace. "Šimakaze" tou dobou plul přímo uprostřed formace, přičemž na pravoboku měl "Musaši", na pravoboku před přídí "Jamato" a na levoboku před přídí "Nagato".  Během bitvy v Sibuyanském moři 24. října plul "Šimakaze" na čele Kuritovy 1. "butai". V 16:21 byl "Šimakaze", spolu s těžkým křižníkem "Tone" a torpédoborcem "Kijóšimo", pověřen doprovodem těžce poškozené "Musaši". Ta se ale již potápěla a tak "Šimakaze" převzal 607 nebo 635 ze 769 trosečníků z těžkého křižníku "Maja", kteří se nacházeli a palubě "Musaši". Do následující bitvy u ostrova Samar 25. října ale "Šimakaze" nijak významně nezasáhl – jediná příležitost jeho kariéry, jak využít silnou torpédovou výzbroj tak byla promrhána. Během obou bitev byl "Šimakaze" lehce poškozen blízkými dopady pum a palbou útočících letadel. Další poškození bylo způsobeno kolizí s torpédoborcem "Akišimo" 25. října.  Dne 26. října "Simakaze", spolu s dalšími jednotkami, dotankoval z tankeru "Ničiei Maru" a následujícího dne v Coronské zátoce opět dotankoval palivo z tankeru "Juho Maru" nebo "Ničiei Maru". Po dotankování odplul do Bruneje.

Operace TA a potopení.

Z Bruneje zamířil zase zpět na Filipíny a 31. října zakotvil v Manile. V Manile se tou dobou soustřeďovaly lodě určené k provedení a krytí operací TA – zásobování bojujících japonských jednotek na Leyte. Dne 4. listopadu se "Šimakaze" stal vlajkovou lodí "šóšó" (中将 ~ kontradmirál) Mikio Hajakawy.  Ráno 9. listopadu vyplul z Manily konvoj TA č. 3, jehož pět transportních lodí přepravovalo 2000 mužů a 6000 tun munice 26. divize císařské armády. Doprovod zajišťoval "Šimakaze" spolu s torpédoborci "Hamanami", "Hacuharu" a "Take", minolovkou "č. 30" a stíhačem ponorek "č. 46". Cestou se konvoj 10. listopadu setkal s konvojem TA č. 4, který vyplul dříve a nyní mířil zpět do Manily. "Hacuharu" a "Take" se vrátily zpět spolu s TA č. 4, který naopak k ochraně TA č. 3 zanechal torpédoborce "Asašimo", "Naganami" a "Wakacuki".  Za úsvitu 11. listopadu byl konvoj severozápadně od Leyte napaden americkými torpédovými čluny "PT-321" a "PT-324", které ale byly zahnány dvěma torpédoborci (jeden z nich byl "Hamanami"). Ráno 11. listopadu vyslaly letadlové lodě z TG 38.1 (USS "Hornet", USS "Monterey" a USS "Cowpens"), 38.3 (USS "Essex", USS "Ticonderoga" a USS "Langley") a 38.4 (USS "Enterprise" a USS "San Jacinto") přibližně 350 letadel proti konvoji TA č. 3. Americká letadla zastihla Japonce u cíle jejich cesty v Ormocké zátoce a přibližně v 10:45 zahájila útok. Japonské torpédoborce se pokusily uniknout z pasti Ormocké zátoky úžinou severně od ostrova Ponson, přičemž "Šimakaze" plul uprostřed pětičlenné liniové formace. "Šimakaze" byl zasažen na přídi a na jeho palubě zahynul i "šóšó" Hajakawa. Hořící "Šimakaze", jehož stroje se zastavily, byl pak bezmocně unášen po hladině. Nakonec se v 16:30 potopil jako poslední z lodí TA č. 3, které byly toho dne potopeny. Přežily pouze torpédoborec "Asašimo" a stíhač ponorek "č. 46". Zničení konvoje TA č. 3 stálo TF 38 pouhých devět sestřelených letadel.  Počet přeživších z "Šimakaze" není přesně znám, ale z "Šimakaze" a "Wakacuki" se na Leyte zachránilo celkem 131 mužů, včetně kapitána "Šimakaze" "čúsa" (中佐 ~ fregatní kapitán) Hiroši Uwaie. K vysokým ztrátám přispělo i to, že "Šimakaze" odmítl pomoc z "Asašimo". V noci z 2. na 3. prosince byla část přeživších z "Šimakaze" a "Wakacuki" naloděna na lodě konvoje TA č. 7. Během naloďování trosečníků byl TA č. 7 napaden torpédoborci USS "Allen M. Sumner", USS "Moale" a USS "Cooper", které potopily torpédoborec "Kuwa" a poškodily "Take". "Take" ale dokázal torpédem potopit "Cooper" a zbývající americké lodě se stáhly. Poté byli trosečníci přeloženi na "Take" a "jusókan č. 9". První skupina trosečníků dorazila s konvojem TA č. 7 do Manily 4. prosince. Druhá skupina byla vyzvednuta 11. prosince torpédoborcem "Uzuki" z konvoje TA č. 9. Ráno 12. prosince byl ale "Uzuki" torpédován čluny "PT-490" a "PT-492" a téměř okamžitě se potopil. Není známo, že by někdo přežil.  Dne 10. ledna 1945 byl "Šimakaze" vyškrtnut ze seznamu lodí japonského císařského námořnictva.

Šimakaze () byl „torpédoborec první třídy“ ( "Ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavený v letech 1941 až 1943. Byl prototypem nové třídy torpédoborců, které císařské námořnictvo označovalo jako torpédoborce typu C ( "Hei-gata kučikukan"). S novým pohonným systémem o výkonu 75 000 k na hřídeli (55 162,4 kW), využívajícím vysokoteplotní vysokotlaké kotle, dosahoval rychlosti 40 uzlů (74,1 km/h), což z něj činilo nejrychlejší japonský torpédoborec druhé světové války a jeden z nejrychlejších na světě vůbec. Vedle extrémně výkonné pohonné soustavy se vyznačoval i silnou výzbrojí: se svými patnácti 610mm torpédomety pro torpéda typu 93 rovněž neměl konkurenci. Vzhledem ke složitosti konstrukce a vývoji válečných událostí se ale svých 16 plánovaných sesterských lodí nedočkal a zůstal jedinou jednotkou své třídy.

岛风()是一艘日本海军于二战期间的1941年时动工的一艘新型驱逐舰,此级驱逐舰预算于1941年丸四计划中通过,注重高速以及强大的鱼雷攻击能力。不过在太平洋战争开战以后由于对舰战术变更的缘故使用鱼雷攻击的可能性降低了,加以生产的复杂程度,因此计划原订的16艘最后只建造了岛风号一艘。分类为丙型驱逐舰。


Popis filmu.

Film vypráví o příběhu pěti lidí. Iris (Kate Winslet) je novinářka pracující v redakci listu "The Daily Telegraph" a žijící na malém městě v Surrey nedaleho od Londýna. Při vánoční firemní party se dozvídá, že se její bývalý přítel Jasper (Rufus Sewell), do kterého je však stále zamilovaná, bude ženit. Zlomená odjíždí do svého domu v Surrey, kde propadá smutku a neštěstí, dokud ji přes internet nekontaktuje Američanka Amanda (Cameron Diaz) z Los Angeles. Amanda, která je úspěšnou a majetnou režisérkou filmových trailerů, se právě rozešla se svým přítelem (Edward Burns). Bere si dovolenou a začíná hledat místo, kde by mohla v poklidu strávit Vánoce. Našla si na internetu náhodně Irisin dům v Anglii. Iris jí e-mailem navrhla čtrnáctidenní výměnu domů i automobilů. Amanda na navrženou výměnu přistoupí a tak letí letadlem do skromného domku ve střední Anglii, zatímco Iris se v opačném směru nastěhuje do Amandiny luxusní vily v Los Angeles.  Iris si velké vily užívá, zatímco Amanda se v domku na samotě nudí a ještě večer v den příjezdu chystá odjezd zpět do USA, dokud u jejích dveří nezabouchá přiopilý Irisin bratr Graham (Jude Law), který ale vůbec nemá tušení, že je jeho sestra pryč a že v jejím domě bydlí někdo jiný. Amanda se Grahamovi zalíbí, on jí také a oba spolu pro ně nečekaně stráví noc. Druhý den Amanda opravdu chystá odjezd domů, přesto si jej rozmyslí a zůstane celých 14 dní v Anglii, v naprosté většině časem stráveným s Grahamem. Za tu dobu zjistí, že Graham má dvě malé dcery Sophii a Olivii (Miffy Englefield a Emma Pritchard) a že je vdovec. Po čtrnácti dnech strávených v Anglii se Amanda rozhoduje, že s Grahamem zůstane.  V Los Angeles se mezitím Iris seznamuje s bývalým uznávaným scenáristou Arthurem Abbottem (Eli Wallach). S devadesátiletým mužem slaví chanuku, tráví s ním hodně času a společně ho se svým novým kamarádem, skladatelem filmové hudby Milesem (Jack Black), připravuje na slavnost, kterou mu chystá Spolek filmových scenáristů. Miles se mezitím nečekaně dozvídá, že ho jeho přítelkyně, herečka Maggie (Shannyn Sossamon), podvádí, a tak se s ní také rozchází. Iris nakonec společně s Milesem stráví celé Vánoce a množství času a z přátelství se postupně stává náklonnost, jež přerůstá v lásku. Vše na okamžik zkomplikuje nečekaný Jasperův příjezd do Los Angeles, tomu však Iris nakonec sdělí, že je na dobro se vším konec.  Film končí v domě v Anglii, kde všichni společně (Miles, Iris, Amanda, Graham, Sophia a Olivia) tráví Silvestra.

Ocenění.

Film obdržel cenu Teen Choice Award a na stejnou cenu byla nominována i Cameron Diaz. Na Irish Film and Television Award byla nominována Kate Winslet a Cameron Diaz byla také nominována na cenu ALMA Award. Spolu s Judem Lawem byla Cameron Diaz také nominována na nejlepší polibek ve filmu při udělování cen MTV Movie Award a NRJ Ciné Award.

Další zajímavosti.

Pokud si pořádně prohlédneme videotéku, kterou probírá Iris u Amandy doma, najdeme v ní i film "Enigma", ve kterém hrála Kate Winslet. Ve filmu se v cameo rolích objevují i Dustin Hoffman, Lindsay Lohan a James Franco. Ve filmu se spolu znovu objevují Rufus Sewell a Shannyn Sossamon, kteří společně hráli ve filmu "Příběh rytíře" s Heathem Ledgerem, který se natáčel na území České republiky.

Prázdniny (v anglickém originále:The Holiday) je americký film Nancy Meyers z roku 2006. Jedná se o romantickou komedii, zasazenou do období Vánoc.

《缘分精华游》(英语:"The Holiday")是一套2006年的美国浪漫喜剧片,由兰茜·美雅丝执导,金美伦·戴雅丝、祖迪·罗、积·伯克及琦·温斯莉等主演。电影内容描述圣诞节期间,一名英国女子透过换屋网站与一名美国女子暂时交换住所后的经历。


Historie.

První formalizovaný metodický framework pro vývoj informačních systémů byl sestaven v roce 1960 pod jménem SDLC (Systems development life cycle). Hlavní myšlenkou SDLC bylo "nastavit vývoj informačních systémů velmi účelným, strukturovaným a metodickým způsobem, což vyžadovalo, aby všechny fáze vývoje od nápadu až po dodání finálního systému byly provedeny postupně a vždy v nezměněné formě". Hlavním cílem tohoto metodického frameworku bylo "vyvinout rozsáhlé funkční obchodní systémy pro velké obchodní konglomeráty. Typickou aktivitou informačních systémů bylo hromadné zpracování dat a složité aritmetické výpočty, tzv. ".

Frameworky metodik softwarového vývoje.

Metodické frameworky softwarového vývoje se používají k návrhu, plánování a řízení procesu vývoje informačního systému, což zahrnuje např. i předběžnou definici výstupů a artefaktů, které budou vytvářeny a dodány projektovým týmem v rámci vývoje či údržby aplikace.  V průběhu let byla vyvinuta široká škála takových frameworků, přičemž každý z nich měl své silné i slabé stránky. Každý z dostupných metodických frameworků je vhodný pro jiné typy projektů s ohledem na jejich technické, organizační, projektové a další potřeby.  Metodické frameworky jsou často vázané na nějakou organizaci, které je dále rozvíjí, podporují a propagují jejich využití. Metodické frameworky jsou často definovány pomocí formální dokumentace. Mezi některé z nich patří např.:

Přehled specifických postupů softwarového vývoje.

Při praktickém nasazení frameworků softwarového vývoje došlo k rozvoji dalších specifických postupů mezi které patří:

Specifické přístupy metodik softwarového vývoje.

Každý metodický framework softwarového vývoje předepisuje specifické přístupy jak vyvíjet a udržovat software. Od počátků informačních technologií vzniklo mnoho vývojových postupů. Mezi nejvýznamnější z nich patří:

Vodopádový přístup.

Vodopádový model je sekvenční vývojový proces, ve kterém je vývoj nahlížen jako neustále se svažující tok (jako když teče vodopád) fázemi analýzy požadavků, návrhu, implementace, testování (validace), integrace a údržby. Jako první formální popis vodopádového modelu je často citován článek který publikoval v roce 1970 Winston W. Royce (1929–1995), ačkoli Royce pojem „vodopádový“ ve svém článku nepoužil. Royce paradoxně představil tento model jako příklad chybného, nefungujícího modelu. Hlavními principy vodopádového přístupu:

Prototypový přístup.

Vývoj pomocí vytváření prototypů je takový přístup k vývoji software, kde dochází k vývoji neúplných verzí software, tzv. prototypů. Základní principy prototypového přístupu:

Inkrementální (přírůstkový) přístup.

Inkrementální přístup je vhodný pro kombinaci sekvenčních a iteračních metodik softwarového vývoje. Cílem je omezit projektová rizika rozdělením projektu na menší segmenty a zjednodušuje možnost zavedení změn během procesu vývoje. Základní principy inkrementálního přístupu:

Spirálový přístup.

Spirálový přístup je proces vývoje software, který kombinuje prvky designového přístupu a prototypového přístupu tak, aby zkombinoval výhody obou konceptů shora-dolů (prototypování) a zdola-nahoru (designování). Základní principy spirálového přístupu:

Rapid Application Development (RAD) přístup.

Rapid Application Development (RAD) je takový přístup k vývoji software, který zahrnuje iterativní vývoj prototypů. RAD byl původně použit k označení procesu vývoje software, který zavedl James Martin v roce 1991.  Základní zásady RAD :

Další postupy užívané při vývoji softwaru.

Mezi ostatní metodické přístupy a techniky patří:

Témata metodik softwarového vývoje.

Softwarové metodiky se dotýkají různých témat, kterými jsou také:

Pohledový model.

Pohledový model je framework který poskytuje různé úhly pohledu na systém a jeho prostředí, které mají být použity během procesu vývoje software. Pohledy jsou grafickou reprezentací jednotlivých úhlů pohledu.  Pohledy slouží k pochopení velmi složitých systémů a organizaci jednotlivých prvků problému a řešení do patřičných domén podle odbornosti. Při konstrukci systémů odpovídají úhly pohledu často schopnostem a odpovědnostem jednotlivých částí organizace.  Specifikace složitých systémů jsou tak rozsáhlé, že není v silách jednotlivce porozumět všem aspektům specifikací. Navíc má každý účastník procesu různé cíle v rámci systému a tedy i různé důvody pro přezkoumání specifikací systému. Např. manažer bude klást odlišné otázky ohledně sestavení systému, než jaké položí implementátor. Koncept frameworku pohledů tak slouží k poskytnutí odpovídajícího úhlu pohledu na specifikace daného složitého systému. Tyto úhly pohledu uspokojí vždy cílovou skupinu se zájmem o určitý soubor charakteristik systému. S každým úhlem pohledu je spojen specifický druh jazyka s přizpůsobenou slovní zásobou a specifický způsob prezentace pro cílovou audienci daného pohledu.

Modelování podnikových procesů a dat.

Grafické znázornění aktuálního stavu poskytuje velmi účinný nástroj pro prezentaci informací jak uživatelům, tak i vývojářům systému.  Model bývá vytvořen většinou až po provedení pohovoru označovanému business analýza. Pohovor probíhá tak, že zprostředkující klade řadu otázek formulovaných tak, aby byly získány potřebné informace popisující celkový proces. Tazatel zprostředkovává získání informací, ale jsou to především účastníci pohovoru, kdo poskytuje informace. Tazatel by měl mít určité povědomí o popisovaných procesech, ale to není tak důležité jako mít strukturovanou metodiku která podporuje kladení otázek expertům. Metodika je velmi důležitá, jelikož obvykle dochází ke zpracování informací od celého týmu tazatelů a výsledky od všech tazatelů do sebe při kompletaci musí zapadat.

Metodologie vývoje softwaru je souhrn různých postupů, pravidel a nástrojů používaných pro návrh, plánování a řízení vývoje softwaru a zároveň obor, který se zabývá vytvářením, porovnáváním a ovlivňováním jednotlivých metodik vývoje softwaru.

程序设计方法学是讨论程序的性质以及程序设计的理论和方法的一门学科,是研究和构造程序的过程的学问,是研究关于问题的分析,环境的模拟,概念的获取,需求定义的描述,以及把这种描述变换细化和编码成机器可以接受的表示的一般的方法。


Definice.

Poprvé ji popsal v roce 1997 doktor Steven Bratman z Colorada v knize "Health Food Junkies" ("Fanatici zdravé výživy") jako fixaci na zdravou výživu. Původně pojem koncipoval pozitivně a upozorňoval na to, že bychom neměli pít alkohol, jíst chemicky upravované potraviny nebo že bychom měli chodit brzo spát, ale časem se jeho příznivci začali radikalizovat, takže i on sám se od nich distancoval, protože jeho doporučení hnali to do extrému.  Jiná definice ji má za zaujatost zdravou (racionální nebo „prostou“, tj. průmyslově a velkovýrobně nezpracovanou) stravou a vytvoření si striktních zdravých stravovacích návyků do míry, ve které začnou ovlivňovat život daného jedince. S tím souvisí i upuštění od průmyslově upravovaných potravin (zejména těch bohatých na tzv. „éčka“ neboli přídatné látky), nebo takto zpracovaných potravinových výrobků obsahujících kontroverzní látky nebo ingredience s problematickým nebo nevyjasněným přínosem pro lidský organismus. V anglických pramenech se pro tuto poruchu používá termín healthy eating disorder (česky přibližně: "porucha zdravé výživy").

Klasifikace.

Orthorexie je klasifikována jako porucha příjmu potravy, jiné zdroje o ní hovoří o obsesi, fóbii nebo dokonce jako o nemoci či „vážné psychologické poruše“.  V případě, že daný jedinec věnuje zdravému stravování většinu svého času, cítí silné výčitky v případě porušení svých zásad nebo je zdravá výživa nástrojem k překonání jeho osobních problémů, pak jej můžeme označit za orthorektika. K diagnostice této poruchy se používá 10otázkový Bratmanův dotazník nebo Bratmanův rozšířený dotazník ORTO-15.

Příčiny.

Definice zdravé potravy je u jedinců postižených touto poruchou čistě subjektivní. Ačkoliv prvotní motivací je touha být zdravý, k rozvoji orthorexie mohou vést také další příčiny, jako je např. vrozená dispozice k perfekcionismu, nutkání mít vše pod kontrolou, únik před vlastním strachem, snaha o štíhlou postavu, využívání jídla k utváření vlastní identity apod. Sklony k orthorexii mohou mít také ortodoxní vyznavači alternativních výživových směrů, jako je veganství, makrobiotika apod., dále striktní zastánci biopotravin a lidé, v jejichž profesi je vyžadován mladistvý vzhled a dokonalý fyzický stav (např. modelky, herci, sportovci ad.).

Léčba.

Orthorexia nervosa až do nedávné minulosti spadala do kategorie „ostatní poruchy příjmu potravy“, ale v současnosti, kdy se objevuje větší množství pacientů, se začíná léčit samostatně. Orthorexia nervosa doposud nepatří do poslední revize sjednoceného psychiatrického manuálu ("Diagnostic and Statistical Manual", DSM), resp. její páté revize, plánované na rok 2013. V případě, že by přibyla mezi tyto mentální poruchy, budou pacienti trpící orthorexií (stejně jako pacienti trpící ostatními psychologickými poruchami) léčeni chemickou cestou a budou jim předepisovány psychotropní látky takové intenzity, jež podle uvážení psychiatra bude nejlépe vyhovovat úsilí překonat tuto poruchu, respektive ji alespoň udržovat v přijatelných mezích.

Kontroverze.

Orthorexie je předmětem jisté kontroverze, která vychází z potenciálně chybného výkladu této poruchy. Ta se ocitá mezi dvěma extrémy – odhodlání takto postiženého jedince narušit své stravování až k poškození svého zdraví na jedné straně a snahu zahrnout trend racionální výživy mezi psychologické nemoci na straně druhé.  Podle dietologů může být tato porucha nebezpečná, setká-li se pojem „zdravá výživa“ se špatnou interpretací nebo bude-li se lpění pouze na některých zdrojích výživy přehánět do krajních poloh, kdy bude například vynecháváním jedné látky zanedbávána důležitá skupina živin. U některých případů se projevy orthorexie shodují s projevy anorexie.  Pokud by se orthorexie přehodnotila jako psychická porucha, její léčba by pravděpodobně byla cestou psychotropních farmaceutik. Vznikl by pak paradox v tom, že takto diagnostikovaným pacientům, snažících se pomocí zdravé výživy dostat ze svého organismu přídatné látky a chemikálie v průmyslově zpracovávaných potravinách, by se v rámci jejich léčby vpravovaly do jejich těla látky právě tohoto charakteru.

Orthorexie (latinsky "orthorexia nervosa") je psychická porucha, při které se člověk (ve větší míře, než která je považována za „normální“) upíná na zdravou stravu. Orthorektikem je ten, komu myšlenky na zdravé stravování zabírají většinu času a při porušení svých stravovacích zásad se cítí provinile.

健康食品痴迷症(英语:orthorexia nervosa,又称orthorexia)是美国医生 Steven Bratman 于1997年时提出的概念,指人们因过度追求健康饮食而表现出极端的饮食失调,症状包括身心焦虑、无法以一种不经计划的方式进食、除了饮食之外对其它有利于健康的活动失去兴趣等,极端情况下会使人处于严重营养不良状态,甚至导致死亡。


Klubová kariéra.

Ve 14 letech začal hrát juniorský fotbal za Nantes a v 17 letech se prvně objevil na soupisce rezervního týmu. Na konci srpna 1986 si odbyl debut za A-mužstvo při porážce 0:1 proti Bordeaux, Nantes se v tomto období mohlo opírat o hráče, jakým byl například Jorge Burruchaga, mistr světa s Argentinou. Hrál také po boku dalšího mladého talentovaného Francouze Didiera Deschampse. Proti AC Turín 17. září 1986 zaznamenal první start na evropské scéně v Poháru UEFA. Jeho výkony si vysloužily pozornost Marseille a Monaka, v roce 1992 zamířil do Marseille, kde se znovu setkal s Deschampsem. Desailly si postupem času vybojoval místo v základní sestavě, v obranné čtveřici zaujal místo vedle zkušeného Basile Boliho z Pobřeží slonoviny.  V ročníku 1992/93 získalo Marseille pátý titul v řadě a dosáhlo finále Ligy mistrů. Desailly ve finále proti AC Milán uhlídal soupeřova hvězdného útočníka Marca van Bastena a Marseille díky brance Boliho vyhrálo nad italským mužstvem 1:0.  Zatímco se přístavní klub začal potýkat s následky úplatkářské aféry klubového majitele Bernarda Tapieho, Desailly byl na cestě do AC Milán, který v něm viděl vhodnou náhradu jednak za zraněného Zvonimira Bobana, jednak za stárnoucího Franka Rijkaarda, který se vrátil do Ajaxu. Za "Rossoneri" v lize debutoval 21. listopadu 1993 při výhře 2:1 nad Neapolí. První gól za milánský klub vsítil v lednu 1994 v zápase proti Reggianě. Trenér Fabio Capello jej uplatnil jako defenzivního záložníka před takřka neprostupnou obrannou čveřicí Mauro Tassotti, Franco Baresi, Alessandro Costacurta a Paolo Maldini. Italská skvadra získala "Scudetto" (mistrovský titul) a přidala i triumf v Lize mistrů. Desailly si po roce zahrál další evropské finále, tentokrát proti Barceloně Johana Cruijffa. AC Milán zvítězil 4:0 a Desailly pojistil vedení čtvrtou brankou, stal se tak vůbec prvním hráčem v novodobé Lize mistrů, který tuto evropskou soutěž vyhrál dvakrát. V ročníku 1994/95 si zahrál opět ve finále Ligy mistrů, ale AC Milán nedokázal obhájit, Ajaxu totiž podlehl 0:1. Desaillyho kontroverzní „karate“ zákrok na Jariho Litmanena zůstal rozhodčím nepotrestán, k velké nevoli kouče Ajaxu Louise van Gaala.  Začátkem června 1998 se 29letý Desailly přemístil do Londýna, kde se upsal Chelsea. Ta za něj milánskému AC zaplatila částku 4,6 milionů liber. Trenér Gianluca Vialli měl mistrovské ambice, avšak Chelsea skončila v ročníku 1998/99 třetí.

Reprezentační kariéra.

První zápas za francouzskou reprezentaci odehrál 22. srpna 1993 proti Švédsku v rámci kvalifikace na MS 1994. V listopadu 1993 byl u domácí prohry s Bulharskem, Francie se na mistrovství světa neprobojovala.

Marcel Desailly (*7. září 1968, Accra, Ghana) je bývalý francouzský fotbalový obránce či defenzivní záložník a reprezentant ghanského původu. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů.

马塞尔·德塞利(,发音:[maʁsɛl dəsɑji],1968年-9月7日),已退役的法国足球员,世界足坛最佳法国巨星之一。司职后卫,乃法国1998年世界杯冠军队成员。


帕维尔·彼得罗维奇·波斯特舍夫

Životopis.

Mládí.

Narodil se v rodině tkalce. Roku 1904 vstoupil do Ruské sociálně demokratické dělnické strany a ztotožnil se s jejím bolševickým křídlem. Později byl zatčen a vyslán na Sibiř. Stal se jedním z propagátorů bolševismu na Sibiři.

Politika.

V roce 1923 byl vyslán z Dálněvýchodní republiky, aby dohlížel na organizování výboru komunistické strany v Kyjevě. V roce 1925 se stal členem ústředního výboru komunistické strany na Ukrajině.  Za své vlády dohlížel na tvorbu kolchozů a industrializaci na Ukrajině. V roce 1933 se stal prvním ministrem Charkova a Charkovské oblasti. Roku 1934 se stal tajemníkem strany regionálního výboru v Kujbyševě. Zde získal nechvalnou proslulost např. tím, že zastavil výdej školních sešitů jen proto, že byl na jejich deskách vyobrazen Lev Trockij, nebo že na čas zastavil dodávky jídla do města jen z toho důvodu, že v obchodě s potravinami byla objevena klobása, na níž byla vyříznuta svastika.

Pád.

Roku 1938 byl odstraněn ze všech vládních funkcí a byl zatčen. Byl držen ve vězení Butyrka, kde byl 26. února 1939 zastřelen ve spánku ve své cele. Tělo bylo zpopelněno v Donském klášteře.  V roce 1956 byl v rámci destalinizace rehabilitován. Zřejmě mu pomohly sympatie ze strany Nikity Chruščova. Ten se o něm vyjadřoval jako o "poctivém zásadovém bolševikovi".

Hladomor.

V USA bylo publikováno, že byl jedním z organizátorů uměle vyvolaného hladomoru na Ukrajině. Jelikož byl jedním z nejmocnějších mužů Ukrajiny, tato myšlenka se v osmdesátých letech přenesla i do SSSR.  Podle názoru Ukrajinské státní bezpečnosti byl jedním z organizátorů hladomoru. Dne 13. ledna 2010 uznal Kyjevský soud Postyševa, Stalina, Kaganoviče a Molotova vinnými z organizování genocidy na Ukrajině.

Pavel Petrovič Postyšev (;, Ivanovo, Ruské impérium – 26. února 1939, Moskva, SSSR) byl sovětský státní i stranický činitel, organizátor stranické propagandy a publicista.

帕维尔·彼得罗维奇·波斯特舍夫(,1887年-9月6日-1939年-2月26日)是苏共中央政治局候补委员。他在“大清洗”中被定为“外国间谍”遭到枪决,1956年被平反。


Klubová kariéra.

V roce 1978 začal hrát fotbal v klubu SC Freiburg. Později hrál též za Stuttgart, Eintracht Frankfurt nebo Karlsruher, do Freiburgu se pak ještě dvakrát vrátil.  Za německou reprezentaci hráčů do 21 let odehrál čtyři zápasy.

Trenérská kariéra.

V srpnu 2004 se Joachim Löw stal asistentem Jürgena Klinsmanna, který po krachu na mistrovství Evropy 2004 převzal trénování národního mužstva. Práci obou dvou měl doplňoval manažer a další bývalý fotbalista Oliver Bierhoff.  Klinsmann dovedl Německo na domácím světovém šampionátu v roce 2006 ke třetímu místu.

EURO 2008.

Kvalifikace.

První zápas v roli hlavního kouče zvládl, když 16. srpna 2006 v přátelském klání proti Švédsku dovedl mužstvo k výhře 3:0. Záhy započala kvalifikace na EURO 2008. Německo se ve skupině mělo střetnout s Českem, Slovenskem, Irskem, Walesem, Kyprem a San Marinem.  Úvodní utkání proti 2. září 2006 Irsku na domácí půdě skončilo vítězně, o což se jediným gólem zasadil Lukas Podolski. O pět dní později v San Marinu vyhrálo Německo vysoko 13:0. První kvalifikační porážku utrpěl tým až v říjnu 2007 doma proti Česku (0:3), ale to už Německo mělo postup zajištěn, navíc dříve než ostatní evropské týmy. Nakonec se umístilo druhé za Českem.

Závěrečný turnaj.

EURO 2008 pro Německo začalo zápasem proti Polsku. Vítězství 2:0 zařídil dvěma góly 23letý útočník polského původu Lukas Podolski. Pro reprezentaci Německa šlo o vůbec první výhru na evropském šampionátu od finále EURO 1996 proti Česku, neboť na turnajích v letech 2000 a 2004 tři body nezískalo. Druhý zápas skupiny „B“ proti Chorvatsku byli Löwovi svěřenci poraženi 2:1, navíc oslabili o vykartovaného Bastiana Schweinsteigera. Byla to teprve druhá soutěžní porážka Löwa v národním mužstvu. Přímý kop Michaela Ballacka proměněný v gól rozhodl proti Rakousku o postupu do čtvrtfinále na úkor soupeře a spolupořadatele turnaje. Proti Portugalsku zařídili vítězství 3:2 navrátivší se Schweinsteiger, Klose a Ballack. Dramatické semifinále proti Turecku dopadlo výsledkem 3:2 pro Německo znovu hrající v rozestavení 4–5–1. Soupeř Löwa, trenér Fatih Terim, neměl možnost užít služeb několika hvězd včetně útočníka Nihata Kahveciho. Navzdory tomu otevřeli skóre Turci a vyrovnávat musel Schweinsteiger. Klose ve druhé půli upravil stav na 2:1, ale na jeho trefu gólově zareagoval Semih Şentürk. Semifinále rozhodl v 89. minutě vítězným gólem Philipp Lahm. Ve finále se Španělskem tahalo Německo za kratší konec a po gólu Torrese prohrálo 0:1.

MS 2010.

Kvalifikace.

Reprezentace prošla kvalifikací bez prohry z první příčky před Ruskem. V únoru 2009 dal Löw v přátelském utkání příležitost mladému 20letému Mesutu Özilovi, jedné z bodoucích opor reprezentace. Před turnajem se zranil Michael Ballack, jehož v roli kapitána nahradil krajní obránce Philipp Lahm.

Závěrečný turnaj.

V prvním utkání mistrovství světa v Jihoafrické republice se Německo postavilo Austrálii, kterou „smetlo“ výsledkem 4:0. Ve druhém utkání skupiny „D“ ale Löw narazil na Srbsko. V prvním poločase byl vyloučen Klose a branka Jovanoviće přisoudila výhru Srbům. Reprezentace tak poprvé od roku 1986 prohrála ve skupině světového turnaje. Proti Ghaně zajistil postup jediným gólem utkání Özil.  Osmifinálový střet s Anglií poznamenala kontroverze, když případný vyrovnávací gól Anglie na 2:2 rozhodčí neuznali. Přesto byl tým Joachima Löwa tím lepším a na úvodní dvě branky Kloseho a Podolskiho ve druhém poločase navázal dvěma brankami Müller. Německo vyhrálo 4:1. Ve čtvrtfinále proti Argentině se "Die Mannschaft" potřetí na turnaji blýskl čtyřmi góly a vyprovodil jihoamerické mužstvo trénované Diegem Maradonou výsledkem 4:0. To mělo navzdory přítomnosti Lionela Messiho potíže vypracovat si šance, naopak bylo ohrožováno rychlými německými protiútoky. Při svém stém zápase vstřelil dvě branky Klose, tým ale pro semifinále zaznamenal ztrátu v podobě vykartovaného Müllera. Po semifinále se však radovali svěřenci Vicente del Bosqueho, kteří v zápase dominovali a vyhráli 1:0 díky hlavičce Carlese Puyola ve druhé půli. Náplastí byla bronzová medaile po výhře 3:2 nad Uruguayí, byť přímý kop Diega Forlána v nastaveném čase orazítkoval břevno Neuerovy branky.  V tomto období Löw praktikoval zejména rozestavení 4–2–3–1, kdy Kloseho na hrotu útoku podporovali ze stran Podolski (zleva) a Müller (zprava). Uprostřed působil Özil, za kterým se pohybovali dva středopolaři.

EURO 2012.

EURO 2012 pořádali společně Polsko s Ukrajinou. Na úvod skupiny „B“ čelil tým Portugalsku a navzdory herní převaze se trápil se vstřelením gólu. V základní sestavě nastoupilo sedm fotbalistů Bayernu Mnichov. Až 20 minut před koncem to napravil útočník Mario Gómez a Německo tak získalo výhrou 1:0 cenné tři body. Další výhra 2:1 nad Nizozemskem proměnila případný postup v jistotu a opět se o to zasloužil tentokráte dvougólový Mario Gómez. Závěr skupiny proti Dánsku skončil vítězně a německý tým poprvé opanoval skupinovou fázi bez porážky.  Joachim Löw překvapil volbou v útoku a posadil útočnou trojici Podolski–Gómez–Müller. Proti Řecku startovali Marco Reus a André Schürrle se zkušeným Miroslavem Klosem na hrotu útoku. Německo porazilo Řecko 4:2 a vstoupilo do semifinále. Itálie trénovaná Cesarem Prandellim se prezentovala kvalitním výkonem opírajícím se o záložní trojici Andrea Pirlo–Riccardo Montolivo–Daniele De Rossi. Löwův záměr bránit Pirla záložníkem Tonim Kroosem neuspěl. Startující Gómez a Podolski se nebyli schopni prosadit a na jejich místa nastoupili Klose a Reus. O vítězství 2:1 nad Němci se postaral dvougólový Mario Balotelli. Po závěrečném hvizdu se tak Německo muselo smířit se třetím místem na turnaji.

MS 2014.

Německo vedl i na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde s týmem mohl slavit zisk zlatých medailí po finálové výhře 1:0 proti Argentině. Německo získalo čtvrtý titul (první od roku 1990) a zároveň se stalo prvním evropským týmem, který ho vyhrál na jihoamerickém kontinentu. Po mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice zůstal v pozici německého trenéra na další dva roky.

EURO 2016.

Mistrovství Evropy 2016 pořádané Francií začal německý tým vítězstvím 2:0 nad Ukrajinou, které se však nerodilo snadno. Střed pole kontroloval Toni Kroos a Bastian Schweinsteiger, jehož herní praxe byla limitována zraněními. Nepovedeným výkonem se předvedl Mario Gómez, který byl na hrotu odříznutý od ostatních. Do druhého skupinového utkání s Polskem nasadil Joachim Löw Maria Götzeho namísto Gómeze, ale utkání skončilo nerozhodně 0:0, což oba týmy posunulo blíže vyřazovacím bojům. Do středu obrany se vrátil Mats Hummels, po jehož boku se dobrým výkonem předvedl Jérôme Boateng. Ve třetím utkání Německo jediným gólem Gómeze překonalo Severní Irsko. Němci v utkání dominovali a statisticky drželi balón 79% herního času.  Do osmifinálového utkání se Slovenskem vstoupili Němci v rozestavení 4-2-3-1 s Draxlerem nalevo, Özilem uprostřed a Müllerem napravo. Na hrotu se opět ukázal Gómez. Počtvrté na šampionátu udržel tým čisté konto a vyhrál 3:0. Ve čtvrtfinále na Německo čekala Itálie, tedy soupeř, kterého Německo na velkém turnaji do té doby nikdy neporazilo. Utkání nerozhodlo ani prodloužení, což do hry vneslo penaltový rozstřel, ve kterém po výsledku 6:5 uspěli Němci. Semifinále proti domácí Francii však skončilo vítězstvím 2:0 pro Francouze.

Úspěchy a ocenění.

Ocenění a řády:

Osobní život.

Celkem má tři sourozence, tři bratry. V 17 letech dokončil školu a poznal se s budoucí manželkou Danielou. Roku 1986 vstoupili do manželství, které ukončili rozvodem v roce 2016, po 30 letech.  V roce 2003 zdolal horu Kilimandžáro v Tanzanii.

Joachim Löw (* 3. února 1960, Schönau, Západní Německo) je trenér německé fotbalové reprezentace a bývalý fotbalový záložník.

约阿希姆·勒夫(德语:Joachim Löw,1960年-2月3日),生于西德巴登-符腾堡邦,现任德国国家足球队主教练,2014年协助德国夺得世界杯足球赛冠军。


První generace - E12 (1972–1981).

5. řada debutovala v roce 1972 na frankfurtském autosalónu, kde byly představeny modely BMW 520 a BMW 520i, osazené 4-válcovým motorem, poskytujícím 115 resp. 130 koňských sil. Současně byl tímto představen nový systém značení vozů BMW, kdy první číslo určuje modelovou řadu a následující dvě informují o objemu motoru. Neopakovatelný design všech automobilů BMW sedmdesátých let stanovil francouzský designer Paul Bracq. Protáhlé a hladké linie, velká okna a nízká karoserie, originální prvky – například zdvojené přední světlomety či prohnutí zadních sloupků karoserie – byly provedeny v novém stylu a s použitím nových technologií. V druhém roce výroby byl na trh uveden první model s šestiválcovým motorem – BMW 525, s výkonem 145 koňských sil. Úsilí o postupné zvyšování výkonů motorů bylo jedním z hlavních důvodů rozšiřování modelové řady v následujících letech.  V rámci této řady byly vyráběny následující modely:  <nowiki>*</nowiki> Vozy vyrobené BMW Motorsport GmbH (dnes BMW M GmbH)  V Jihoafrické Republice byly na závodě BMW v Pretorii montovány verze 520i, 528i and 530i.

Druhá generace - E28 (1982–1988).

Druhá generace páté řady přímo navazovala na úspěšnou sérii modelů E12 a vyráběla se v letech 1981 – 1988. V roce 1983 se do výroby dostaly také poprvé v 5. řadě modely s dieselovým motorem. E28 byla také první sérií, která měla navržený středový tunel orientovaný směrem na řidiče a s možností systému ABS. Série E28 byla nahrazena v roce 1988 sérií E34.  Během produkce série E28 došlo také v k prvnímu představení BMW M5.

Třetí generace - E34 (1988–1996).

Sériová výroba modelu E34 byla zahájena v únoru 1988 a byl vyráběn až do června 1996, kdy jej nahradil model E39.  V rámci této řady byly vyráběny následující modely:

Čtvrtá generace - E39 (1995–2004).

Prodej modelu E39 byl zahájen v roce 1995 na trzích v Německu a Velké Británii. Na ostatní trhy dorazil o rok později.  V září 2000 byla série E39 vizuálně a technicky revidována. Nově vůz dostal populární přední světla "Angel eyes", pozměněná zadní světla, nové nárazníky a mlhovky. Modernizována byla i paleta motorů. V interiéru vůz např. dostal nový navigační systém s moderním displejem 16:9.

Motory.

Přehled motorů (1995–2000).

!Model!Motor!Počet
válců!Počet
ventilů!Ventilový
rozvod!Vrtání × zdvih
[mm]!Zdvihový
objem
[cm]!Kompresní
poměr!Příprava
směsi!Přeplňování!KAT!Max. výkon
[kW (k) při ot./min]!Max. točivý moment
[Nm při ot./min]!Období výroby! colspan="14" |Zážehové motory ! colspan="14" |Vznětové motory

Přehled motorů (2000–2004).

Produkce.

Limousine: 1995–2003 Touring: 1997–2004

Pátá generace - E60/E61 (2003–2010).

BMW E60 bylo uvedeno do výroby v roce 2003, kombi o rok později.  Model E60 dostal zcela nový vzhled, který byl inspirován sedmičkovou řadou. Sklidil ovšem vlnu kritiky za nevyváženost přední a zadní partie (u sedanu) a mnoha motoristům se více líbí předchozí generace. Tento automobil byl vyráběn i s pohonem 4×4.  Na jaře roku 2007 prošla řada E60 decentním faceliftem.

Šestá generace - F10/F11 (2010-2017).

Před představením nové řady 5, BMW ještě roku 2009 uvedlo verzi GranTurismo, označovanou jako BMW řady 5 GT.

BMW řady 5 (BMW 5 nebo anglicky BMW 5 Series) je úspěšný automobil vyšší střední třídy německé automobilky BMW sídlící v Mnichově. Vyrábí se od roku 1972, nyní v 6. generaci. Legendárním vozem je sportovní model M5, který je považován za nejrychlejší čtyřdveřový vůz současnosti. Modely s karosérií kombi označuje BMW jako "Touring". Je to druhý nejprodávanější model BMW po vozech 3. řady, nicméně se z 50% se podílí na celkovém zisku společnosti. Dne 29. ledna 2008 byl vyroben pěti miliontý vůz této řady, přičemž se jednalo o limuzínu verze 530d v černé metalíze.

BMW 5系列是德国汽车制造商BMW自1972年开始生产的中型轿车系列,介于3系列与7系列之间的车款,现在已经推出到第7代。


Vztah k ostatním vědám a vědecké disciplíny.

Pedagogika se opírá o celou řadu vědních oborů i naopak. Má velice úzký vztah k filozofii, fyziologii, nebo sociologii, čerpá také z historie, pediatrie

Předmět a metody pedagogické psychologie.

Psychologie výchovy je začleněna mezi jednu ze tří hlavních oblastí, kterými se zabývá pedagogická psychologie (Kusák A, s. 9). Při svém zkoumání jsou přitom v rámci psychologie výchovy sledovány a zkoumány rozličné faktory, činitelé a psychické stavy se zaměřením na psychologické aspekty a zákonitosti a jejich vliv a projevy u vychovávaného. Jako předmět pedagogické psychologie je považováno „studium rozvoje osobnosti v podmínkách záměrného, cílevědomého učení a hledání optimálních podmínek tohoto rozvoje ve výchovně vzdělávacím procesu“ (Osladilová, s. 107). V potaz jsou v oblasti psychologie výchovy brány faktory jako je vývoj osobnosti vychovávaného, rysy jeho osobnosti a vlastnosti charakteru a osobnosti, které mají vliv při výchově a vedou ke zdárnému splnění výchovných cílů. Předmětem zkoumání je ale i učitel (vychovatel) a problematika jeho osobnosti, a jeho psychických dalších vlastností, které působí na proces výchovy a vzdělávání.  V rámci psychologie výchovy je mnoho okruhů, které lze uvést jako předměty tohoto zkoumání. Patří mezi ně například osobnost vychovávaného, motivace vychovávaného, emoce, psychické stavy a procesy, tvořivost vychovávaného, temperament vychovávaného, sociální prostředí žáka, studenta či vzdělávaného obecně, sociokognitivní vývoj, sklony k agresivitě u vychovávaného, proces

Zásady, podmínky a cíle výchovy.

Zásady výchovy.

Zásady výchovy jsou obecně platná, praxí

Podmínky výchovy.

Roli hrají vnitřní podmínky a tudíž výchovný proces probíhá za velmi obtížných podmínek, které účinnost výchovného působení výrazně ovlivňují.  V biologických podmínkách hrají roli:  Sociální podmínky, ve kterých se vychovávaný pohybuje, zde je důležitá rodina – sourozenci, zda harmonická či neúplná rodina, nebo

Cíle a metody výchovy.

Cíl je ideální meta, ke které směřujeme. Je důležité dosáhnout maximálního rozvoje každého jedince v souladu s jeho možnostmi. Metody

Pojem učení, znaky učení, podmínky učení a proces učení.

Pojem učení.

Učení je jedna z nejzákladnějších činností člověka. Je to dlouhodobý proces, který u různých jedinců přináší různé výsledky, ty jsou závislé na vnitřních (genetika, nadání

Znaky učení.

Znaky zdokonalují orientaci člověka v jeho životním prostředí, učením vždy čerpá z předcházejících zkušeností, tzn. když se mi

Podmínky učení.

Podmínky učení ovlivňují průběh a výsledky. Vnitřní podmínky učení se hlavně zaměřují na zaměřenost dítěte a jeho zájmy, potřeby, motivy, atd. Je důležité rozvíjet a upoutat jeho motivy a zájmy. Dále jsou důležité citové stavy a rozpoložení, kdy je důležité, aby se člověk učil v době, když je v radostné náladě a rozpoložení, potom vše probíhá dobře a máme pocit úspěchu a radosti. Podmínky také dělíme na "schopnosti obecné" neboli inteligence a "schopnosti specifické", kdy má dítě úzké speciální nadání k něčemu. Důležitost klademe na dosavadní zkušenosti, dovednosti, vědomosti, návyky, hlavní je, že když máme na čem stavět, je to jednodušší. Používáme "zpětnou vazbu", kdy jsou nám poskytnuty informace o dílčích a konečných výsledcích a kde

Proces učení.

Proces učení probíhá v určitém čase a má svůj prostředek a konec. Proces může být "motivační", který popisuje aktivizující a orientující fáze, kdy cílem je vzbudit zájem a zaměřit dítě na určité téma, připravit ho na to, co se bude dít. Dále je důležitý proces "poznávací", kdy seznámíme dítě s tím, co

Druhy učení a její teorie.

Intelektuální učení.

V tomto typu učení získáváme poznatky o určitých předmětech, jevech, jejich využití, významu, atd., kdy výsledkem jsou vědomosti "prvosignální" získané prostřednictvím smyslů, nebo "druhosignální" získané pomocí myšlení a řeči. Osvojování poznatků může být logické, kdy je snaha o pochopení a mechanické kdy je to bez chápání logických souvislostí.  V podmínkách trvalého osvojování vědomostí si osvojujeme aktivní postoj k učení', kdy se musíme chtít naučit na co nejdelší dobu a co nejlépe (neříkat si, ať to mám už rychle z krku a za sebou). Důležitý je úmysl, samostatné přemýšlení při řešení úkolů, kdy učenou látku aplikujeme, např. v matematice si zkusíme vyřešit pár příkladů, v cizím

Senzomotorické učení.

Zde si osvojujeme dovednosti, návyky, napodobování, smyslově pohybové dovednosti a návyky, které jsou založeny na zrakově pohybové koordinaci. Učíme se hygienickým návykům, sebeobsluze, pracovním

Sociální učení.

Sociálním učením si osvojujeme typicky lidské formy chování, kdy se člověk stává člověkem, až když je v kontaktu s člověkem a učí se od něho. Podle aktivity učícího se lze toto učení dělit na "spontánní učení", které probíhá od narození, je nezáměrné a není předem daný cíl, je nepřesné, nesystematické, často zkreslené a nepravdivé, ale velmi dlouho se uchovává v paměti a na "řízené učení mnou" (tzv. záměrné samoučení), kdy si dítě často a samo klade cíl a snaží se ho dosáhnout, je závislé na rozvoji vůle (mezi 2. a 3. rokem), kdy je velmi důležitý velký vliv na vůli a iniciativnost, a "řízené nějakým lektorem", kdy role žáka je pasivnější. Žák získává poznatky prostřednictvím pedagoga. Je pravdivější, systematičtější a má ucelené soustavy poznatků.  Člověk se učí přímým vedením (instrukcí), kdy hlavně u batolete používáme přímou instrukci, ale i v jiném věku (ale

Zvláštní formy učení.

První forma je tzv. "kanalizace", neboli navykání si, kdy si od malička osvojujeme něco typického (doma vaří maminka jinak než jinde - tam mu to nechutná, stejně jako v cizině to nebude

Charakteristika poruch chování dítěte.

Jedinec porušuje společenské normy vědomě a tím se zabývá speciální pedagogická disciplína etopedie (specialista se nazývá etoped) a specializovaná středisková pracoviště výchovné péče se nazývají etopcentra. Etopy jsou např. v Ústí nad Labem, v Praze atd. Převýchova probíhá v dětských domovech do 10 let a v dětských domovech se školou různého typu do 18 let (polepšovna, pasťák). Ve výchovných ústavech (např. v Boleticích u Děčína) se léčí děti s nejvážnějšími poruchami chování – z krádeže, vraždy, tyto děti jsou citově tupé, své prohřešky vyprávějí jako pohádku bez citů.  Charakteristické rysy jedinců s poruchou chování: Jsou citově tupí, tyto děti nejsou schopni empatie, neobjevují se pocity viny, nemají žádné výčitky svědomí a nikdy nepřiznají svou vinu, vždy za to může někdo jiný. Tyto děti jsou egoisté, kdy jsou koncentrováni jen na své prohřešky, důležité je pro ně jen to, co oni potřebují. Hodně dětí jsou agresivní a je to velmi časté, souvisí s citovou tupovostí, děti nejsou schopni empatie. Mají potíže s autoregulací (ovládáním sama sebe), kdy mají děti nižší frustrační toleranci - schopnost odolávat složitým situacím, kde neuspokojí své potřeby. Mívají více konfliktů s ostatními, kdy jejich vztahy jsou povrchní, kvalitativně nediferencované (nerozlišené), snadno zaměnitelné, pro druhé udělají jen to, když z toho oni mají prospěch. Lidem nedůvěřují. Měli bychom vyvodit úvahy při hodnocení poruch chování.  Důležité je také brát v úvahu četnost projevu, kdy je důležité, zda napadl někoho úplně bezdůvodně, nebo měl dobrý důvod. Důležitá je intenzita a závažnost problému, nebo variabilita (proměnlivost, různorodost). Dobré vědět, dobu, kdy se problémy poprvé objevily, kdy je lepší hodnocení a léčba u starších jedinců. Brát v úvahu promyšlenost, jak to připravil, jeho impulzivnost, zda se dítě dopustilo krádeže ve skupině nebo samostatně.

Příčiny poruch chování.

Vnější (sociální).

Hlavním rozvíječem je nejčastěji rodina, když je neúplná, rozvrácená s konflikty, nebo rozvedená. Další příčinou jsou nesprávné styly výchovy, kdy se dítě hodně trestá, nebo moc rozmazluje (nízká frustrační tolerance). Dále, že je výchova příliš tvrdá, liberální, rodiče nemají na dítě čas, nedostatek materiálních prostředků v rodině, nebo naopak příliš opečovávající matka, nedůsledná, nejednotná výchova(matka řekne ano, ale otec řekne ne), nedostatek lásky. Další

Vnitřní.

První příčinou je nervová a psychická onemocnění, kdy u tohoto onemocnění je porucha chování průvodním jevem. Druhou příčinou je snížená inteligence, kdy dítě nedokáže domyslet důsledky, jsou sugestivní (snadno zneužitelné). Třetí příčinou jsou vrozené dispozice, kdy je dítě stejné jako někdo jiný z rodiny. Čtvrtou příčinou jsou epileptici, kteří jsou agresivní, když mají nepoznané a neléčené vady - nedoslýchavost, špatný zrak, poruchy hybnosti, poruchy v citové oblasti (vrozená anomálie). Pátou příčinou je citová deprivace, kdy se děti dopouštějí agresivního chování.

Třídění poruch chování.

Hlavní třídění dle závažnosti a společenské nebezpečnosti. Nejčastější jsou "poruchy disociální (dificilní)", například drobné přestupky proti školnímu řádu, proti normám (pozdní příchod, lhaní), afektivní výbuchy. Tyto poruchy se zlepší drobnými výchovnými prostředky.  Další poruchy jsou "asociální", kdy chování neodpovídá společenským normám, ale ještě nevystupuje proti ostatním, nechce nikomu ublížit. Jsou sice nebezpečnější, ale nejsou namířeny proti ostatním. Hlavním př. jsou: dětské úniky, sebepoškozování, toxikománie, sebevražedné pokusy, negativismus - aktivně odmítá plnit požadavky.  Další poruchy jsou "antisociální", kdy je chování namířeno proti ostatním a chtějí jim ublížit. V této poruše je častá delikvence, kdy se může jednat o přestupek, příčinu, nebo soudní čin. Delikventi jsou stejně trestaní, jako dospělý - za závažné krádeže, fyzické ubližování, závažné falšování podpisů.  Další třídění je podle přítomnosti "agresivity". Buďto jsou děti agresivní, kdy násilné porušují a omezují práva ostatních - přepadení, týrání, vandalismus. Nebo jsou neagresivní, kdy je porušování norem bez agresivity - útěky, záškoláctví.

Formy agresivního chování.

Tyto formy mohou být "extrapunitivní", kdy je agresivita zaměřená navenek proti ostatním lidem, nebo věcem. Nebo je "intrapunitivní", kdy

Varianty agresivního chování.

Agresivním dětem toto chování přináší radost a uspokojení, kdy někoho zmlátí a řekne si, jak

Příčiny agresivního chování.

Hlavní příčinou agrese jsou vlivy prostředí, kdy dítě může tento vliv brát jako obranný postoj, takovou reakci na tlak prostředí. Může to vnímat jako sociální model, kdy dítě napodobuje svůj model, který je agresivní. Nebo to brát jako psychickou deprivaci tam, kde došlo k narušení emočního vývoje. Zde se potom objevuje agresivita.  Další příčinou jsou dědičné dispozice, kdy je možné, že nejbližší rodina je bezproblémová, ale dítě je agresivní třeba po strýci. Další příčina jako je poškození mozku, například po úrazech hlavy, kdy mají problémy s uhlídáním agresivity-má souvislost s

Hlavní body charakteristiky poruch chování.

Záškoláctví a odpor ke škole.

Záškoláctví je to časté jako únikové chování obranného mechanismu, kdy jsou příčiny v rodině, škole, osobnosti dítěte. Dítě s touto poruchou odolává zátěžových situacím hůře. Na začátku bývá jeho chování impulzivní, vede k dalším prohřeškům - lži, podvody. Zde je nutné odhalit a postihovat, protože čím dříve se projeví a

Útěky a toulání.

Tato porucha chování je závažná varianta únikového chování. Hlavními druhy útěků a toulání jsou reaktivní a impulsivní útěky, což je zkratkovitá reakce na nějaké nepříjemnosti doma či ve škole s cílem pomstít se rodičům. Větší výskyt je v pubertě v souvislosti s pomstou a strachem. Tyto útěky jsou nepromyšlené, dítě nemá cíl kam jít a strach mají rodiče. Další druh útěku a toulání jsou plánované a připravované útěky, kdy je výskyt v rodině s opakovanými problémy, většinou však v adolescenci. Dítě má

Lež.

Pravá lež se většinou objevuje ve školním věku, kdy se dítě bojí táty a mámy, a proto lže. Je to jakési podstatné vědomí nepravdivosti a sledování nějakého účelu. Je důležitá významná frekvence, hlavně jak často lže a důležitá situace, za jaké lže. Důležitý je také účel, za jakým lže. Dítě nechce, aby byl druhý z pravdy naštvaný, nebo zatěžovaný, tak zalže.  Hlavním

Krádeže.

Dítě je schopné pochopit slovo „vlastnictví“ a akceptovat normy s tím spojené. Při posuzování krádeže bereme v úvahu místo, způsob, cíle a frekvenci. Krádeže mohou být pocitem beztrestnosti, nebo takový znak určité potřeby - něco chce, ale doma to nemá, tak to ukradne. Ke krádežím se schylují většinou děti ze sociálního prostředí, kdy kradou mimo domov. Tyto děti nemají právní vědomí. Trest často vidí jako nespravedlnost. A když je výskyt u velkého počtu dětí, nejsou tak závažné, protože se neopakují. Důležitý je také způsob krádeže, zda je neplánovaná, příležitostná (teď nás něco napadne – většinou u malých dětí), nebo něco moc chce, tak to ukradne. Hodně časté jsou drobné domácí krádeže, kdy ukradne rodičům drobné peníze z nehlídané kapsy u bundy a něco si za to koupí a po cestě to rychle sní.  Další druh krádeže je plánovaná a předem promyšlená, která je závažnější u staršího věku v partě či samostatně. Prognóza je o to horší, když se objeví hodně brzo. Často je spojena s dalšími poruchami chování, jako je toulání, fetování, prostituce. Krádež může být i organizovaná, která je nejhorší a často přeroste v

Šikanování.

Je to násilné ponižující chování jedince či skupiny vůči slabšímu, který nemůže ze situace uniknout a není schopen se účinně bránit. Bezmocnost a slabost oběti stimuluje a posiluje šikanátora ještě k intenzivnějšímu šikanování. Šikanování má negativní dopad na člověka, kdy má špatnou sebedůvěru, špatný vztah s ostatními lidmi kolem sebe. Šikanování zanechává špatné stopy, protože poté často šikanují šikanovaní. Šikanovaný se špatně sebeprosazuje, je v sociální izolaci a nedůvěřuje lidem.  První typ je šikanování tzv. "skryté", tzv. sociální izolace. Dalším typem je šikanování

Důležitost vztahu mezi učitelem a žákem.

Hodně záleží na tom, jak učitel umí se žáky jednat a navazovat s nimi nový a důležitý kontakt. Učitel musí umět žáka respektovat, poradit mu, i když mu určitý žák je nepříjemný(zlobí) a hlavně jak s nimi umí komunikovat. Učitel a žák tvoří základ ve výchovně vzdělávacích procesech - kvalita, kvantita, výsledky. Vztahy jsou tzv. nositeli vyučování, které bez nich není vůbec možné. Vztah učitel a žák je velmi podobný jako vztah rodiče a děti. Původně předávali vědomosti dětem jejich rodiče.  Důležitá je kvalita vztahu, která je významná při formování postoje žáka k učení. Důležité je, jaký vztah je mezi žákem a učitelem. Pokud je vztah negativní, je také negativní naladění žáka k učivu. Důležité jsou také faktory mezi učitelem a žákem. Důležitá je osobní situace, pohlaví a věk dítěte a jací jsou rodiče dítěte. Důležité je, jak učitel bere svou práci v roli učitele, jako jeho povolání a jak bere důležitost tohoto poslání. Důležité je také, jaké vlastnosti má žák a jaké učitel, jak bere

Odměny a tresty ve výchově.

Odměna.

Odměna vyjadřuje kladné společenské hodnocení chování nebo jednání a přináší vychovávanému uspokojení v některých jeho potřebách, radostech. Nejčastěji odměňují učitelé, vychovatelé, rodiče kladně podle toho, jak se dítě chovalo. Odměna může mít podobu pochvaly, hodnocení, dárku či peněz, empatie, vyhovění

Trest.

Opět trestají učitelé, vychovatelé, rodiče negativně podle toho, jak se dítě chovalo.

Kategorie trestů.

Mohou být tresty "fyzické", které mohou mít podobu výprasku, pohlavku či facce, kopnutí do různých části těla, klečení na hrachu, výprask pravítkem přes ruce, bouchnutím hlavou o nějaký předmět, taháním za vlasy, škrcením, týraní v podobě boucháním předmětem do hlavy, týlu, krku, přivazováním

Funkce trestů.

Tyto funkce by měli zabránit opakovaným trestům, nesmíme ale na dítě příliš mnoho tlačit. Tresty mají motivovat k tomu, aby se trestané dítě zbavilo pocitu viny, ale musíme uložit trest co nejdříve. Mají napravovat škody-ospravedlňovat, kdy má dítě vinu pochopit a vyvarovat se další. Dospělí musí být při zadávání trestů pořádně rozmyšlení, v klidu a trestat opravdu za provinění.  Projevy tělesného trestání mohou být modřiny

Účinek odměn a trestů.

Výchova založená na odměnách má lepší výsledky než výchova s tresty. Děti mohou na negativní výsledky různě reagovat, ale záleží

Duševní hygiena ve vyučování.

Duševní hygienou rozumíme určitý systém pravidel a rad, které slouží k udržení, prohloubení nebo znovu získání duševního zdraví (duševní rovnováhy).  Důležitý je význam například pro prevenci somatických(tělesných) a psychických nemocí, protože, člověk, který je duševně vyrovnaný, nebývá nemocný, tudíž je odolnější. Když zlepšíme psychický stav, zlepšíme i fyzický. Dále důležitý význam pro sociální vztahy, kdy vyrovnaný člověk má blahodárný vliv na své okolí. Pokud je duševní rovnováha narušena, má negativní vliv na sociální vztahy a tudíž vnášejí do vztahů konflikty. Tento člověk je vztahovačný a přecitlivělý. Dále význam pro pracovní výkon, kdy vyrovnaný člověk podává lepší pracovní výkony. Je to důležité pro profese, kde se pracuje s lidmi – lékař, kantor, právník.  Důležité také pro subjektivní spokojenost. Člověk vyrovnaný je spokojený, je v souladu sám se sebou. Člověk nevyrovnaný je v napětí a závisti.

Základní pojmy.

Duševní zdraví je žádoucí stav, který je výsledkem dodržování zásad duševní hygieny (i nevědomky). Nevyskytuje se nepřítomnost příznaků duševních nemocí nebo poruch, tak jinak se nevyskytují žádné odchylky. Stav, kdy všechny duševní poruchy probíhají harmonicky, umožňují správně odrážet vnější realitu a objektivně na ni reagovat, přiměřeně a pohotově reagovat na všechny podněty,

Duševní hygiena ve škole.

Ve škole nesmíme žáky přetěžovat spoustou zkoušek a učením. Musíme mít normální rozvrh, ne toho mít moc a dobře rozmyslet skladbu rozvrhu. Je nutné respektovat výkonnostní křivku – v 9:00 hodin (2.–3. vyučovací hodina) by měly být zařazeny nejtěžší předměty, kdy jsme nejvíce výkonní. Dávat menší zátěž před a po obědě. Je nutné respektovat týdenní duševní křivku – ne těžké předměty v pondělí a v pátek, ale v úterý a ve čtvrtek.  Přestávky nezkracovat, když máme podat výkon. Nepřetěžovat děti učením, protože jsou potom neschopné se dlouho soustředit.  Zkouška je pro děti zátěžový test. Při zkoušení podat otázku hned, nenechat žáka dlouho čekat, protože se zvyšuje tréma. To samé i při písemné zkoušce, je to daleko těžší zátěž. Při ústní zkoušce dávat zpětnou vazbu, tedy říct, zda je to správně, nebo špatně. Nezvyšovat význam zkoušky, jako neříkat „jde ti o všechno, buď končíš, nebo pokračuješ“. Zkoušející by neměli ironizovat a urážet, ale povzbudit. Také dávat informace o možné opravě.  Hospodaření s časem je pro žáka pro podání co nejlepšího výkonu velmi důležité. Časový stres ovlivňuje duševní rovnováhu a často negativně působí na výkonnost. Je nutné zvýšit pořádek a koncentraci. Nikde se nehonit, dělat

Duševní hygiena práce.

Nevyrovnaný člověk, pracující s lidmi na ostatní přenáší své problémy a nevyrovnanost. Duševní práce klade specifické nároky na duševní vyrovnanost. Duševně nevyrovnaný pracovník podává menší výkony nebo se neúměrně vyčerpává, stresuje lidi kolem sebe a přispívá k jejich nevyrovnanosti. Pedagog musí nutně znát podmínky pro duševní práci.

Činitelé ovlivňující výsledky duševní práce.

Hlavním činitelem jsou "fyzikální činitelé", kdy musíme mít dostatek kyslíku, teplota prostředí by měla být 18-20 °C. Musí být přiměřené osvětlení, dostatek prostoru a nehlučnost. Důležitá je dobrá barva, místnost jako celek, klid. A hlavně skvělá životospráva. Dalším činitelem jsou "sociální činitelé", kdy je důležitý dobrý vztah učitel a žák, jaká je učitelova osobnost, jaký je celkový kolektiv třídy, jaký vztah má rodina a škola, kam dítě chodí. Další činitelé jsou "osobní činitelé", kdy rozumíme tomu, že jaké jsou vlastnosti osobnosti, jaké psychické procesy. Důležitý je vztah k práci, jaká vůle, zda máme nějaké nesprávné návyky(nenaplánovanost, neučím se). Zda jsou dobré či špatné podmínky

Pedagogická psychologie (nebo také psychologie výchovy) je hraniční vědecká disciplína, která čerpá poznatky z psychologie a pedagogiky, proto si jsou tyto obory velice podobné. V pedagogické psychologii se zkoumají zákonitosti výchovných vzdělávacích procesů. Pojem pedagogická psychologie se však v každé zemi vykládá jinak. Jde o rozsáhlou oblast zkoumání, která se zaměřuje na psychologické aspekty výchovy i vyučování jako takového. Celý výchovně vzdělávací proces je brán jako velmi komplexní, a psychologie výchovy se zaměřuje na jeho psychologickou stránku. Samotná výchova jako jeden ze základních pedagogických pojmů zahrnuje veškeré záměrné působení na člověka. Psychologie výchovy se poté pomocí psychologie jako vědy, a jejích výsledků v oblasti zkoumání člověka a jeho psychických vlastností a principů chování, snaží o podporu procesu výchovy a vzdělávání. Poznatků získaných v rámci psychologie výchovy je tak využito pro zlepšení (zefektivnění) procesu výchovy nebo i vzdělávání.

教育心理学是研究在教育情境下人类的学习、教育干预的效果、教学心理,以及学校组织的社会心理学。教育心理学的重点是把心理学的理论或研究所得应用在教育上。教育心理学可应用于设计课程、改良教学方法、推动学习动机以及帮助学生面对成长过程中所遇上的各项困难和挑战。“教育心理学”和“学校心理学”这两个名词经常交替使用,但通常从事理论工作及研究的人员较倾向称作教育心理学家,而在学校或学校相关<unk>所从事实务工作的就被归类为学校心理学家。教育心理学关注学生如何学习与发展,实务工作上特别关注有特殊教育需要的学生(不论是资优儿童或有情绪、行为问题等学童)。


Popis.

Krysa obecná je typický myšovitý hlodavec. Je dlouhá 160–235 mm, její ocas měří 185–255 mm a je na něm 220–290 okrouhlých rohovitých prstenců (kroužků). Velikost zadních tlapek činí 29–40 mm, uši mají 22–26,5 mm. Váží 130–250 g.  Krysy žijící v Česku jsou různě zbarvené. Většinou jsou celé tmavé: černé nebo břidlicově šedé na hřbetě i na břiše. Mohou však být i šedohnědé se světlejším nebo přímo bílým břichem a vyskytují se i jedinci rezavě hnědí se světlejším břichem.

Odlišení od potkana.

Krysa je obvykle o trochu méně mohutná, než potkan. Její zbarvení bývá více do černa, zatímco potkan je spíše šedohnědý až hnědý. Pro odlišení obou druhů lze použít následující konkrétní znaky:  Rozdíl je také v chování obou druhů: krysa vyhledává jen sušší polohy, zatímco potkan spíše vlhčí. Celkově krysa svým chováním – v hnízdě a jeho okolí – působí čistotnějším dojmem. Krysy mají skvěle vyvinutý čich.

Rozšíření.

Pochází pravděpodobně z jihu Asie, z oblastí jižně od Himálaje. V polovině 20. století se předpokládalo, že její původní vlastí je jihovýchodní Asie a přilehlé oblasti v Číně; nyní se však její výchozí areál omezuje jen na Indický poloostrov a Cejlon.  Odtud se krysa rozšířila do všech teplejších oblastí světa. Počáteční fázi expanze se dosud nepodařilo uspokojivě popsat. Do Severní Ameriky se dostala zřejmě na lodích dobyvatelů – je zde doložena od roku 1540.

Evropa.

V Evropě je doložena už koncem 2. tisíciletí př. n. l. ze Středomoří (Sardinie a Korsika). Odtud se s rozšiřováním Říše římské dostávala dále do západní a střední Evropy. Na dnešním německém a rakouském území je doložena už z 2. století n. l. a na Britské ostrovy se dostala o 1 až 2 století později.  Ve 20. století začala z chladnějších evropských oblastí ustupovat - v Německu zmizela např. z Vestfálska a její současný výskyt ve Velké Británii je sporadický, i když atlas evropských savců uvádí, že zde přežívá ve velkých přístavech. Zatímco v chladnějších evropských oblastech krysa spíše mizí, do některých jiných naopak proniká: v Čechách se rozšiřuje podél Labe, v Polsku podél Odry a v Maďarsku podél Dunaje.  Přes částečné zmenšování jejího teritoria žije krysa nyní prakticky ve všech evropských zemích. Těžiště jejího výskytu je ve Středomoří, v přímořských oblastech a ve větších přístavech. Nejseverněji byla zjištěna na Špicberkách. Chybí ve Finsku, Norsku, Švédsku, na Islandu a pravděpodobně i na Slovensku. Situace ve východní Evropě není jasná.

České území.

V českých zemích byla nalezena v raně středověkých vykopávkách na Pražském hradě (10. – 13. století). V období vrcholného středověku byla rozšířena již na mnoha místech zejména v Čechách (Tábor, Krašov na Plzeňsku, Tetín na Berounsku) – tedy i na těch, kde nyní nežije. Byla nalezena v pětině archeologických nalezišť.  Později začala krysa z českého území ustupovat. Dříve se uvažovalo, že se tak stalo rozšiřováním přizpůsobivějších potkanů, ale bylo to způsobeno spíše přechodem od sušších dřevěných staveb (pro krysy optimálních) ke kamenným a cihlovým stavbám s vlhčími sklepy a později i kanalizací. Navíc potkani začali do českých zemí pronikat až v 18. století – tedy v dobách, kdy byla krysa již na ústupu.  Krysa se do Českých zemí začala rozšiřovat opět koncem 19. století především říční lodní dopravou. V roce 1879 byla zjištěna v Děčíně, o 35 let později v Mělníce a v roce 1929 byla objevena i v Praze. Podle posledních poznatků (první desetiletí 21. století) žije krysa obecná především v severních a středních Čechách v území od Loun a Rakovníka na západě po Českou Lípu a Mladou Boleslav na východě až po Prahu na jihu. Oblast jejího výskytu se pomalu rozšiřuje – v roce 2000 byla nalezna na jih od Prahy v Říčanech.  Krysy zde rozšiřovala nejen lodní doprava, ale i rozvoz potravin a krmiv. Kromě toho krysy osidlovaly nová území i samy aktivně. Vliv na jejich šíření mohl ve 20. století mít i rozvoj ovocnářství, kdy sklady poskytovaly krysám množství jejich oblíbené potravy.  Na Moravě a ve Slezsku se populace krysy také v novověku snižovaly, ale krysa zde zřejmě ostrůvkovitě přežívala až do začátku 20. století (poslední nález je z Fryštáku v roce 1922). Její výskyt zde však nebyl systematicky sledován. Z posledního období existuje jediný nález z roku 1983 z Beskyd (Čeladná).  V roce 2016 byl zaznamenán případ, kdy na následky kousnutí krysy zemřel v Česku člověk.

Způsob života.

Krysa je stejně jako příbuzný potkan synantropní hlodavec – žije tedy v lidských obydlích nebo blízko nich. Původně jde však o stromový druh, který se soužití s člověkem přizpůsobil až později. V Česku se však ve volné přírodě nevyskytuje – byla pozorována v ovocných sadech během dozrávání ovoce, ale jen poblíž budov. Obdobné to je i v ostatních evropských zemích, pouze ve Středomoří se vyskytuje i ve volné přírodě.  Krysa obecná je oproti potkanovi suchomilný druh. Z tohoto i předchozího důvodu se proto krysa vyskytuje spíše na vyšších místech domů: na půdách, v sýpkách, ve vyšších patrech apod. Hnízda, ke kterým přináší i své zásoby, si staví v různých úkrytech budov. Hnízda jsou vystlaná směsí papíru, vlny a rostlinných vláken. Třetina z nich byla zaznamenána v sýpkách, mlýnech, skladech ovoce a dalších zemědělských plodin (např. olejnin). Další se vyskytovala v kravínech a drůbežárnách (zde někdy i masově), ale i v obytných budovách, kůlnách a podobných stavbách. V okolí hnízd se pohybují po stále stejných cestičkách, které si označují pachovými značkami. Tím si vymezuje svoje území proti příslušníkům jiných skupin.  Je aktivní po celý rok – stejně jako ostatní myšovití hlodavci se neukládá k zimnímu spánku. Velmi dobře šplhá – často se pohybuje po kabelech elektrického vedení nebo potrubích. Nejaktivnější je po západu a před východem Slunce. Žije ve skupinách, které mají 20–60 jedinců; uvádí se však i 60–90 zvířat. Tyto skupiny nejsou nijak hierarchicky uspořádané a i jednotlivé páry nejsou příliš soudržné.  Nevyjasněn je vznik tzv. "krysích králů", kdy se několik zvířat vzájemně zaplete ocasy. Obvykle se nemohou odtrhnout a uhynou. Je popsán případ, kdy se takto svázalo 32 krys.  Vzhledem k své teplomilnosti se v Česku vyskytuje pouze v nižších polohách obvykle do 400 m n. m. Nejvýše byla objevena v Krásném Lese v Krušných horách (610 m).

Potrava.

Potrava krysy obecné – obdobně jako ostatních myšovitých hlodavců – je z větší části rostlinná. Její přesnější složení závisí na tom, kde krysa žije. Konzumuje především dužnaté plody, zrní, brambory, zeleninu nebo zelené části rostlin. Živočišná potrava zaujímá menší podíl než u potkanů. Škodí více nebo méně podle toho, jaký druh potravy ve svém okolí najde: z hospodářských produktů konzumuje obilí, brambory, zeleninu nebo krmné směsi (šrot).  V některých zemích jejího původního výskytu – v jihovýchodní Asii – domorodci krysy chytají a jedí.

Rozmnožování.

Krysy se rozmnožují po celý rok, ovšem v Česku velká část mláďat ze zimních vrhů hyne vlivem nízkých teplot. Ve vrhu je obvykle 6–8 mláďat, byly však popsány i vrhy s 16 mláďaty. Samice je březí 21–23 dnů, mláďata se rodí s hmotností kolem 5 g, začínají vidět v 14–16 dnech. Pohlavně dospívají ve 3 měsících při váze asi 100 g.  Krysy se v přirozených podmínkách dožívají stáří jen 2 – 2,5 roku. Oproti jiným známým myšovitým hlodavcům nedosahuje krysa tak vysoké plodnosti – samice mívají za celý život jen 4–5 vrhů.

Nemoci.

Stejně jako potkan přenáší i krysa obecná infekční choroby. V jihovýchodní Asii přenáší např. jeden z hantavirů – Seoul virus.  Vliv krys z tohoto hlediska nebyl zatím v Česku vzhledem k jejich dosud malému rozšíření podrobněji zkoumán. Obecně je považována za bacilonosiče, zvláště v případě morových epidemií v minulých stoletích. Od 20. století je za nebezpečnějšího přenašeče infekčních nemocí považován potkan.

Nepřátelé.

Krysy jsou v Česku potravou sov a lasicovitých šelem. Podrobněji nebyly tyto vztahy sledovány, pouze bylo zjištěno, že v potravě sov pálených tvoří krysy méně než 1 %.

Krysa obecná ("Rattus rattus") je středně velký hlodavec z čeledi myšovitých, který je často zaměňovaný s potkanem. Oproti němu má delší ocas a uši, ale celkově je subtilnější.

黑鼠(学名:)又称玄鼠、家鼠、黑家鼠、屋顶鼠或大鼠。是鼠科大家鼠属("Rattus")中的一种,原产于热带亚洲,大多分布于印度、东南亚、非洲、欧洲部分地区以及中国的江西、西藏、贵州、云南、海南、四川、江苏、广东、广西、福建、浙江、湖北等地,不过在古罗马时期就已经散布到西亚,到了6世纪时,已经进入欧洲。主要生活于较温暖的地带。


Historie.

Aerolinky byly založeny 20. července 1989 pod názvem "Zagal - Zagreb Airlines" a začaly provozovat lety dopravní pomocí jediného stroje Cessna 402 pro společnost United Parcel Service. Po prvních demokratických volbách v Chorvatsku "Zagal" 23. července 1990 změnily svůj název na "Croatia Airlines".  V roce 1991 podepsaly Croatia Airlines dohodu se slovinskou národní leteckou společností Adria Airways o pronajmutí letounu McDonnell Douglas Md-82, se kterým zahájily vnitrostátní linky mezi Záhřebem a Splitem.  Z důvodu probíhajícího válečného konfliktu a uzavření vzdušného prostoru nad Chorvatskem byla společnost nucena tuto linku zrušit. Ihned po opětovném zahájení provozu získaly Croatia Airlines od společnosti Lufthansa tři Boeingy 737 a staly se členem Mezinárodní asociace leteckých dopravců (IATA). Toho roku také otevřely svou první mezinárodní linku do Frankfurtu nad Mohanem.  V roce 1993 přibyly do flotily dva letouny ATR 42, dva další Boeingy 737 a bylo také otevřena řada kanceláří společnosti v několika evropských městech. Toho roku společnost koupila cestovní kancelář "Obzor" pro organizování zájezdů pro skupiny i jednotlivce. O rok později společnost přepravilo svého miliontého cestujícího. Papež Jan Pavel II. si Croatia Airlines v roce 1994 vybral jako přepravce pro svou návštěvu Chorvatska.  V roce 1995 flotilu doplnil další letoun ATR 42 a společnost přepravila svého dvou miliontého cestujícího. O rok později se Croatia Airlines staly prvními aerolinkami létajícími do Sarajeva po Válce v Bosně a Hercegovině. V roce 1997 přibyl do flotily společnosti první Airbus A320, nesoucí jméno "Rijeka" a v roce 1998 první Airbus A319, nesoucí jméno "Zadar". V tomto roce se Croatia Airlines staly členem Asociace evropských aerolinií (AEA). V roce 1999 se flotila rozšířila o další dva nové Airbusy a společnost začala prodávat Boeingovou část letového parku. V té době přepravily již 5 milionů cestujících.  V roce 2000 dorazily další dva Airbusy a byl otevřen automatizovaný systém prodeje letenek. V roce 2001 společnost získala osvědčení o technické kontrole a údržbě od německého leteckého úřadu Luftfahrt-Bundesamt. 18. listopadu 2004 se Croatia Airlines staly členem Star Alliance.  V roce 2008 byly tři letadla ATR 42 pro krátký dolet nahrazena šesti letadly Bombardier Q400, z nichž první byl doručen v květnu.  V červenci 2009 Croatia Airlines přepravily již 20 000 000.

Croatia Airlines (česky: "chorvatské aerolinie", IATA: OU, ICAO: CTN) je národní leteckou společností a vlajkovým dopravcem Chorvatska. Sídlí v Záhřebu a svou hlavní základnu má na mezinárodním letišti Pleso. Společnost je od roku 2004 členem asociace Star Alliance.

克罗地亚航空(英语:Croatia Airlines)是克罗地亚的国家航空公司,总部设在该国首都萨格勒布。该公司以萨格勒布机场为枢纽,经营国内及欧洲航线,重点城市为杜布罗夫尼克和斯普利特,是星空联盟的区域成员。2008年克罗地亚航空录得3800万库纳的纯利,载客量为187万人次。


Historie.

BDM před rokem 1933.

Různé dívčí skupiny nebo oddíly nazývané často jako Sesterstva HJ (německy "Schwesternschaften der Hitlerjugend") vznikaly v rámci NSDAP již od roku 1923. K ideologii národního socialismu nebo k organizaci Hitlerjugend se dostávalo mnoho dívek převážně prostřednictvím svých bratrů. Tyto dívčí skupiny měly zpočátku jen několik členek a jejich centrální řízení neexistovalo. HJ se stala mládežnickou organizací národně socialistické strany oficiálně teprve v roce 1926, a to na oslavě „Dne NSDAP” (německy "Parteitag der NSDAP"). Dívky v ní však nehrály vůbec žádnou roli a jejich aktivity se zaměřovaly především na ošetřování SA mužů a zásobování Hitlerových chlapců při pouličních bojích. Ze začátku se to týkalo asi 67 děvčat. Do roku 1931 se jejich počet navýšil sice na 1 711, ale ve srovnání s chlapeckými skupinami šlo o zanedbatelné číslo.  Svaz německých dívek byl založen teprve až v roce 1930 a v roce 1931 se stal pod vedením Elisabeth Greiff-Walden součástí HJ. V březnu 1932 byla Elisabeth Greiff-Walden jmenována referentkou pro dívčí otázky ("Referentin für Mädelfragen") a stala se tak součástí říšského vedení ("Reichsleitung"). V červnu došlo k přejmenování funkce na vůdkyni BDM ("Bundesführerin des BDM"). Svaz měl především „"vychovat mladé dívky k rasovému povědomí“" a "„posilovat jejich národnostní německé cítění prostřednictvím společné práce, turistiky, hraní a zpívání za účelem ochrany německého druhu a německého charakteru a přispět tak k vytvoření svobodné německé vlasti“." Počet členek nicméně stále zůstával ve srovnání s chlapeckou členskou základnou Hitlerjugend nesrovnatelně nízký. Pro mnoho dívek nebylo upřednostňování mužnosti a kultovního hrdinství jednoduše atraktivní.  Ještě na konci roku 1932 – bezprostředně před uchopením moci národními socialisty – měl BDM jen 25 000 členek. Dokonce i po roce 1933 zůstával jejich počet dalece za chlapeckým HJ. Vůdce říšské mládeže Baldur von Schirach po svém zvolení ostatní konkurující mládežnické organizace rozpustil nebo zakázal. Vynucený vstup nových dívek z rozpuštěných organizací tak zajistil rapidní nárůst v počtu členství ("gleichgeschaltete Jugendgruppen"). Organizace, kterých se tzv. "Gleichschaltung" nedotklo (katolické mládežnické organizace), byly často ze strany HJ vystaveny silné šikaně.

BDM mezi roky 1933 a 1939.

Po převzetí moci nacisty zažíval svaz nebývalý rozmach a během jednoho roku se počet členek zvýšil až dvacetinásobně. Do svazu nevstupovala nově jen děvčata ze zakázaných nebo sjednocených organizací. Velké množství dívek svazová volnočasová nabídka jednoduše lákala a cítily potřebu „být při tom“. Politická NS-výchova u nich ustupovala do pozadí. Dlouhodobě se ale zvýšená angažovanost nedostavila. Děvčata, která opouštěla základní školní docházku a nastupovala do učebních oborů, neměla nejen mnoho času k odpoledním aktivitám, ale byla také ve věku, kdy upřednostňovala jiné zájmy. Proto byla členská základna starších dívek podstatně menší než v mladší odnoži, v tzv. "Jungmädelbund".  Nová říšská referentka Trude Mohr prosadila od roku 1934 vzdělávání oddílových vůdkyň a začala sjednocovat pracovní náplně. Nejprve zavedla do sportu výkonnostní ocenění BDM, pod vedením Baldura von Schirach státní oslavu „Dne mládeže” ("Staatsjugendtag"), zaměřila se také na kulturní práci a rozvoj výletní a táborové činnosti. Sportovní program sestával z atletiky, sportovních her a gymnastiky. Za atletické úspěchy a dosažené poznatky v týdenních domácích večerech existovala řada ocenění – od různých obyčejných odznaků ("Jungmädelprobe") až po ty ve zlatě ("BDM-Leistungsabzeichen").  Od 1. prosince 1936 vstoupil v platnost zákona o Hitlerjugend a dosud dobrovolné členství se stalo povinným. BDM se tak stal vedle školy a rodiny dalším nacionálně socialistickým výchovně-vzdělávacím faktorem. Do svazu se dostalo i mnoho děvčat, která o členství nestála, a jejich dezorientace postupně gradovala. Tato děvčata se stavěla proti národněsocialistické výchově a pro mnohé další svaz ztrácel povinným členstvím na atraktivitě. V roce 1937 spadala organizace na župní úrovni sice pod HJ, ale v místních a okresních oddílech mohla pracovat samostatně. Dívky od 10 do 15 let tvořily oddíly Kuřátek (německy "Kükengruppen") a od 15 let výše tzv. dívčí společenstva "Mädelschaften".  Vedení HJ se snažilo atraktivitu svazu zvyšovat vzděláváním v domácím hospodaření, do roku 1938 založilo 14 BDM-rodinných škol ("BDM-Haushaltsschulen") a od 19. ledna 1938 nabízelo starším členkám možnost zapojit se do konceptu „Víra a krása” ("BDM-Werk Glaube und Schönheit"). Sport a veřejné pochodování s plnou polní postupně ustupovaly orientaci na rodinnou výchovu. V dívčí tělesné výchově se kladl důraz na grácii a ženskost. Dokonce i tábory s přenocováním se staly pro dívky nepřípustné a místo mašírování se učily pochodové písně. Ženská stránka BDM-výchovy se projevila také v novém zaměření na zdravotní výchovu. Z minulosti zůstala zachována pouze civilní ochrana, jelikož korespondovala u „vyšších míst” s představou možné války.

BDM ve válce.

Vzhledem k tomu, že vedoucí orgány již od přelomu roku 1938/39 započaly s přestavbou mládežnických organizací, byl Svaz německých dívek na válku velmi dobře připraven. Podceněna ale byla otázka vedoucích chlapeckých oddílů po odchodu mladých mužů do války. Děvčata musela převzít nejen jejich úkoly, ale ještě k tomu udržet chod svazu. Hermann Göring proto na dívky apeloval, aby se postavily čelem k „vážnosti situace“ a „spěchaly tam, kde již za starých časů ženy vždy nejlépe plnily své úkoly, v péči o příbuzné a nemocné. Měly však také hlavně podpořit matky a těžce pracující ženy v továrnách a na poli“.  Tomu odpovídala nová náplň činnosti BDM. Dívky se angažovaly na letních relaxačních táborech pro válečně postižené nebo na táborech dětí z oblastí postižených bombardováním (německy "Kinderlandverschickung"), sbíraly léčivé byliny, pořádaly sbírky obnošených oděvů, knih, sbírky finanční, pracovaly na venkově – zejména při sklizních, vyráběly hračky, ale zapojovaly se také do pomoci v domácnostech a v sociální oblasti (hlídání dětí, nákupy, potravinové lístky). Balily polní poštu pro wehrmacht, šily a opravovaly vojenské uniformy, zajišťovaly kulturu v kasárnách a vojenských lazaretech, pomáhaly při vojenských transportech. Pracovaly v nemocnicích, v Červeném kříži, roznášely propagandistické tiskoviny a přebíraly pomocné práce u pošty, v městské dopravě, na nádražích a v civilní ochraně. Přibližně 3 000 dívek přešlo rovnou k SS a část z nich se stala dozorkyněmi v koncentračních táborech.  Zvláštní kategorii činnosti BDM představovalo nasazení na východě, kde děvčata v připojených a okupovaných oblastech východní Evropy opatrovala přesídlené etnické Němce ("Volksdeutsche"). Dále zde budovaly nové oddíly BDM, vykonávaly službu v zemědělství ("Landdienst"), zřizovaly provizorní školy a mateřské školy, pracovaly jako pomocné učitelky, vyučovaly němčinu, pomáhaly selkám, hrály si a zpívaly s dětmi nebo organizovaly pro etnické Němce oslavy svátků zaměřené na upevnění pospolitosti v nových životních podmínkách. Děvčata musela na anektovaném území ("Reichsgau Wartheland") v rámci svého povinného ročního pracovního nasazení nebo v rámci dobrovolné služby (po vyhnání asi jednoho milionu Poláků) pomáhat s resocializací přesídlených zemědělských „etnických Němců“ (přibližně 350 000) z jiných regionů Polska. Postupně zde bylo soustředěno v přibližně 160 speciálních táborech na 19 000 členek BDM. V průběhu čtyř až šesti týdnů pracovaly v patnáctičlenných skupinách. Společně s jednotkami SS byla každá ze skupin zodpovědná za čtyři nebo pět vesnic. Poté, co se setkaly u polských Němců s velkou negramotností, špatnou hygienou a alkoholismem, docházelo u nich nejen ke zklamáním, ale i k vystřízlivění.

Organizace a struktura.

Největší organizační jednotku tvořily "Obergaue (BDM)" s přibližně 150 000 členkami, nejmenší pak "Mädelschaften" a "Jungmädelschaften" s 15 členkami. Každé jednotce velela "Führerin", která se podřizovala vyšším instancím a velela jednotkám nižším. Vůdce říšské mládeže nevelel jen mládežnické organizaci NSDAP, ale od 17. června 1933 mu byla podřízena veškerá mládež Třetí říše. Jednalo se o funkci stranickou a státní. V roce 1933 spadala pod ministerstvo vnitra, v roce 1934 pod ministerstvo školství a od roku 1936 byla tato funkce nejvyšším říšským orgánem a tím také přímo podřízena vůdci a říšskému kancléři.

Vůdce říšské mládeže.

Vůdci říšské mládeže byly podřízeny: "Hitlerjugend" (členila se na "Gebieten" a "Banne"n), taktéž BDM ("Bund Deutscher Mädel"), "Jungmädel" a "Glaube und Schönheit" – všechny tři organizace se dělily na župy "Obergauen" a "Untergauen") Vůdci říšské mládeže byl dále podřízen štáb s náčelníkem štábu ("Stabsführer"). Ten plnil také funkci jeho zástupce ("Stellvertreter"). Pod něj spadaly různé referáty a úřady mládežnického vedení, mimo jiné také říšská referentka BDM, osobní oddělení, úřad pro kulturu, úřad pro tělesnou výchovu a úřad pro tisk a propagandu. Mnoho úřadů bylo během trvání BDM zrušeno nebo přejmenováno, nakonec během války zůstala tři nadřízená místa – úřad pro nasazení, úřad pro vzdělávání a politický úřad. Organizační struktura se pak dělila na čtyři stupně: "Hitlerjugend", "Jungvolk", "Bund Deutscher Mädel" a "Jungmädel." Struktura dívčích organizací se dále členila takto:

Jungmädel.

Jednotkám velely vůdkyně ("Führerin"), jejichž vůdcovství se odvozovalo od názvu jednotky. Vůdkyně nebyly volené, ale jmenovány nadřízenou vůdkyní a jmenování bylo potvrzováno jí nadřízenou "Führerin". V nejnižších oddílech pracovaly vůdkyně dobrovolně a zdarma, v oblastních a říšských funkcích státní služby za úřednický plat. Analogicky to platilo rovněž pro HJ. Mimo vedení oddílu mohly zastávat vůdkyně i jiné funkce nebo mohly spolupracovat s říšským mládežnickým vedením. Zvláště ve vyšších instancích byly funkce finančně ohodnocovány.  BDM  JM  Od roku 1942 došlo nejen ke spojení služebních míst HJ a BDM, ale také ke zrušení označení "Obergau a Untergau". Zůstala jen označení "HJ-Gebiet a HJ-Bann".

Ideologie.

Veškerá mládežnická práce podléhala cílům národně socialistické ideologie, proto byla její náplní především ideologická školení s etnickou a rasovou tematikou. Základem této ideologie byla soudružská pospolitost ("Volksgemeinschaft") podle vzoru frontového kamarádství z první světové války, která se stala modelem pro novou společnost bez dělení na společenské třídy či náboženské skupiny. V praxi nebyla tato ideologie ukotvena, nerovnost se objevovala už v samé hierarchii HJ. Pro dívky platil model "ženy a matky", která měla na základě rasové hygieny zajistit pro stát dědičně zdravé potomky. Pro sportovní aktivity byli najímáni učitelé německé tělovýchovné univerzity (německy "Deutsche Hochschule für Leibesübungen"). Vzdělávání mladých dívek a žen odpovídalo nacistickému ideálu ženství.

Uniforma.

Uniformu museli platit dívkám rodiče. Sociální rodiny si mohly uniformu od státu za mírný poplatek zapůjčit. Sestávala z bílé blůzy, tmavě modré sukně, černého šátku s koženým uzlem a pro zimní období z hnědé bundy se župním štítkem. Mimo běžnou uniformu, jejíž nošení bylo povinné, nosila děvčata i slavnostní taneční uniformu – "Mädeltanzkleid", která se skládala z bílých šatů a červené vestičky, případně z červeného lemu na spodním okraji šatů, a z jednotné BDM uniformy pro sváteční dny – "BDM-Festkleid." Nošení stejnokroje bylo povinné také ve sportu a při práci. Vůdkyně měly svoji speciální uniformu. Nošení uniformy se považovalo za čest, proto se kontrolovalo její správné nošení. Přestupky se trestaly odnětím služebního označení či úplným zákazem nošení uniformy.

Konec války a rozpuštění HJ.

Ke konci války se stávala práce v BDM pro dívky čím dál náročnější, zvláště když musely čelit důsledkům bombardování, kvůli evakuacím a po následném rozpadu infrastruktury nejen ve východní Evropě, ale také doma v západních oblastech říše. Jen stěží neztrácelo jejich nasazení na své kontinuitě. Zrovna tak slábla i kontrola. Zvláště v úplném závěru druhé světové války shledávala děvčata službu jako nudnou a zatěžující a čím dál více se u nich objevovala rezistence či odmítavý postoj. Vzhledem k tomu, že byly dlouhodobě odděleny od svých rodin a jejich spolupráce s muži nebo vojáky wehrmachtu vytvářela mnohé příležitosti k sexuálním kontaktům, odrazila se uvolněná morálka také na špatné pověsti dívek. Lidově se označovala zkratka BDM také jako Bund německých matrací ("Bund Deutscher Matratzen" nebo "Bubi Drück Mich"). Po skončení druhé světové války převzaly svrchovanou moc v Německu čtyři vítězné mocnosti. Spojenecká kontrolní komise zrušila zákonem z 10. října 1945 (Kontrollratsgesetz Nr. 2) celou NSDAP i se svazem BDM a její majetek zabavila. I když bylo členství v BDM povinné, potýkaly se dívky při vyšetřování s těžkostmi a často s nedozírnými důsledky. Například pamětnice z východního Pruska uvádí, že s Rudou armádou dorazila také rozvědka (NKVD), která započala s vyšetřováním. Naivně přiznala, že byla členkou BDM (v 17 letech). NKVD ji poslalo do pracovního tábora na Sibiř, po třech letech byla převezena do pracovního tábora u Kyjeva, kde byla internována ještě dalších pět let. Do NDR se vrátila po osmi letech jako lidská troska a to mohla být ještě ráda, že vůbec přežila.

Svaz německých dívek (německy Bund Deutscher Mädel, BDM nebo BdM) byl založen v červnu 1930 jako dívčí odnož o čtyři roky dříve vzniklé chlapecké organizace Hitlerjugend (HJ) v době národního socialismu v Německu. V počáteční fázi docházelo v obsahovém a organizačním zaměření mezi BDM a ženskou nacionalistickou organizací NS-Frauenschaft (NSF) k interním stranickým sporům. Nakonec byl Svaz německých dívek společně s chlapeckou organizací HJ 7. června 1932 vyhlášen za součást Národně socialistické německé dělnické strany (NSDAP). V roce 1944 patřil se svými 4,5 mil. členkami mezi největší světové dívčí mládežnické organizace. Na základě rozhodnutí Spojenecké kontrolní rady ze dne 10. října 1945 (Kontrollratsgesetz Nr. 2) o zákazu nacistické organizace NSDAP včetně jejích přidružených organizací byla organizace BDM prohlášena za nezákonnou a její majetek podléhal konfiskaci.

德国少女联盟(,缩写:BDM)是纳粹德国希特勒青年团的青年女性分支组织,成员年龄在14至18岁之间。


Název.

Dříve byl národ známý pod jménem "jenisejští Samojedi", odvozeným od řeky Jeniseje, kolem jejíhož toku žili. Tundroví Enci se také označovali "сомату" ("somatu"), "маду" ("madu"), "туруханские" ("turuchanskije") nebo "хантайские" ("chantajskije"), lesní Enci "бай" ("baj"), "пэ-бай" ("pe-baj") nebo "баихинские" ("baichinskije"), obě skupiny souhrnně pak "мангазейские" ("mangazejskije") nebo "карасинские" ("karasinskije").  Podle jedné z teorií je označení "Samojedi", "Samodijci" odvozeno právě z eneckého "somatu".

Početnost a rozšíření.

Enci jsou v současnosti nejmenším samojedským národem vůbec. O vývoji jejich početnosti od prvního sčítání v roce 1926 se dochovalo jen malé množství údajů, shrnutých v tabulce.  Sčítání v roce 1959 zaznamenalo jen 18 lidí enecké národnosti; část Enců tehdy byla sečtena jako Nganasani, další jako Něnci. Etnolog V. Vasiljev proto provedl vlastní průzkum, uzavřený výsledkem „více než 300“.  Při sčítání lidu v roce 2002 s k enecké národnosti přihlásilo 237 lidí, většina v Tajmyrském dolgansko-něneckém autonomním okruhu (197 lidí, z toho 66 uvedlo enčtinu jako mateřský jazyk).  Enci žijí a kočují v západní části Tajmyrského poloostrova v oblasti věčně zmrzlé půdy, tundry a hor: lesní Enci na východním břehu Jeniseje od Dudinky po Igarku (především v osadě Potapovo jižně od Dudinky nebo přímo v Dudince, někteří spolu s Nganasany v osadách Usť-Avam a Voločanka), tundroví Enci severně od Dudinky (většina v osadě Voroncovo v ústí Jeniseje).

Jazyk.

Enečtina, tradiční jazyk národa, patří do samojedské skupiny uralských jazyků. Je aglutinujícím jazykem, připojujícím ke kmeni sufixy, zatímco prefixy úplně chybí. Podstatná jména mají tři čísla, sedm pádů a systém posesivního skloňování. Slovesa mají tři typy časování v závislosti na přítomnosti a určitosti předmětu. Základní slovosled je SOV (podmět-předmět-přísudek).

Enci (rusky: Энцы; zastarale jenisejští Samojedi, vlastní označení "onae eněčeo’", "onaj enču’" – „skuteční lidé“) jsou malý samojedský, původně kočovný národ živící se hlavně lovem divokých sobů (podobně jako Nganasani) a chovem domestikovaných sobů (jako Něnci) obývající západní část Tajmyrského poloostrova kolem ústí Jeniseje.

埃涅茨人(Enets people、энец)是居住在俄罗斯克拉斯诺亚尔斯克边疆区叶尼塞河河口东岸的一个民族,是萨莫耶德人的一种,又称叶尼塞萨莫耶德人。埃涅茨人在人种上属于蒙古人种,使用埃涅茨语。据2002年俄罗斯人口普查,俄罗斯有埃涅茨人237人。此外据2001年乌克兰人口普查,乌克兰也有26人埃涅茨人居住。