Historie výroby.

Historie vývoje.

Po neúspěšném americko-německém projektu MBT-70, uveřejnilo americké ministerstvo obrany v lednu 1973 požadavky na nový hlavní bojový tank, který měl nahradit zastarávající tank M60 Patton. Ministerstvo obrany požadavky v červnu 1973 předalo firmám Chrysler a General Motors. Prototypy tanků byly pojmenovány symbolicky XM1 (jednička jako nástup nové generace).  Při konstrukci byly brány ohledy na nejnovější technologické poznatky a zkušenosti z předchozích bitev. Automatické nabíjení bylo odmítnuto jako nespolehlivé. Další člen posádky posiloval bojeschopnost tanku. Při vyřazení jiného člena posádky mohl v případě potřeby zastat jeho funkci. Absence automatického nabíjení také poskytla možnost oddělit munici od posádky posuvnou stěnou. Roku 1976 obě firmy ukončily práci na prototypech. I přes porušení požadavku na vznětový motor byl vybrán prototyp od firmy Chrysler vybavený plynovou turbínou.  Po zkouškách bylo objednáno 11 předvýrobních strojů, u kterých byly postupně vylepšovány různé nedokonalosti a problémy (zejména problémy s plynovou turbínou). Ministerstvo obrany po zkouškách objednalo 54 sériových strojů, počet byl poté zvýšen na 110. 1. sériový tank byl vyroben 28. února 1980 ve výrobním závodě v Limě ve státě Ohio. Podle amerických tradic byl tank pojmenován po generálu Creightonu Abramsovi (tankovém veliteli za druhé světové války a velícímu generálu MACV ve vietnamské válce).  Výroba se poté rozrostla i do výrobních závodů Arsenal Tank Plant v Detroitu. V březnu 1982 byl Chrysler z ekonomických důvodů donucen prodat výrobní linku a výrobní práva firmě General Dynamics (dnešní výrobce). Změna majitele se pozitivně projevila na množství vyrobených tanků – před prodejem z výrobních linek sjíždělo 30 tanků měsíčně, po prodeji to bylo již 60, poté 70.

Historie verzí.

Verze M1 byla podle americké armády jen provizorním řešením, velmi brzy poté byla verze M1 vylepšena na verzi M1A1. Mezistupněm byla verze M1E1 - Enhanced. Byla určena pro otestování novinek, které měly být použity ve verzi M1A1.  Verze M1A1 měla potřebný 120 mm kanón (kanón je původem z Německa, kde je vyráběn pod označením Rheinmetall L44; v USA je pak vyráběn v licenci jako M256). Mimo jiné byla vylepšena i pancéřová ochrana tanku, hlavně pak přidáním ochuzeného uranu do kritických částí pancíře, dále pak byla tato verze doplněna o nové elektronické vybavení a OPZHN (ochranu posádky proti zbraním hromadného ničení). Zlepšeny byly i jízdní vlastnosti. Hlavně byla verze M1A1 vybavena novým pérováním, vylepšenou převodovkou a lepšími tlumiči. Nejnápadnější změnou je ejektor na hlavni kanónu, pomocí kterého lze snadno rozlišit verzi M1A1 od verze M1. Nejvíce tanků Abrams americké armády je právě tato verze, ale v poslední době probíhá modernizace této verze na nejnovější verzi M1A2 (popř. M1A2 SEP).  Verze M1A2 je vylepšena o velice sofistikované elektronické vybavení, které zaručuje vysokou přesnost kanónu (pro využití iniciativy), zmenšení spotřeby plynové turbíny (řízení spalování), zlepšení komunikace s ostatními tanky na bitevním poli či nové možnosti sledování cílů a použitelnosti za jakéhokoliv počasí (CITV - infrakamera). Z původního vybavení nezůstalo téměř nic. Veškeré analogové vybavení bylo nahrazeno digitálním. Digitální vybavení je navzájem spojeno, takže není problém předat souřadnice cíle, který označil velitel, střelci, aby mohl ihned střílet. Podvozek verze M1A2 je opatřen novými pásy s životností až 4425 km.  Cena tanku Abrams se pohybuje od 2 350 000 až ke 4 300 000 dolarů, poslední verze, M1A2 SEP, je ještě dražší. Výroba tanků Abrams se poslední dobou spíše utlumuje (pravděpodobně kvůli zavedení projektu FCS, Future Combat Systems, do výzbroje), americká armáda však věnuje velké úsilí modernizaci stávajících tanků na verzi M1A2 nebo M1A2 SEP. Americká armáda má také v plánu část svých tanků M1A2 vybavit modernizačním balíčkem TUSK (Tank Urban Survival Kit), který zvyšuje šance na přežití tanků při bojích ve městech. Tank M1 také lze vybavit pluhem k odstraňování min.  Americká armáda také vlastní vozidla vycházející z podvozku tanku M1, konkrétně M104 Wolverine (mostní vozidlo) a vyprošťovací vozidlo Grizzly.

Použití v armádách světa.

Americká armáda používá kolem 8 725 tanků Abrams, z toho 4 393 je verze M1A1. Tanky M1 jsou také používány v jiných armádách, hlavně v armádách zemí blízkého východu:  Tanky Abrams také zkoušely armády Švédska a Řecka.

Historie bojového nasazení.

Tanky Abrams byly nasazeny poprvé ve větší bojové akci teprve v roce 1991, při operaci Pouštní bouře (Válka v Zálivu), bylo zde nasazeno 1 848 tanků typu M1A1. Zde opodstatnily pláty ochuzeného uranu ve svém pancíři. Během operace Pouštní bouře nebyl zničen jediný tank (zřejmě to však bylo způsobeno nedostatkem průbojných střel z ochuzeného uranu irácké armády; irácká armáda proto byla donucena používat munici HEAT, která ničí vozidla kumulativním paprskem o vysoké teplotě, ale je jen málo účinná proti vrstveným pancířům), pouze bylo 18 tanků vyřazeno ze služby kvůli technickým problémům. Tanky Abrams také využily svého technologického náskoku oproti nejmodernějšímu tanku irácké armády T-72. Prováděly své akce mimo jiné i v noci, kdy používaly přístroje pro noční vidění a ničily irácké T-72, které nemohly žádným adekvátním způsobem reagovat.  Dalšího většího bojového nasazení se dočkaly tanky Abrams v roce 2003 při operaci Irácká svoboda. Zde bylo nasazeno pouze cca 500 tanků, které byly použity při taktice bleskové války. Při samotné operaci byly ztráty tanků minimální, ale při následném zajišťování a hlídání Iráku jich bylo ztraceno relativně hodně. Při této operaci se také vyvrátil mýtus o „nezranitelnosti“ tanků Abrams. Irácká armáda doplnila své zásoby kinetické (průbojné) munice, a proto při operaci mohla lépe likvidovat americké tanky (i když probít čelní pancíř bylo stále více o štěstí než o účinnosti munice.); také se velké množství bojů odehrávalo v městských oblastech, kde tanky ohrožovaly především raketometné týmy (využívající především RPG-7) a často útočily zezadu nebo ze strany, kde pancíř Abramse není příliš silný.  Dnes stále ještě tanky Abrams operují v Iráku a hlídají hlavně Bagdádské ulice. Tanky jsou stále ničeny, ale spíše než RPG týmy výbušnými přístroji IED (Improvised Explosion Device; improvizované zařízení využívající dostupné výbušniny; jeden tank Abrams byl dokonce zničen IED, které bylo vyrobené z třech kusů 155 mm munice).  Mimo jiné byly tanky Abrams taky nasazeny v Bosně.

Konstrukce.

Základní konstrukce.

Základem tanku je podvozek s 2×7 pojezdovými koly, jedním napínacím kolem vpředu a jedním hnacím kolem vzadu. Na podvozku je umístěna plně otočná věž přibližně tvaru pětiúhelníku, která je po stranách mírně zkosená. Vpředu na korbě se nacházejí 2 světlomety, vzadu pak 2 koncová světla. Průlez řidiče s průzory je umístěn těsně pod věží, dále jsou pak umístěny 2 průlezy na věži tanku, jeden pro velitele, druhý pro nabíječe. Věž je vpředu zakončena kanónem a vzadu se nacházejí pro Abrams typické komunikační antény a komínek klimatizačního systému. Po stranách věže jsou umístěny výmetnice kouřových granátů.

Pohyblivost.

Tank Abrams je vybaven dvoukompresorovou plynovou turbínou Avco Lycoming AGT1500C, s výkonem 1 119 kW (1 500 hp). Zrychlení z 0 na 32 km/h trvá pouhé 7,2 s. Turbína zaručuje vysokou pohyblivost a také se vyznačuje velmi tichým chodem (proto přezdívka „Šeptající smrt“). Výhodou turbíny je její snadná vyměnitelnost v polních podmínkách a možností výběru paliva (turbína může spalovat benzín, naftu, ale klidně i petrolej apod.). Nevýhodou je pak obrovská spotřeba – na 1 galon (3,79 l) neujede ani 0,6 míle (1 km). Palivové nádrže tanku Abrams jsou proto vskutku obrovské (pojmou 1908 l paliva). Tank je také opatřen automatickou hydrokinetickou převodovkou (DDA X1100-3B), která nabízí 4 rychlosti vpřed, 2 vzad, neutrál a otáčení na místě.  Maximální rychlost tanku se pohybuje v rozmezí 67–72 km/h podle verze, dojezd tanku na komunikaci je cca 460 km (záleží na verzi). Tank Abrams je schopen jet po 60% stoupání a zvládat boční náklon 30–40% podle verze. Překročivost (maximální šířka zákopu nebo jiné podobné překážky), kterou je schopen Abrams přejet je 274 cm, max. výška kolmé stěny je poté 107 cm a brodivost 122 cm bez přípravy, s přípravou až 238 cm. Hluboké brodění Abrams neumožňuje.

Přepravitelnost.

Tank M1 Abrams může být letecky přepravován 2 typy letadel: C-5 Galaxy a C-17 Globemaster III. V letadlech může být přepravován jeden bitevně připravený tank Abrams, nebo u letadla C-5 dva tanky Abrams, které se však ještě musí připravit do bojové akce.  Tanky Abrams se ale ve většině případech přepravují pomocí námořní techniky. Velké lodě dopraví tanky do blízkosti pobřeží, kde se tanky přesunou na obojživelná vznášedla LCAC (Landing Craft Air Cushion), které tanky přemístí až k pobřeží. Pokud je však i tato varianta nebezpečná, vybaví se tanky systémem pro hluboké brodění a vznášedla LCAC je dopraví do blízkosti pobřeží, kde tanky vysadí, a zbytek vzdálenosti již tanky dojedou ve vodě.

Pancéřování.

Pancíř v tanku Abrams je mírně poupravený Chobhamův pancíř. Vrstvený pancíř se nesnadno tvaruje, proto jsou téměř všechny plochy pancíře rovné. Brzy na to byl tento pancíř ještě posílen bloky ochuzeného uranu, které dodatečně chránily kritická místa, zvláště pak přední část věže. Tímto vylepšení však došlo i k navýšení hmotnosti o několik tun, pro samotný tank to znamenalo snížení pohyblivosti (zvláště pak snížení max. rychlosti). Tento pancíř bývá také označován jako DU pancíř (depleted uranium – ochuzený uran). Tloušťka vrstvy ochuzeného uranu je přibližně 100 mm.  Pancíř verze M1A2 (DU pancíř 2. generace) je tvořen z obou stran vrstvou oceli (na každé straně cca 100 mm), která ohraničuje hlavní část pancíře. Hlavní prostřední část je tvořena vrstvou ochuzeného uranu, která je „obalena“ z obou stran plastem zesíleným uhlíkovými vlákny (u verze M1A1 to bývaly 2 vrstvy keramiky; plast je používán hlavně pro absorbovaní rázových vln při výbuchu plastické munice typu HESH). Přední část pancíře tanku je koncipována pro přežití přímého zásahu kinetickou municí až do ráže 125 mm (nejpoužívanější ráže nejpočetnějšího nepřítele tanku Abrams, tanku T-72). Přední část tanku je také značně zkosena (hlavně pak přední část korby) pro zvýšení efektivity pancíře. Tank je také po stranách vybaven kryty pásů, které je ještě možno zesílit reaktivním pancéřováním.  U verze TUSK je tank vybaven dodatečnou ochranou zadní části korby (kovová mříž). Nejnovější verze tanku Abrams, M1A2 SEP, používá pravděpodobně DU pancíř 3. generace.

Výzbroj.

Hlavní výzbroj.

Tank byl původně vybaven drážkovaným kanónem M68 ráže 105 mm (britský Royal Ordnance L7), brzy však byl nahrazen německým kanónem s hladkým vývrtem hlavně Rheinmetall L44 ráže 120 mm (také je používán u tanku Leopard 2, v poslední verzi tanku Leopard 2A6 je jeho delší verze, Rheinmetall L55). Tank s sebou veze až 55 kusů munice (verze M1), novější verze pak pouze 40.  Munice je umístěna v pancéřovaných skříních v zadní části věže (skříně jsou odstíněné a při zásahu odvedou hlavní explozi munice směrem nahoru). Dostřel se pohybuje kolem 3 až 4 km, ale se speciálním druhem munice může být zvýšen až na 8 km (střelba za obzor; tank pouze dostane informace o poloze cíle, počítač vyhodnotí potřebný náměr a odměr a vystřelí). Odměr činí 360°, náměr −9 až +20°. Kanón je také stabilizován, a to jak vodorovně tak svisle a umožňuje tedy i přesnou střelbu za jízdy. Kanón L44 je schopen používat různou munici, hlavní jsou však tyto 4 (první 2 bývají nejpoužívanější):

Vedlejší výzbroj.

Sekundární výzbroj tvoří jeden spřažený kulomet M240 ráže 7,62×51 mm (.308 Winchester), zbraň nabíječe je pak opět kulomet M240. Zbraní velitele je kulomet M2HB ráže 12,7×99 mm (.50 BMG), který je umístěn na průlezu (jeho odměr je 360°, náměr −10° až +65°).  Mimo to také sekundární výzbroj tvoří 4 armádní pistole a jedna poloautomatická karabina M16, pro případ, kdyby byl tank vyřazen a posádka ho musela opustit. Sekundární „výzbrojí“ jsou také výmetnice kouřových granátů (2 výmetnice po 6 granátech; dalších 24 granátů je v zásobě tanku), které brání zaměření tanku (brání zaměření tanku pouze před laserovými zaměřovači, kouř z těchto granátů nedokáže však zabránit zaměření radarem nebo tepelným zaměřovačem)

Zaměřování.

Poslední verze Abramse, M1A2, používá vysoce pokročilé elektronické vybavení, které má mimo jiné i senzory sklonu a síly větru, laserové dálkoměry, termovizní prostředky apod. Toto vybavení slouží k maximálnímu využití momentu překvapení a je koncipováno pro taktiku (jedna střela, jedno zničení).  Toto rozhodnutí se americké armádě vskutku vyplatilo, když tanky Abrams bojovaly při operacích Pouštní bouře a Irácká svoboda proti iráckým tankům typu T-72. Tanky Abrams útočily na velké vzdálenosti a kompletně využily výhodu překvapení. Při operaci Pouštní bouře přišli Iráčané o 3 000 tanků během 4 dnů.

Palubní systémy.

Uvedené informace platí pro verzi M1A2.

Hlavní bojový tank M1 Abrams je nástupce předchozího amerického tanku M60 Patton. Výrobcem tohoto tanku je firma General Dynamics, konkrétně její divize Land Systems. V konstrukci tanku je kladen důraz na ochranu posádky, vysokou přesnost (one shot, one kill) a vysokou pohyblivost. Americká armáda používá 3 verze tohoto tanku: M1 (původní verze), M1A1 (vylepšena byla především palebná síla a ochrana posádky, dnes nejpoužívanější verze) a M1A2 (bylo zdokonaleno elektronické vybavení). Tank je pojmenován po generálu Creightonu Abramsovi (americký generál ve vietnamské válce).

M1艾布兰主战坦克(英语:M1 Abrams)是美国陆军和美国海军陆战队的主战坦克。美国在1970年代后期开发M1艾布拉姆斯是要取代M60巴顿系列坦克,M1在1980年开始服役,其家族主要有M1、M1A1及M1A2;后续的改良型M1A3仍在开发阶段。M1坦克以前任美国陆军参谋长、第37装甲团指挥官和驻越美军司令官的克雷顿·艾布兰陆军上将命名。


Dětství v Libanonu.

Chalíl Džibrán se narodil roku 1883 ve městě Bšarré (Bsharri) v oblasti severního Libanonu v rodině maronitských křesťanů. Jelikož pocházel z velmi chudých poměrů, během svého mládí stráveného v Libanonu se mu nedostalo žádného oficiálního vzdělání. Nicméně navštěvovali jej kněží, kteří ho vzdělávali v oblasti arabského jazyka a učili jej o Bibli. Během tohoto období se začaly v hlavě Chalíla rozvíjet myšlenky, které se později objevily v jeho dílech, např. dílo "„Prorok“".  Poté co byl jeho otec uvězněn za podvody a daňové úniky, turecké úřady zkonfiskovaly jejich rodinný majetek. Džibránův otec byl propuštěn roku 1894, ale rodina neměla žádný domov, a proto se jeho matka Kamilah rozhodla následovat jeho strýce a emigrovat do USA, jeho otec se rozhodl v Libanonu zůstat. Tak tedy Kamilah spolu se svými dětmi Chalílem, jeho mladší sestrou Marianou, Sultanou a polovičním bratrem Peterem (Butros) odcestovali do New Yorku 25. června 1895.

Život v Americe.

Toho času byla druhá největší libanonsko-americká komunita v Bostonu a jeho okolí, což bylo důvodem, proč se Džibránovi usadili právě zde. Aby jeho matka uživila rodinu, začala pracovat jako podomní prodejce. V Bostonu také začal Khalíl navštěvovat školu od 30. září 1895. Protože v Libanonu nenavštěvoval žádnou školu, byl v Americe zařazen do speciální třídy pro imigranty, kde byla rozšířená výuka angličtiny. Zde mu navrhl jeho učitel angličtiny jeho původní jméno poangličtit, aby bylo pro Američany lépe akceptovatelné. V důsledku tohoto vzniklo z původního Khalil slovo Kahlil. V dnešním západním světě je známý především pod jménem Kahlil Gibran.  Roku 1898 se rozhodl vrátit do své rodné země studovat arabskou literaturu. Téhož roku se rozhodl vydavatel Fred Holland Day použít některé Džibranovy kresby na přebal knihy.  Roku 1902 se však dozvěděl, že jeho matce byla objevena rakovina a jeho sestra Sultana má tuberkulózu. Okamžitě se vydal na cestu, avšak přijel příliš pozdě. Sultana zemřela 4. dubna 1902 ve věku 14 let. Rok na to zemřel i jeho bratr Peter (Butros) 12. března 1903. Matka podstoupila operaci pro odstranění nádoru. Nakonec však 28. června zemřela také.  Mezitím Fred Holland Day a Josephine Peabody připravovali Džibranovu debutovou výstavu, která byla otevřena 3. května 1904 a byla široce uznávána. Umělec se tak ve svých 21 letech dočkal svého prvního výtvarného vystoupení. Během výstavy se setkal s Mary Elizabeth Haskell, ředitelkou Bostonské dívčí školy. Jejich vztah měl na jeho tvorbu zásadní vliv, protože právě na její popud začal psát v anglickém jazyce. Předtím psal pouze v arabštině a jí se povedlo postupem času zcela „přeměnit“ jeho práci. Mary byla v dospělém životě Džibrana nejvlivnější a nejdůležitější osobou.  Za vydání čtvera příběhů nazvané "„Odbojní duchové“" byl roku 1908 vyobcován z katolické církve. 1909 odjel do Paříže na dvouroční studium výtvarného umění. Zde jej silně ovlivnil tehdy populární umělecký směr symbolismus. Neschopen akceptovat striktní pravidla výuky se rozhodl školu opustit a vydat se s Ameenem Rihanim na cestu do Londýna. V červnu se dozvěděl o smrti svého otce v Libanonu.  Po krátkém období cestování v zahraničí se roku 1910 vrátil do Ameriky, kde učinil Mary nabídku, ta však pro velký věkový rozdíl odmítla. Naštěstí tento fakt nijak neohrozil jejich přátelský vztah, který trval ještě dlouho poté. Roku 1912 napsal arabsky dílo "„Zlomená křídla“," jež je zčásti autobiografické, pojednává o zklamání a lásce. Nadále Džibrán portrétuje, maluje, je politicky aktivní proti turecké okupaci v Libanonu. V roce 1918 vydal své první anglické dílo "„Blázen“" (v originále Madman). Stává se populárním, žije společenský život. Inspiraci nacházel především v Nietzschem, boží moudrosti a východních kulturách. V roce 1920 založil společně se svými přáteli literární spolek "Al-Rabitah Al-Qalamiyyah" v doslovném překladu Svaz pera, což přineslo prvky soucitnosti a pochopení nejen do jeho děl, ale také do tvorby mnoha jiných autorů jako jsou například Mikhail Naimy a Ameen Rihani. Spolek měl celkově obrovský vliv na usedlou arabskou literaturu a formu psaní nejen v Americe, ale na celém světě.  V roce 1928 navzdory prohibici hledá útěchu v alkoholu a stává se z něj alkoholik. Jeho zdraví se hroutí a lékař konstatoval cirhózu jater. Ignoroval rady lékařů, namísto toho se dal na pití tvrdého alkoholu a ponořil se sám do sebe a své práce. V listopadu napsal své nejrozsáhlejší dílo „Ježíš, syn člověka“.  Džibrán zemřel roku 1931 v newyorské nemocnici 10. dubna ve věku 48 let v důsledku rozšiřující se rakoviny jater. Ještě před svou smrtí vyslovil přání, že chce být pohřben ve své rodné zemi, Libanonu. Toto přání mu bylo splněno roku 1932, kdy jeho sestra Mariana a Mary Haskell koupily klášter Mar Sarkis (Zgharta-Libanon).

Díla.

pozn.: díla jsou řazena chronologicky

Chalíl Džibrán; anglicky Khalil Gibran; (6. ledna 1883 – 10. dubna 1931) byl původem libanonský malíř, básník a spisovatel, který strávil většinu času v USA.

纪伯伦·哈利勒·纪伯伦(阿拉米语:ܓ̰ܒܪܢ ܚܠܝܠ ܓ̰ܒܪܢ,,1883年-1月6日-1931年-4月10日),吉布兰是旧译,黎巴嫩诗人,代表作:《泪与笑》、《沙与沫》、《先知》。


Kalení ocelí.

Kalení je tepelné zpracovaní spojené se vznikem nerovnovážné struktury. Je prováděno jak u nástrojových ocelí, tak u ocelí konstrukčních, a to pro zlepšení určitých mechanických vlastností. Kalením se dosahuje u součástí vysoké tvrdosti a odolnosti proti opotřebení. Tyto vlastnosti jsou spojeny se vznikem nerovnovážné struktury martenzitu a bainitu, které jsou požadovány po správném zakalení. Zakalením oceli se vždy zvýší i její pevnost v tahu. Současně se zvětší i její objem. To způsobuje problémy hlavně při kalení velkých součástí: deformace, křivost, velké vnitřní pnutí, nebezpečí trhlin, až prasknutí součástí. Kalením se zvětší objem oceli - to je ovšem jen velmi zhruba řečeno pro kalírenské učně, aby pochopili výuku o rovnání křivých dílů po kalení. Ve skutečnosti to není tak jednoduché a jedná se o rozsáhlé teorie kalení.(Například se kalením pokřiví větší ocelová součástka. Kdybychom tuto součástku vyžíhali--a uvedli ji tím znovu do výchozího stavu, zůstane už nadále křivá).  U konstrukčních ocelí je martenzit výchozí strukturou pro další tepelné zpracování, například popouštění za vyšších teplot (zušlechťování), jehož výsledkem je jemná popouštěcí struktura sorbit, která má výbornou kombinaci pevnosti, tvrdosti a houževnatosti. Toto zušlechťování je vlastně zvláštní způsob kalení, při kterém nejde o tvrdost, ale o zvýšení pevnosti v tahu na mm. Naopak u nástrojových ocelí je martenzit strukturou konečnou, která právě u těchto ocelí zajišťuje vysoké hodnoty tvrdosti a houževnatosti. Jemnost, resp. zrnitost je závislá od rychlosti ochlazování, ale i dalších faktorů (nečistoty v kovu atd.). Čím je rychlost vyšší, tím je struktura jemnější. Kalící teplota je nižší než teplota tavení kovu a je závislá na obsahu uhlíku; dá se vyčíst z diagramu Fe-FeC.  Kalení je zakázáno u ocelových součástek a strojních dílů, které by při nečekaném prasknutí mohly způsobit úraz. Například pro kované háky u zvedacích zařízení platí zásada, že při nadměrném přetížení se musí hák natahovat a tím varuje obsluhu. Kalený hák by nečekaně praskl a břemeno by spadlo.  Při velké křehkosti oceli se říká, že je překalená, což je zavádějící, neodborný výraz. Pokud se po úderu ulomí ostří sekáče, je to proto, že byl příliš křehký. Příčina je však v tom, že byl zakalen na příliš velkou tvrdost. Řešením je znovupřekování a popuštění na nižší tvrdost, přičemž vzroste houževnatost. Tvrdost a houževnatost spolu úzce souvisí a kaličství vždy znamená nalezení optimálního kompromisu mezi těmito veličinami. Nelze dosáhnout obojího zároveň.  Pokud se ochlazuje tekutý kov extrémně vysokou rychlostí, nestihnou se v kovu vytvořit zárodečná centra a kov tuhne jako amorfní, tzn. bez krystalické struktury. Takovéto vysoce nestabilní kovy se nazývají též kovové sklo.  Opakem kalení je žíhání, používané k výrobě co nejměkčí oceli. Ocel z huti je dodávána vyžíhaná, tedy v základním nebo výchozím stavu. Jestliže se kalení nepodaří, musí být vyžíhána (vrácena do výchozího stavu) a znovu zakalena.

Základní pojmy.

kalitelnost – je schopnost materiálu dosáhnout kalením určité tvrdosti. Je zásadně ovlivněna obsahem uhlíku. Jako kalitelné jsou označovány oceli s obsahem uhlíku nad 0,2 %, kdy lze již zaručit vznik zákalné struktury. Oceli nad 0,35% C se považují za dobře kalitelné. U legovaných ocelí se obsah uhlíku potřebný k zakalení mírně snižuje a to díky přísadám legujících prvků v oceli.  Doplněk: Kalitelnost je schopnost materiálu dosáhnout min. 50% martenzitu ve struktuře. Legující prvky především zvyšují prokalitelnost.  prokalitelnost – je schopnost oceli dosáhnout tvrdosti, odpovídající její kalitelnosti v určité hloubce pod povrchem kalené součásti. Lze ji jednoduše ověřit Jomminiho čelní zkouškou prokalitelnosti.  Doplněk: Prokalitelnost je hloubka, do které materiál obsahuje min. 50% martenzitu.  zakalitelnost – je nejvyšší dosažitelná tvrdost oceli, která je dána především tvrdostí martenzitu (která je ovlivněna obsahem uhlíku v oceli, se zvyšujícím se obsahem tvrdost martenzitu stoupá).

Kalící prostředí.

Základní pravidlo je, čím má ocel méně uhlíku, tím rychleji musí být ochlazena. S přibývajícím uhlíkem rychlost chlazení zpomalujeme a nejpomalejší je u vysoce legovaných ocelí (legury jsou špatným vodičem tepla, ocel se nedokáže naráz ochladit a popraská). Při kalení potřebujeme ocel ochlazovat kritickou rychlostí, volba kalícího prostředí závisí na kalitelnosti a prokalitelnosti:

Kalení je způsob tepelného zpracování ocelí (austenitické oceli a ostatní kovy kalit nelze). Při něm se ocel ohřeje na tzv. kalící teplotu, a poté se prudce ochlazuje. Tím získává lepší mechanické a fyzikální vlastnosti. V případě oceli dochází ke vzniku přesyceného tuhého roztoku uhlíku v železe (tzv. martenzitu). Ten je charakteristický jemnou strukturou. Kalíme proto, abychom dosáhli vyšší, případně maximální tvrdosti výrobku nebo jeho pracovní plochy, například břitu. Kalená součást má vyšší tvrdost, ztrácí však houževnatost a proto se stává křehčí. Kaličství je specializovaná profese, kterou nelze vykonávat bez znalosti teorie, do oceli "nevidíme" a nemůžeme sledovat průběh kalení. (Jen pro zajímavost možno uvést, že kdysi kalírenský mistr dokázal pouhým okem určit teplotu rozžhavené oceli s přesností ± 20 °C.) V dnešní době mají kalírenské pece veškeré procesy řízeny počítačem a dělník ji pouze obsluhuje. Přesto i dnes je vysoká kvalifikace kaliče nadále nutná, aby v případě zmetkovitosti dokázal nalézt příčinu.

淬火,俗称(zhàn)火(英语: Quenching),金属和玻璃的一种热处理工艺。把合金制品或玻璃加热到一定温度,随即在含有矿物质的水、油或空气中急速冷却,一般用以提高合金的硬度和强度。


Počátky.

Champlain se již od svého mládí plavil po moři a v roce 1598 se plavil do Ameriky pod španělskou vlajkou. Po návratu sepsal zprávu a předal ji francouzskému králi Jindřichu IV. Tato zpráva obsahovala 60 map a Jindřich žasl nad kartografickými schopnostmi tohoto mladého muže. Champlain obdržel titul královského kartografa s malou osobní rentou. Po dvou letech se vydal v čele nové výpravy do Ameriky, která vyplula roku 1603. Výprava směřovala stejnou cestou jakou plul Jacques Cartier před tolika lety a dostala se k vesnici Hochelaga. Vesnice však byla prázdná, její obyvatelé uprchli před útočnými Irokézy. Výprava zde potkala kočující Indiány, se kterými směnili kožešiny a vrátili se zpátky do Francie. Téhož roku prozkoumal Champlain oblast kolem řeky sv. Vavřince. Do těchto končin ho přilákal slíbený monopol na obchod s kožešinami a ""Otec Kanady"" nebo také nazývaný jako ""Otec Nové Francie"" ("Père de Nouvelle France") se do této oblasti zase po roce vrátil. Poslal do této oblasti dvě lodě, kterým velel Sieur de Monts, a na kterých bylo 79 cestujících z Francie. De Monts měl od francouzského dvoru nařízení založit v Kanadě obchodní společnost a kolonii zvanou Akádie. Aby se vyhnuly kruté zimě v nížině sv. Vavřince, rozhodli se Francouzi přezimovat jižněji, na ostrůvku u vjezdu do zálivu Bay of Fundy. Ukázalo se to jako katastrofální rozhodnutí, jelikož na celém ostrově nebyla žádná pitná voda a na písčité půdě se nedaly pěstovat žádné plodiny. Muži umírali na nemoc kurděje, do té doby neznámou nemoc, a záhy pochopili, že musí být zapříčiněna jednotvárnou stravou - uzené maso, solené ryby, ovesné vločky a suchary - typickou stravou tehdejších kolonistů. Jelikož zima toho roku nastala velmi brzy, porazili kolonisté stromy, které by je chránili před větrem, aby měli čím topit. Okolní moře bylo plné ledovců, takže lodě nemohli odplout a byly na ostrově uvězněné až do jara.  Champlain se roku 1604 vydal do Nové Francie znovu a působil zde jako průvodce Pierra du Guast, sieura de Monts, který měl za úkol usídlit v Nové Francii sto kolonistů. Přestože bylo velice lákavé vrátit se znovu do Francie, Champlain a osadníci kteří zimu přežili naložili všechen zbylý majetek na lodě a přepluli na druhou stranu zálivu. Tam, na západním pobřeží ostrova Nova Scotia, založili osadu Port Royal, dnešní Annapolis. Malý přístav se stal centrem první stálé francouzské kolonie v Americe. Obchodníci s kožešinami a ostatním zbožím postupně zakládali obchodní stanice po celé Akadii, která se brzy prostírala na polovině dnešní provincie Nova Scotia a po části New Brunswicku. Obchodní stanice, které odesílaly do Francie tisíce bobřích, vydřích a losích kožešin, lákaly do Nového světa další a další kolonisty.

Založení Québec City.

Po zimě se výprava plavila po východním pobřeží Severní Ameriky a celé toto pobřeží zmapovala. Roku 1607 se vrátila do Francie. Za rok vyrazil Champlain do Nové Francie znovu a tentokrát měl nad výpravou plné velení (zodpovídal se Sieuru de Monts ve Francii). 3. července 1608 byla otevřena obchodní stanice, která se nacházela poblíž huronské vesnice Stadacon, tato stanice dostala jméno Quebec. Již od počátku se Champlain snažil navázat dobré vztahy s Indiány. Brzy se mu podařilo spřátelit s kmeny Huronů a Algonkinů, které žily v této oblasti. Indiáni se často opakovaně vydávali do Quebecu a obchodovali s Francouzi. Ještě na konci roku 1608 vypravil Champlain své lodě do Francie (byly plné kožešin) a sám zde zůstal ještě s dalšími 28 muži. Na jaře roku 1609 přišli ke Quebecu válečníci Huronů a požádali Champlaina o pomoc proti Irokézům. Champlain svolil a v létě téhož roku se se dvěma svými muži vydal s Indiány na cestu. Výprava se dostala do míst, kde dnes leží Champlainovo jezero a potkala se zde s Irokézi. Bylo domluveno, že boj bude zahájen dalšího dne. Hned za rozbřesku byly obě armády připraveny k boji. Champlain, který byl v čele Indiánů, vypálil ze své muškety. Po tomto výstřelu zůstali na místě dva mrtví indiánští náčelníci. Irokézové se zalekli, ale po chvíli chtěli zaútočit. V tom vystřelili ze svých mušket i dva zbývající Francouzi a Irokézové se dali na útěk. I když tato událost upevnila přátelství mezi Hurony a Francouzi, z pozdějšího pohledu se ukázalo, že šlo o velikou strategickou chybu. Irokézové byli v této oblasti dominující silou, která dokázala postavit do boje 10 000 mužů.  Už nikdy nezapomněli Irokézové na tuto událost a neustále napadali francouzské osady. V 18. století se spolčili s Brity a hráli důležitou roli v pádu Nové Francie. Champlain se v roce 1610 vrátil do Francie, ale ještě předtím přemluvil Algonkiny, aby do svého tábora přijali jednoho Francouze. Když se na jaře roku 1611 vrátil, vyprávěl mu tento Francouz o jezerech, která jsou více na západě. Champlain chtěl co nejrychleji uspořádat výpravu, která by měla za cíl prozkoumat tyto jezera. Avšak Siuer de Monts přišel o monopol a z Francie se hrnuli obchodníci, kteří chtěli co nejrychleji zbohatnout a vrátit se zpátky do Francie. Brzy došlo mezi Indiány a Francouzi k mnoha nepokojům a Champlain se velice snažil, aby nevypukla válka. Nakonec se Champlain vrátil do Francie a šel žádat krále o udělení monopolu. V roce 1613 se vrátil do Nové Francie jako její guvernér, ale všichni Huroni již kraj kolem řeky sv. Vavřince opustili. Champlainovo úsilí přišlo vniveč.

Hledání severozápadní cesty a osídlování "Nouvelle France".

Když se Champlain vrátil do Nové Francie, ihned se sešel s mužem jménem Nicholas Vigneau. Ten tvrdil, že nalezl průjezd do Číny. Champlain se ihned vydal na průzkumné cesty, které uskutečnil v roce 1613 a 1615. Cílem nadále zůstávalo nalezení cesty vnitrozemím až k pobřeží Čínského moře. Po dramatické plavbě na řece Ottawě se od tamních Indiánů dozvěděl, že Vigneau lhal. Po této výpravě se Champlain snažil se svými indiánskými spojenci porazit Irokéze, avšak tato snaha nebyla úspěšná. Kolem roku 1620 vyslal Champlain Francouze Étienna Brûlé, aby prozkoumal oblast na západ od Huronského jezera. Brulému se tato expedice podařila a zmapoval tamní oblast (jednalo se o území dnešních provincií Ontario a Québec).  Samotný Champlain se věnoval správě Quebeku. I když obchod s kožešinami vzkvétal, v Quebeku nežil stále takřka nikdo. Obchodníci se zde zdrželi jen krátkou dobu a vrátili se do Francie. V celé Nové Francii žilo stále pouze osmdesát osob, včetně katolických misionářů. Champlain dělal vše proto, aby mohl splnit kolonizační požadavky francouzské koruny. Už od roku 1615 posílal do oblasti Akadie a Québecu jezuity a františkány, aby mezi Indiány konečně začal šířit křesťanskou víru. Ve zprávách které posílal do vlasti bájil o úrodné zemi, o celkovém blahobytu - rolníkům sliboval mnohem lepší podmínky než v rodné Francii. Dělal vše proto, aby do Nové Francie konečně přilákal co nejvíce lidí. Ve Francii existovala určitá skupina obyvatel, která možnost odstěhování z Francie nadšeně uvítala. Jednalo se o hugenoty a těm, jakožto protestantům, byly brány Nouvelle France (Nové Francie) nadobro uzavřeny.  Počet obyvatel přes všechny jeho snahy pořád stagnoval a Francie si nemohla činit nárok na prozkoumané oblasti a osídlená území Kanady. Kardinál Richelieu, francouzský ministr, roku 1627 zakládá obchodní společnost Nová Francie (nazývaná také "Společnost stovky partnerů"), která měla dobytí a osídlení Kanady uspíšit. Jako návnadu nabízela francouzská koruna zájemcům obrovské pozemky za podmínky, že je majitelé vymýtí, založí na nich plantáže a zajistí jejich obdělávání. Těmto pozemkům se říkalo "seigneurie" a jejich majitel se nazýval "seigneur". V dnešní provincii New Brunswick existovalo 24 takových lén. Francouzům se však do Akadie příliš nechtělo, dokud jim majitelé statků nedovolili, aby kromě obdělávání půdy mohli také obchodovat za účelem velmi vysokého zisku s kožešinami a provozovat výnosný rybolov. Přitom tito noví rolníci, "habitants", zůstávali poddanými "seigneurů", kteří v nové zemi vládli jako feudální knížata.

Anglo-francouzská válka.

V roce 1627 vypukla válka mezi Anglií a Francií. Francouzi vyslali do Quebeku flotilu s kolonisty a zásobami. Během plavby napadl francouzskou flotilu David Kirke, pirát v anglických službách. Quebec se musel vzdát, ale v roce 1632 byl navrácen Francii. Champlain se snažil z Quebecu vybudovat město, které by se stalo šiřitelem francouzské civilizace. Roku 1634 se s Champlainovým požehnáním vydává na průzkumnou plavbu Jean Nicolet, který byl přesvědčen (stejně jako mnozí lidé před ním), že nalezl průjezd do Číny, samozřejmě, že ho nenalezl, ale prozkoumal velkou část území kolem amerických jezer a Francie si mohla toto území nárokovat. Během této výpravy zemřel otec Nové Francie - Samuel de Champlain.  Champlain se jako žádný jiný zasadil o rozvoj Nové Francie a díky němu se francouzská civilizace zachovala v údolí sv. Vavřince dodnes. Po roce 1635 se Nová Francie přestává vyvíjet a rozrůstat. Hlavním problémem Francouzů stále byla nízká zalidněnost území Nové Francie. Kolem roku 1660 žilo v Nové Francii pouhé tři tisíce lidí. Bylo to proto, že Francouzi nepohlíželi na Novou Francii jako na zemi, kde se dá začít nový život (tak jako Britové), ale jako na zemi, kde se dá rychle zbohatnout. Po tomto zbohatnutí se většina Francouzů vrátila domů. Ti kteří zůstali, museli snášet tuhé zimy, tvrdou dřinu, nemoci, nepřátelské Indiány a dokonce zemětřesení. Nová Francie byla stále závislá na dodávkách z Evropy, které byly nejisté. Roku 1663 hrozilo, že se Nová Francie rozpadne.  V tom zasáhl král Ludvík XIV., který dal kolonii status královské provincie, poslal tam pluk dobře vycvičených vojáků a jmenoval zvláštního důstojníka, intendanta, který měl dohlížet na vnitřní záležitosti provincie. Těmito kroky se Nová Francie stabilizovala. Prvním intendantem byl Jean Baptiste Talon. Talon nařídil výstavbu pevnůstek, které by chránily francouzské území před Irokézi. Také podporoval řemesla jako stavbu lodí a tkalcovství. Zahájil zajímavou akci, která měla přilákat do Nové Francie nové obyvatele. Slíbil manželským párům, které se odstěhují do Nové Francie a budou mít více jak dvanáct dětí, čtyřicet hektarů půdy.

Samuel de Champlain (asi 1567 – 25. prosinec 1635) byl francouzský geograf, kartograf, diplomat a cestovatel, který prozkoumal přilehlé oblasti Severní Ameriky. Založil město Québec 3. července roku 1608 a byl jeho starostou až do konce svého života. Je nazýván "Otcem Nové Francie", jejímž prvním guvernérem byl od roku 1627 do roku 1635.

萨缪尔·德·尚普兰(,1574年-8月13日-1635年-12月25日)是法国探险家,地理学家,魁北克城的建立者。也是法国同北美贸易,特别是皮毛贸易的开拓者。


Předhistorické období.

Období Džómon (do 300 př. n. l.).

Období Džómon (縄文時代; "Džómon-džidai") trvalo přibližně od roku 10 000 př. n. l. do roku 300 př. n. l.  Archeologické výzkumy naznačují, že první lidé přišli na Japonské ostrovy okolo roku 30 000 př. n. l. Přišli přes pevninské mosty, které během ledových dob spojovaly Hokkaidó s asijským kontinentem, a hlavně z Korejského poloostrova. Existují však i důkazy, které potvrzují, že někteří obyvatelé přišli po moři z jihovýchodní Asie během migrace směrem k Tichému oceánu. Přibližně od roku 10 000 př. n. l. se vyvíjela tzv. kultura Džómon, pro kterou je charakteristická výroba keramiky s provazcovitými vzory. Nejstarší nálezy se tradičně datují mezi roky 10 000 – 7500 př. n. l. a to z japonské keramiky dělá nejstarší keramiku světa. Nejnovější výsledky měření stáří džómonské keramiky pomocí radiokarbonové metody navíc posunují počátek období Džómon až do roku 14 500 př. n. l. Dalšími typickými archeologickými nálezy z této doby jsou hliněné figurky dogú, které zřejmě sloužily k náboženským a kultovním účelům.

Období Jajoi (300 př. n. l. – 250 n. l.).

Období Jajoi (弥生時代; "Jajoi-džidai") trvalo přibližně od roku 300 př. n. l. do roku 250 n. l.  Někdy okolo roku 300 př. n. l. začala kulturu Džómon nahrazovat nová kultura zvaná Jajoi (kultura Jajoi), podle lokality Jajoi v dnešním tokijském obvodě Bunkjó, kde byly vykopány první keramické nádoby pro ní charakteristické. Kultura Jajoi vznikla v období, kdy do Japonska přišlo množství imigrantů z Koreje, kteří s sebou přinesli pěstování rýže a technologii zpracování kovů. S jejím příchodem Japonsko vstoupilo do doby železné. V tomto období se postupně zvyšoval počet obyvatel a společnost se stala komplexnější – lidé tkali plátno, žili v trvalých zemědělských obcích, stavěli budovy ze dřeva a kamene, získávali majetek prostřednictvím vlastnictví půdy a uskladňování obilí a vytvořili zřetelné společenské třídy. Jajoiské období trvalo přibližně 600 let až do konce 3. století našeho letopočtu.

Období Jamato (250 – 710).

Období Jamato (大和時代; "Jamato-džidai") trvalo přibližně od roku 250 do roku 710. Bylo to období, kdy císařský dvůr vládl Japonsku z provincie Jamato, dnešní prefektury Nara. Důležitou událostí, která dělí toto období na dvě části, bylo založení hlavního města Asuka na jih od dnešní Nary a také oficiální příchod buddhismu do Japonska v roce 538.

Období Kofun (250 – 538).

Období Kofun (古墳時代; "Kofun-džidai") trvalo přibližně od roku 250 do roku 538.  Věda ještě stále nedospěla k definitivnímu názoru a k jednoznačné odpovědi na otázku, kdy Japonci vytvořili jednotný stát a zformovali národ. Předpokládá se, že se tak stalo mezi 4. a 6. stoletím n. l. V takovém případě se toto období kryje s obdobím mohylové kultury, která vystřídala kulturu Jajoi a trvala od konce 3. století do poloviny 6. století. Mohylová kultura se vyznačovala stavbou velkých sypaných mohyl (kofun), sloužících jako monumentální hroby vládnoucí elity. Do této doby spadá vzestup rodu Jamato, mocné dynastie, která se koncentrovala v západní části Japonska (v regionu Asuka). Přestože už v Japonsku bylo známe čínské písmo, jeho používání bylo omezené na obchodní styky s Koreou a Čínou. Jedinými písemnými informacemi o životě v Japonsku v tomto období jsou čínské prameny.

Období Asuka (538 – 710).

Období Asuka (飛鳥時代; "Asuka-džidai") trvalo přibližně od roku 538 do roku 710.  Toto období bylo svědkem nástupu buddhismu a čínského písma z asijského kontinentu a budování centralizovaného státu rodem Jamato. Podle čínského modelu vytvořili centrální správu a soustavu soudů (státní zřízení Ricurjó) a společnost byla organizována podle zaměstnání – rolníci, rybáři, tkalci, hrnčíři, řemeslníci, zbrojaři ap.  Právě z tohoto období pocházejí první písemné památky psané samotnými Japonci, kteří převzali čínské znakové písmo a přizpůsobili ho svému jazyku. V písemné historii lze první zmínku o Japonsku najít v roce 57, kdy bylo poprvé zmíněno v čínských záznamech jako národ „Wa“ neboli „trpasličí stát“. Japonská kronika popisuje legendárnější dějiny Japonska, podle kterých odvozuje lid Japonska svůj původ od samotných bohů. Koncem 6. století dynastie Jamato definitivně ztratila moc (což na dlouhý čas znamenalo i konec jednotného Japonska) a vlády se zmocnily progresívnější rodiny orientované na buddhismus. V celku je možné toto období považovat za začátek současné japonské kultury.

Tradiční Japonsko.

Období Nara (710 – 794).

Období Nara (奈良時代; "Nara-džidai") trvalo od roku 710 do roku 794.  Založení hlavního města Heidžó-kjó (dnešní Nara) znamená začátek období Nara, které můžeme charakterizovat postupným vyzráváním společenského zřízení ricurjó, inspirovaného Číňany, a aktivním přijímáním ostatních výdobytků čínské kultury a technologií. Toto období se stalo také svědkem rozkvětu umění známého jako kultura Tempjó, sestavením prvních japonských historických kronik Kodžiki a Nihonšoki a také první z velkých sbírek japonské poezie – Manjóšú. Buddhismus dosáhl oficiálního uznání jako státní náboženství a buddhistické chrámy se stavěly po celém Japonsku ve snaze podpořit autoritu centralizovaného státu. Aby se zabránilo neustále rostoucímu politickému vlivu buddhistických klášterů, kterým velkorysými dary vzrostla moc natolik, že si vydržovaly vlastní vojska a začaly soupeřit s císařským dvorem, přeložil císař roku 784 hlavní město do Nagaoky a o 10 let později 11. listopadu 794 do Heian-kjó (dnešní Kjóto).

Období Heian (794 – 1185).

Období Heian (平安時代; "Heian-džidai") trvalo od roku 794 do roku 1185.  Období Heian začíná založením nového hlavního města císařství v Heian-kjó (794). Byly to časy ohromné tvořivosti v literatuře (Gendži Monogatari – Příběh prince Gendžiho, Kokinšú), náboženství (vzkvétaly buddhistické sekty Tendai, Šingon) a umění (styl v architektuře a úpravě zahrad, ve svitkových malbách a buddhistickém sochařství). Čínské literární umění a konfucianismus neztrácely svůj vliv, ale japonský jazyk nacházel mnohem jednodušší vyjadřování v próze a verši rozvojem slabičného písma kana. V Japonsku taktéž vzniká zenové umění čajového obřadu a aranžování květin (ikebana).  V tomto období sice vládl mír a bezpečnost, ale politická situace se vyhrocovala. Příčinou byla přetrvávající decentralizace Japonska. Jednotlivé provincie měly značný stupeň autonomie a tento stav se nezlepšil ani nahrazením regionálních vůdců jmenovanými guvernéry. Skutečná moc se přenesla z císaře na klanové vůdce, kteří měli vlastní vazaly a vojenské družiny. V průběhu období Heian ztratili císaři i poslední zbytek kontroly nad zemí a vládu převzal klan Fudžiwara. Jednotlivé provincie si však i nadále nárokovaly právo na ovládnutí celé země. Zlom nastal v roce 1155, kdy trůn zůstal bez nástupce a došlo k občanské válce Heidži, kterou definitivně získaly vliv rodiny Taira a Minamoto, mezi kterými zuřily boje o moc a vliv na císařský trůn. Na konci období Heian byla převážná část rodu Minamoto vyvražděna a tím získal rod Taira vedoucí postavení. Tairové přebrali dvorské hodnosti, sami si udělovali funkce a držbu půdy v provinciích se snahou ovládnout úplně císařský úřad. V roce 1185 v bitvě u Dannoury byl rod Taira poražen rodem Minamoto. Touto bitvou skončilo období Heian.

Období Kamakura (1185 – 1333).

Období Kamakura (鎌倉時代; "Kamakura-džidai") trvalo od roku 1185 do roku 1333.  Vítězství Minamotů nad Tairy na konci 12. století znamenalo začátek nového režimu. Joritomo Minamoto získal v roce 1192 titul šóguna, což byla formálně nejvyšší funkce v systému vojenské vlády a v Kamakuře založil "šógunát" neboli "bakufu". Stal se diktátorem, který vládl za pomoci rodiny a feudálních svazků. Šógun se stal významnou japonskou institucí, i když po Joritomově smrti byli jeho mužští potomci vyvražděni a moc převzali regenti šógunů (šikken) z rodu Hódžó, kteří do funkce šóguna dosazovali poslušné loutky. Důležitou událostí tohoto období japonských dějin byly dva mongolské pokusy o invazi do Japonska v letech 1274 a 1281. Oba skončily neúspěchem, zčásti dílem přírody v podobě ničivých tajfunů (v Japonsku nazvaných „božský vítr“ – kamikaze) a zčásti díky zuřivé obraně japonských samurajů. Mongolské útoky přispěly k zvýšení prestiže samurajské třídy, ale zároveň uvrhly do problémů kamakurský šógunát, který obránce nedokázal odměnit za jejich služby. V 20. letech 14. století se vojenští vazalové, nespokojení s rodem Hódžó, shromáždili okolo císaře Godaiga. S podporou rodu Ašikaga byl Godaigo schopný svrhnout šógunát a v roce 1333 se pokusil obnovit přímou císařskou vládou.  Mezi nejvýraznější rysy tohoto období patří kult bojovníka neboli samuraje, který byl ceněný pro svoji schopnost skvěle zacházet se zbraněmi, pro svou věrnost, schopnost snášet bolest a připravenost zabít v případě nutnosti i sám sebe. Japonské meče (nejznámějším je katana), které byly vyráběny mistrovskými cechy, měly tak vynikající kvalitu, že se staly předmětem uctívání.  V tomto období můžeme vysledovat i výraznější nástup nových buddhistických sekt. Mezi prostým obyvatelstvem se staly populárními sekty vzývající buddhu Amidu (sekta Čisté země a Pravá sekta Čisté země) a sekty propagující učení vycházející z Lotosové sútry (Ničirenova sekta). Mezi vojenskou šlechtou se rozšířil zenbuddhismu, který ji přitahoval svým důrazem na kázeň a meditace. S nástupem zenbuddhismu je spjat i počátek tradice čajového obřadu v Japonsku.

Období Muromači (1333 – 1568).

Období Muromači (室町時代; "Muromači-džidai") trvalo od roku 1333 do roku 1568.  Začátkem období Muromači je zničení šógunátu Kamakura silami vedenými Takaudžim Ašikagou, který přešel na stranu císaře Godaiga a svrhl rodinu Hódžó. Postupně se obrátil i proti Godaigovi, jenž se pokoušel o návrat moci do rukou císaře v tzv. restauraci Kemmu (1333-1336) a podpořil nástupnictví jednoho z princů. Císař utekl do hor na jih od Kjóta a postavil se na odpor. Tímto se císařský rod rozdělil na "Severní dynastii" a "Jižní dynastii" (tzv. období Nanbokučó), které mezi sebou soupeřily až do roku 1392, kdy Jižní dvůr kapituloval.  Protože šógunát Ašikaga ani zdaleka nedosahoval autority svého kamakurského předchůdce, nebyl schopný držet na uzdě ambice mocných knížat-hejtmanů (šugo daimjó), čímž jeho autorita dále klesala a po válce Ónin v letech 1467 až 1477 už byla jeho existence pouze formální. Po této válce následovalo století občanských nepokojů a neustálých válek mezi jednotlivými knížectvími označované jako období Sengoku neboli období válčících knížectví (1467 – 1568).  V roce 1543 přistáli v Japonsku první Evropani – portugalští mořeplavci, kteří připluli na čínských lodích. Portugalci seznámili Japonce s evropskými střelnými zbraněmi, které se ve válkami zmítaném Japonsku rychle rozšířily. Na evropských lodích přijížděli nejen obchodníci, kteří přeměnili Nagasaki z rybářské vesnice na vzkvétající přístav, ale i jezuitští misionáři včetně svatého Františka Xaverského. V průběhu několika desetiletí se tu podařilo rozšířit křesťanství do takové míry, že podle údajů z roku 1582 bylo v Japonsku v té době kolem 150 tisíc křesťanů a asi 200 kostelů.

Období Azuči-Momojama (1568 – 1600).

Období Azuči-Momojama (安土桃山時代; "Azuči-Momojama-džidai") trvalo od roku 1568 do roku 1600.  Období Azuči-Momojama je definované vzestupem tří po sobě následujících hegemonů: Ody Nobunagy, Tojotomiho Hidejošiho a Tokugawu Iejasu, kteří přinesli politické sjednocení Japonska po století občanských válek. Velký válečník Oda Nobunaga obsadil v roce 1568 Kjóto, ale byl nucený bojovat zbytek života s rivaly z řad šlechty a s vojenským odporem buddhistických sekt. Poté co byl zabit, jeho zástupce Tojotomi Hidejoši si postupně podmaňoval jeden klan za druhým. Protože chtěl odvrátit zájem šlechty a samurajů od domácích bojů, vedl v roce 1592 invazi do Koreje, která byla v té době čínským protektorátem. Japonci ztratili převahu na moři a jejich vojska byla poražena. Po této katastrofě nepodnikli v následujících 300 letech žádnou vojenskou výpravu do zahraničí.

Období Edo (1600 – 1867).

Období Edo (江戸時代; "Edo-džidai") trvalo od roku 1600 do roku 1867.  Po Hidejošiho smrti převzal moc jeho největší vazal Tokugawa Iejasu a v roce 1603 formálně založil nový šógunát na hradě ve městě Edo (dnešní Tokio), které se postupně stalo japonským hlavním městem a pomalu se rozrostlo do obrovských rozměrů. Tokugawský šógunát přetrval 15 generací, tzn. 264 let, až do roku 1867. Iejasu a jeho následovníci se snažili udržet společenské třídy od sebe oddělené a zakazovali přijímání nových členů do elitních a privilegovaných skupin, jako byla například třída samurajů. Samotný Iejasu v zásadě podporoval zahraniční obchod (byť pronásledoval křesťany), jeho nástupci však razili politiku národní izolace, včetně zákazu cest Japonců za hranice a zákazu cizích knih. Jedinou výjimkou z tohoto izolacionismu byly určité omezené styky s Čínou a Nizozemskem prostřednictvím přístavu v Nagasaki.  V letech 1853–1854 přinutil během dvou výprav k japonským břehům americký komodor Matthew Perry pod hrozbou dělostřelby japonskou vládu otevřít několik přístavů zahraničním lodím (viz Ansejské dohody). Tento incident značně oslabil autoritu vlády a vedl k jejímu postupnému pádu. V této situaci hrozilo, že se k moci dostanou ultrakonzervativní samurajové. Většina společnosti však dala přednost otevření se západním „vymoženostem“ a poslední šógunát v Japonsku se zhroutil.

Moderní Japonsko.

Období Meidži (1868 – 1912).

Období Meidži (明治時代; "Meidži-džidai") trvalo po dobu vlády císaře Mucuhita od roku 1868 do roku 1912.  Reformy Meidži (6. dubna 1868) byla série reforem japonského císaře Mucuhita, které začaly po roce 1868 měnit zastaralé feudální Japonsko v moderní stát. Nejviditelnějším a nejtrvalejším výsledkem reforem Meidži byla centralizace správního systému. Prosazení císařovy vlády bylo nutným a významným krokem směrem k centralizaci. Šógunát byl svržen a bylo obnovené císařství. Mladý císař se přestěhoval do Eda, které přejmenoval na Tokio (“východní hlavní město”) a zahájil okamžitě řadu reforem. Mezi nimi bylo ustavení parlamentu, sněmu a nejvyššího soudu, zavedení veřejného systému poštovních služeb, přijetí moderní jednotné měny a otevření tokijské burzy. Bylo zrušeno tradiční rozvrstvení společnosti, nastolena formální rovnoprávnost pohlaví a v roce 1873 byly zrušeny všechny restrikce proti křesťanství. Zároveň byli ze západu povoláni odborníci, kteří měli za úkol vybudovat či inovovat železnice a průmysl, armádu, loďstvo a architekturu.  V lednu 1902 uzavřelo Japonsko významnou spojeneckou smlouvu s Velkou Británií, která ještě stále byla největší imperiální velmocí. V roce 1904 se spory s Ruskem o Koreu a Mandžusko vyostřily a Japonsko zahájilo útok na ruskou flotilu v přístavu Port Arthur. Po vítězné válce Japonsko podepsalo s Ruskem v září 1905 Portsmouthský mír a získalo část ostrova Sachalin, jihomandžuskou železnici a uznání svých zvláštních práv v Koreji. S Koreou nakonec Japonsko 22. srpna 1910 podepsalo smlouvu o její úplné anexi.

První světová válka.

Během první světové války se Japonsko postavilo na stranu spojenců. 23. srpna 1914 vyhlásilo Japonsko válku Německu. V roce 1918 bylo Japonsko přizvané na mírovou konferenci do Versailles, kde mu byla uznána nadvláda nad několika tichomořskými ostrovy, německými základnami v Číně a Japonsku bylo přiděleno křeslo v radě Společnosti národů. Svojí skromnou účastí v první světové válce si Japonsko zvýšilo mezinárodní pozici v Asii a Tichomoří.

Meziválečné období.

Po skončení první světové války nebyla politika Japonska už tak agresivní, ale důsledky hospodářské krize a rychlého růstu obyvatelstva vedly ke změně postoje. Stále větší vliv získávala armáda, což mělo za následek nástup militarismu, byť i v rámci armády existovaly rozdílné názory. Ultranacionalistické frakce se několikrát pokusily o svrhnutí vlády a císaře Hirohita. Vojenští velitelé začali vyhledávat možnosti násilného zvětšení japonského území v Asii, což jim mělo pomoci vyřešit domácí hospodářské problémy. Cílem jejich útoků se stala Čína. Světové mocnosti požadovaly, aby Japonsko stáhlo své jednotky z Číny a obnovilo její svrchovanost. Jako reakci na tyto požadavky Japonsko vystoupilo ze Společnosti národů a i nadále pokračovalo ve výbojné politice.

Druhá světová válka.

Když v roce 1939 vypukla válka v Evropě, japonská vláda váhala ke komu se má přidat, aby se dostala z problémů, které si vytvořila v Číně. Zároveň na ni byl vyvíjen tlak ze strany USA, které požadovaly stažení Japonska z Číny, a omezovaly dodávky ropy a hrozili jejich úplným zastavením, Japonsko mělo zásoby ropy jen na 40 dní. Japonská vláda se musela rychle rozhodnout, jestli se stáhnout z Číny a důvěřovat americké dodávce ropy, nebo pokračovat v ofenzívě a pokusit se dosáhnout ropných ložisek v Zadní Indii. Rozhodla se i pod tlakem militaristů pro druhou variantu. V roce 1940 japonská vláda podepsala trojstrannou dohodu s Německem a Itálií, od které si slibovala zabezpečení dostatku nerostných surovin pro válku s Čínou. USA se ale postavily na stranu Číny, vyhlásili vůči Japonsku celkové obchodní embargo a zmrazily japonské finanční zdroje. Na to Japonsko odpovědělo útokem na Pearl Harbor 7. prosince 1941. Touto událostí byly do druhé světové války vtaženy i USA. Po počátečních japonských úspěších na tichomořském bojišti přišel záhy bod zvratu v bitvě o Midway začátkem června 1942, kdy Japonsko ztratilo čtyři letadlové lodě a přišlo o značné množství vycvičeného palubního personálu. Iniciativu na tichomořském válčišti převzali Spojenci, kteří počátkem srpna 1942 zahájili protiofenzívu vyloděním na Guadalcanalu.  V roce 1945 obsadily USA ostrovy Iwodžima a Okinawa. Velení japonského námořnictva se uchýlilo k zoufalé taktice sebevražedných leteckých útoků zvaných „božský vítr“ – kamikaze. Mladí, nezkušení piloti se s letadly plnými výbušnin vrhali proti americkým válečným lodím, ale navzdory jistým úspěchům nemohli americkému vítězství zabránit. Američané pak 6. srpna shodili na japonské město Hirošima atomovou bombu. 8. srpna vyhlásil Sovětský svaz Japonsku válku obsadil Mandžusko, Severní Koreu, Sachalin a Kurilské ostrovy. O den později 9. srpna svrhli Američané další atomovou bombu na město Nagasaki. Následkem těchto událostí 15. srpna 1945 Japonsko bezpodmínečně kapitulovalo.  V období druhé světové války také japonští vojáci zneužívali zadržené jihokorejské ženy, které využívali jako sexuální otrokyně.

Současnost.

Po porážce Japonska v II. světové válce následovalo období okupace americkými silami, které ale bylo i obdobím rozsáhlých demokratických reforem včetně přijetí nové ústavy. Od konce války do 70. let uplatňovalo Japonsko zcela unikátní systém tržního plánovaného hospodářství, postaveného na slevách na dani pro ty, kdo splnili centrální plán. Volnost podnikání však nebyla nijak omezena. Například silný automobilový průmysl vyrostl navzdory těmto plánům, které s ním v takové míře vůbec nepočítaly. Do 60. let se japonská ekonomika díky velmi nízkým daním, odmítání výdajů na armádu a zapojení se do válek vedených USA (s poukazem na novou ústavu zakazující válku) a využití nových technologií zotavila z válečných škod a dostala se na třetí místo na světě, co do HDP. Zemi těžce zasáhla ropná krize v 70. letech a následující celosvětová recese. Provedla však základní restrukturalizaci ekonomiky, obnovila své členství v mezinárodních organizacích a během 80. let pokračovala v silném hospodářském růstu, který přeměnil Japonsko na druhou nejsilnější světovou ekonomiku. V 90. letech přišlo období deflace a minimálního růstu hospodářství. Potřebné reformy se prováděly pomalu a váhavě a výsledky se začaly dostavovat až na počátku 21. století. V roce 2007 zasáhla Japonsko světová finanční krize, která zvýšila hodnotu jenu o několik desítek procent, čímž uvrhla japonské exportéry do velkých problémů, naopak pomohla obdobně zaměřeným jihokorejským konkurentům. V roce 2009 je poprvé od 50.let narušena vláda Lidově demokracické strany a nahrazuje ji Demokratická strana, v jejímž čele stojí Kan Naoto. Demokraciská strana však svůj program založila pouze na kritizování předchozí vlády a proto se v roce 2012 vrací do čela Lidově demokratická strana a Abe Šinzó.  Smrtí císaře Šówa (Hirohito) v roce 1989 a s nástupem císaře Akihita na trůn začalo nové období japonské historie – období Heisei. Po abdikaci císaře Akihita nastoupil na trůn v roce 2019 císař Naruhito a zahájil tak období Reiwa.

Dějiny Japonska jsou dějinami ostrovního národa, který zažil dlouhá období dobrovolné izolace od okolního světa i období radikálních změn a přejímání cizích vzorů.

日本历史、日本史是指日本或日本列岛内的历史。


Republikánské provincie.

Termín "provincia" lze do češtiny přeložit jednoduše jako úkol nebo povinnost (v podstatě se jedná o vojenský výraz značící určitý obvod, v němž velitel uplatňuje svoje kompetence). V dobách římské republiky byli magistráti voleni do úřadu na jeden rok. Těm z nich, kterým náleželo imperium a měli svůj úřad vykonávat mimo Řím (to se týkalo především konzulů během vojenských tažení), byla stanovena určitá oblast působnosti – „provincie“. Teprve když Římané zahájili výboje mimo Itálii, začal být pojem provincie chápán v onom dnešním významu určitého pevně daného teritoria. První stálé provincie byly zřízeny po skončení první punské války (Sicílie v roce 241 př. n. l. a Sardinie a Korsika v roce 238 př. n. l.).  Správce jednotlivých provincií určoval římský senát na počátku každého roku. Místodržiteli těch provincií, jež byly považovány z důvodu zahraničního vpádu či kvůli možnosti místního povstání za rizikové, nebo byly naopak velice významné a bohaté, byli ustavováni bývalí konzulové v hodnosti prokonzulů. Naproti tomu klidnější a méně důležité provincie byly řízeny propraetory. Rovněž rozmístění legií bylo závislé na míře vnitřního a vnějšího nebezpečí. Například v roce 14 postrádala Lusitánie stálou posádku, zatímco v Dolní Germánii, jež se nalézala na nepokojné rýnské hranici, byly dislokovány čtyři legie.

Zásady římské provinční správy.

K základním principům římské provinční správy patřila snaha o co nejširší zachování a respektování stávajících správních a právních institucí na daném území (pokud existovaly, což nepřipadlo v úvahu v oblastech na nižším vývojovém stupni). Římské správě byly vyhrazeny především úkoly v záležitostech výběru daní, vykonávání soudní moci ve věci trestu smrti a velení vojenským silám. Pro prosté obyvatelstvo podmaněných zemí znamenala římská vláda zpravidla posílení jeho společenského postavení a zvýšení právní jistoty. Ovšem za předpokladu, že nebylo vystaveno svévoli římského místodržitele, neboť v dobách republiky docházelo k častému vykořisťování provincií jejich římskými správci. Jelikož římští úředníci nebyli nijak odměňováni, museli si nákladný volební boj a zastávání úřední funkce hradit ze svého soukromého majetku. Proto pokud byli po skončení volebního období ustaveni za správce určité provincie, měli tendenci vykompenzovat si své předchozí výdaje na úkor provinciálů. Tuto celkem běžnou praxi vystihuje římské přísloví: „Chudý přišel do bohaté provincie, bohatý opustil chudou.“ Provinciálové se však mohli domáhat odškodnění prostřednictvím civilních žalob podaných v Římě. Jejich šance na úspěch v takovémto sporu však byla poměrně malá. K zásadnímu zlepšení postavení provinciálů došlo až po vzniku principátu, neboť císařové dohlíželi pečlivěji na činnost svých náměstků v provinciích centralizovanou správou.

Seznam republikánských provincií.

V seznamu jsou uvedeny následující informace: přibližný rok vzniku (všechna data jsou př. n. l.), český nebo latinský název provincie, hodnost místodržitele a v závorce status provincie za principátu.

Provincie za principátu.

Po vzniku principátu byl systém provinční správy reorganizován. Vítězstvím v občanských válkách se Octavianus stal nesporným vládcem římského státu. V roce 27 př. n. l. se sice formálně vzdal veškeré moci a přinejmenším teoreticky tak obnovil autoritu římského senátu a republikánské ústavy. Senátoři však Octavianovi přiznali kromě jiných výsad a titulů (od tohoto okamžiku byl znám jako Augustus) kontrolu nad strategicky důležitými pohraničními provinciemi oplývajícími vojskem. Tyto tzv. „císařské provincie“ byly ovládány jedinci určenými k tomu přímo Augustem – "legati Augusti pro praetore" („vyslanci císaře v hodnosti praetora“), kteří vystupovali jako jeho zástupci a byli vybíráni z řad senátorů a jezdců. Jim nápomocní byli prokurátoři ("procuratores"), úředníci mající na starosti finance.  Zbývající převážně vnitrozemské provincie bez stálých vojenských posádek, často označované jako „senátorské provincie“, byly spravovány tak jako doposud bývalými magistráty určenými senátem. Systém však neztratil svoji dřívější flexibilitu a pokud si to situace v provincii žádala mohl být v dalším roce změněn její status. Tím jak postupem doby vzrůstala císařská centralizace administrativy, se rozdíl mezi císařskými a senátorskými provinciemi pozvolna stíral. V průběhu principátu se měnil rovněž počet a velikost provincií, jednak z důvodu podrobování nových zemí, jednak v důsledku rozčlenění stávajících provincií. Větší či více střežené provincie (jako byly Panonie, Moesie nebo Sýrie) byly rozdělovány do menších celků, čímž císařové snižovali riziko nebezpečně vysoké koncentrace moci v rukou jediného správce.

Pozdně římské provincie.

Císař Diocletianus (284-305) uskutečnil radikální reformu císařské vlády zavedením tetrarchie. Byli ustaveni dva starší císařové ("augusti") a dva mladší císařové ("caesares"). Každý z těchto čtyř panovníků vládl zhruba na čtvrtině území říše. V 90. letech 3. století Diocletianus nově uspořádal také správu říše. Na místo dosavadních 46 vytvořil 85 menších provincií (jejich počet se dále zvyšoval až k číslu 119), které od tohoto momentu zahrnovaly rovněž Itálii. Podstatnou změnou oproti předchozímu stavu bylo omezení kompetencí provinčních úředníků pouze na civilní záležitosti. Souběžně s tím byla reorganizována posloupnost hodností správců: místodržitelům provincií nyní náležely tituly (řazeny od nejvyššího po nejnižší) "proconsul", "consularis", "praeses" a "corrector". Předposledně jmenovaná hodnost byla vyhrazena pro příslušníky jezdeckého stavu. Provincie byly seskupeny do dvanácti (později čtrnácti) diecézí ("dioecesis"), v jejichž čele stál úředník s hodností "vicarius", který dohlížel na provinční úředníky. Pouze prokonzulové a městský prefekt ("praefectus urbi") Říma (a později Konstantinopole) podléhali přímo tetrarchům.  Poslední reforma struktury provinční správy byla realizována v roce 318, kdy Konstantin Veliký podřídil vikarie čtyřem pretoriánským prefektům. Římská říše byla od této doby rozdělena do čtyř (někdy tří) prefektur: "Galliae", "Italia et Africa", "Illyricum" a "Oriens". Konstantin rovněž založil druhé hlavní město říše nazývané podle něho Konstantinopol, které se stalo sídlem východních císařů. V samotné Itálii přepustil Řím svoji pozici císařské rezidence Milánu ("Mediolanum") a později Ravenně. Během 4. století byla administrativní soustava říše ještě několikrát upravena, provincie a diecéze byly rozdělovány a přetvářeny v nové. Detailní informace o tehdejším uspořádání provincií jsou obsaženy v dokumentu "Notitia Dignitatum" (soupis úřadů) z počátku 5. století. Z tohoto autentického císařského pramene je čerpána většina údajů o názvech jednotlivých správních celků a o titulech jejich vedoucích představitelů. Vedle civilní administrativy je v Notitiu Dignitatu zmiňován také seznam velitelů vojenských oblastí nazývaných "duces", kteří měli na starosti pohraniční vojenské oddíly ("limitanei"), zatímco "comites rei militaris" veleli mobilním polním zálohám ("comitatenses"). Nejvyšší postavení ve struktuře armády pak zaujímali velitelé vojsk ("magistri militum").  V roce 395 došlo po smrti Theodosia I. k trvalému rozdělení říše. Následný rozklad západořímské říše v 5. století přivodil zánik provinční správy na Západě. Ve východní polovině impéria, jež se později vyvinula v byzantskou říši, se administrativní uspořádání postupně zcela proměnilo. Justinián I. učinil v letech 534 až 536 první zásadní revizi Diocletianem ustaveného systému, když v některých provinciích upustil od striktního oddělení civilní a vojenské moci. Tento proces pokračoval na konci 6. století, kdy byly založeny zvláštní správní útvary v ohrožených částech říše – tzv. exarcháty. Jeho vyvrcholením pak byl zrod themové vojensko-správní organizace v druhé polovině 7. století, která definitivně nahradila někdejší provinční soustavu.

Seznam pozdně římských provincií.

Prefektura Galliae.

Latinský pojem "Gallia" byl užíván nejen k označení vlastní Galie, nýbrž také ostatních Kelty obývaných území, jako byla Británie nebo germánské a iberské provincie. Plurálem "Galliae" pak byly nazývány všechny tyto země společně.  Diecéze Galliae  Zahrnovala zhruba polovinu Caesarem dobytého území, severně od řeky Loiry. Dnes se zde nachází severní Francie, Belgie, Lucembursko, části Nizozemska a Německa na levém břehu řeky Rýna a západní Švýcarsko.  Diecéze Viennensis  Byla pojmenována podle města "Vienna" (dnešní Vienne) a zahrnovala celou dnešní jižní Francii. V 5. století byla "Viennensis" nahrazena diecézí "Septem Provinciae" („sedm provincií“).  Diecéze Hispaniae  Se rozkládala na Pyrenejském poloostrově, dále k ní patřila také nejzápadnější část římské severní Afriky.  Diecéze Britanniae

Prefektura Italia et Africa.

Původně existovala pouze jediná italská diecéze, která však byla později rozdělena na dvě části.  Diecéze Italia suburbicaria  Termín "suburbicaria" lze přeložit jako „blízko města“ ("urbs" – myšlen Řím). Vedle italských provincií, které si podržely jisté nadřazené postavení, náležely k této diecézi rovněž okolní středomořské ostrovy.  Diecéze Italia annonaria  „Vytvářející zázemí“ Říma. Kromě severní Itálie se k ní řadila také Raetie.  Diecéze Africa  Afrika zaobírala centrální část římské severní Afriky.

Prefektura Illyricum.

Zpočátku byla tvořena dvěma diecézemi Panonií a Moesií. Druhá jmenovaná byla později rozdělena na Makedonii a Dácii.  Diecéze Pannonia  Panonie patřila v době tetrarchie k jedné ze dvou diecézí (druhou byla Dácie), které nenáležely k řeckému kulturnímu prostředí. Za Theodosia I. se stala součástí Západu, což bylo stvrzeno po definitivním rozdělení říše v roce 395.  Diecéze Dacia  Dácie se původně rozkládala na teritoriu dnešního Sedmihradska. Během krize třetího století byla však opuštěna a někteří obyvatelé této zaniklé provincie byli přesídleni na jižní břeh Dunaje. Jejich nová vlast byla přejmenována na Dácii, čímž se mělo zabránit ztrátě císařské prestiže z důvodu vyklizení římského území.  Diecéze Macedonia  Spolu s Dácií byla v roce 384 dočasně začleněna do západní říše.

Prefektura Oriens.

Východ představoval ekonomicky nejstabilnější část pozdně římského státu a po pádu Západu se tudíž stal jádrem rodící se byzantské říše.  Diecéze Thracia  Thrákie byla nejvýchodnější balkánskou diecézí a evropským zázemím Konstantinopole.  Diecéze Asiana  Zahrnovala dřívější provincii Asii na západě poloostrova Malá Asie a ostrovy v Egejském moři.  Diecéze Pontica  Původně název helénistického království odvozený z antického jména Černého moře ("Pontos Euxeinos"). Území této diecéze tvořila severní polovina Anatolie včetně neklidné a proměnlivé hranice s perskou říší.  Diecéze Oriens  Východní diecéze byla strategicky důležitá z ekonomického a především vojenského hlediska, neboť v jejím sousedství se nacházela Persie a také nepoddajné pouštní kmeny. V současnosti se na jejím území nalézají Sýrie, Libanon, Izrael, Palestina a Jordánsko.  Diecéze Aegyptus  Východ římské severní Afriky se skládal z Egypta, bohaté obilnice a tradiční osobní domény císařů, a z Kyrenaiky, dnešní východní Libye. Její správce se nehonosil titulem vicarius tak jako v případě ostatních diecézí, nýbrž si podržel dřívější hodnost praefectus Augustalis.

Provincie (latinsky "provincia", pl. "provinciae") byla ve starověkém Římě základní a až do konce 3. století největší správní jednotka římského území mimo Apeninský poloostrov.

罗马行省(拉丁语:"provincia",复数:"provinciae")是罗马共和国和其后帝国时期在罗马之外设立的行政区划。每个行省由中央派遣的罗马人总督统治。虽然与现代行政区划在许多方面并不相同,但是它与澳大利亚或美国的州、英国或新西兰的郡和日本的县仍有相似之处。加拿大将其部分行政区也称为省。


Nevýhody.

Palivo je vstřikováno do výtokové trysky, kde výtokové plyny už spotřebovaly většinu kyslíku při hoření ve spalovací komoře proudového motoru. Proto je přídavné spalování velice neefektivní, vzhledem k množství paliva, které spotřebuje. Jeho efekt také slábne s přibývající letovou výškou, jak se tlak ve výtokové trysce úměrně snižuje. Naopak na příkladu SR-71 lze vidět, že je tento letoun relativně účinný právě ve velkých výškách, při rychlostech přesahujících Mach 3 a v režimu "wet" (mokrém – přídavné spalování zapnuto). Je to ale dáno unikátní konstrukcí motorů (turbonáporové, s ramjet efektem) a jednoúčelovou konstrukcí celého letounu, který byl projektován pouze za účelem velice rychlého letu ve velkých výškách. Proudové motory mohou být přizpůsobeny pro větší účinnost buď pro režim "wet" (mokrý), nebo "dry" (suchý). Motor, uzpůsobený pro mokrý režim letu je sice relativně účinný a úsporný při použití přídavného spalování, ale má velkou spotřebu v režimu letu bez forsáže. Inženýři musejí vždy vytvořit kompromis mezi těmito dvěma extrémy.  Přídavné spalování vytváří markantní nárůst tahu, jeho projevem jsou také dlouhé plameny, šlehající z trysek motoru. V plamenech můžeme vidět tzv. šokové diamanty ("shock diamonds"), svítivé prstence, tvořené rázovými vlnami ve výtokových plynech.

Použití.

Jediné civilní letouny, vybavené motory s přídavným spalováním, byly Concorde a Tupolev Tu-144. Ty používaly „wet“ režim při startu, Concorde také pro zkrácení času stráveného v transonickém režimu letu, při překonávání zvukové bariéry, kdy je největší odpor vzduchu. Kromě těchto dvou civilních výjimek lze motory s přídavným spalováním najít pouze ve vojenských a experimentálních letounech.

Přídavné spalování nebo také forsáž, (angl. afterburner) je zařízení přidávané k některým druhům proudových motorů zejména vojenských letounů.

加力燃烧室,又译作后燃器(英语:afterburner),是喷气发动机的附加装置之一,常见于军用飞机。原理是在发动机喷出的气流中注射入燃料。由于气流温度很高,燃料即时燃烧,膨涨而产生额外推力


Technologie.

Jádrem cardasijské flotily jsou lehké křižníky třídy Galor a jejich vylepšená verze třídy Keldon. Galory jsou schopné v bitvě porazit nepřátelské lodě třídy Bird'of'Prey, nebo Ambassador, na současné federační lodě však nestačí. Proto se cardassijské lodě pohybují ve skupinách, aby nahradily sílu přesilou.

Uspořádání.

V říši Cardassianů měla velký vliv armáda. S tou však soupeřila výzvědná služba zvaná Obsidiánský řád (např. v epizodě Defiant).

Cardassijská Unie.

Cardassijská unie, je ve sci-fi filmech, seriálech, knihách i komiksech fiktivní militaristický stát, rasy zvané Cardassiané. Je hlavní a známou silou v Alfa kvadrantu. Její hlavní planetou je Cardassia Prime, domovský svět Cardassianů. Vznikla asi kolem 70. let 19. století.

Historie.

Vznikla jako důsledek úpadku Cardassijské civilizace, která vedla k tomu, že se k moci dostala armáda a dala základy k diktátorskému státu. Z důvodu nedostatku přírodního a nerostného bohatství na své planetě, začala expandovat k okolním planetám, které si následně podrobila. To vše přispělo k tomu, že k moci se dostala civilní Rada Detapa, jenž vedla neustálý boj o moc a nadvládu nad Unií, s vojenskou centrální mocí.

Okupace Bajoru.

Od roku 2328 až do roku 2369, okupovala unie planetu Bajor, domovský svět pacifistických a nábožensky založených Bajoranů. Bajor se stal protektorátem, jejich vláda si zcela podrobila Bajorany, a začala drancovat jejich planetu. Bajorané přišli o veškerá základní práva na život a na existenci samotnou. Byli pro Cardassiany levnou pracovní silou a sloužili jim jako pokusné subjekty. Za 41 let si jejich jednání vyžádalo více jak 10 milionů Bajoranů.

Cardassiané jsou ve světě Star Treku značně xenofobní, nevraživou rasou, známou pro svou nelítostnou povahu. Po připojení k Dominionu se z nich stávají úhlavní nepřátelé Federace a Klingonské říše. Jedná se o humanoidy pravděpodobně plazího původu. Jejich kůže je žlutohnědá, nebo šedá a jejich vlasy jsou tmavě hnědé, nebo černé.

卡达西人(英语:Cardassians)是《星际旅行》虚构宇宙中的一个种族。他们主要出现在《下一代》、《深空九号》及《航海家号》中。卡达西人的母星是第一象限的卡达西主星。这个种族性格骄傲但狡诈凶残,曾经占领贝久星数十年之久,以至跟初被解放的贝久人关系维持紧张。他们外表呈现地球鱼类的特征,皮肤灰诙,最显著为额头中央汤匙型的凹陷(卡达西人也因此被敌人谑称为「汤匙头」),额头两旁垂直一行的鳞片至眼眉位,和由颈项伸展至肩膀的鳞片;女性额头凹陷位和左右肩膀各一片鳞片呈蓝色。船舰设计也采用类似鱼骨型并附有鱼鳍的设计。


Manýrismus: mezi renesancí a barokem.

Éra manýrismu nemá přesně vymezený rozsah - ani ve významu období mezi renesancí a barokem: jednak bývá často odlišně chápána v literatuře, ve výtvarném umění a architektuře, jednak je velmi obtížné nalézt pomyslnou hranici mezi manýrismem a barokem. Doba manýrismu se vymezuje většinou léty 1515–1600 v Itálii, 1550–1610 ve Francii, 1560–1630 ve Střední Evropě. V Německu však bývá někdy k manýrismu počítána tzv. slezská básnická škola, jež trvala přibližně do roku 1680; podobně angličtí metafyzičtí básníci tvořili do konce 17. století – v českém prostředí bývají obě tyto tradice zahrnovány pod pojem barokní poezie.

Charakteristika.

Obecně lze manýrismus charakterizovat jako odklon od harmonického řádu, jak je chápala vrcholná renesance, představovaná například "Athénskou školou" Raffaela Santi; tento posun je dobře patrný např. na tvorbě Raffaelova žáka Giulia Romana. Manýrismus tíhne k alegorii, enigmatičnosti, náznakům, jedinečnosti. Typickým projevem manýrismu (zejména v literatuře) je tzv. ostrovtip (concetto), motiv, slovo, nebo metafora, která svým promyšleným vestavěním do díla umožňuje otevírat nové, na první pohled nezjevné, významy.  Základní motivy této epochy můžeme najít u spisovatelů-teoretiků manýrismu, kteří působili okolo roku 1600: vlivné bylo dílo španělského jezuity Baltasara Graciána "Ostrovtip a umění duchaplnosti" či "Aristotelský dalekohled aneb idea ostrovtipnosti psaní" Itala Emanuela Tesaura. Příznačná je deviza „Krále manýristů“ Giambattisty Marina: "„Básníkovým cílem je úžas (meraviglia); kdo neumí ohromovat, ať jde hřebelcovat koně.“"

Historický pohled.

Historicky bývá vznik manýrismu vykládán jako následek rozkladu tradiční jednoty: začíná období reformace, hroutí se vize jednotné katolické církve a křesťanské Svaté říše římské; roku 1527 je pleněn Řím; vzrůstá moc španělských Habsburků; prostřednictvím „objevení“ Ameriky se Evropa setkává s jinakostí a exotičností. Duchovní klima Evropy je silně ovlivněno pozdně renesančním novoplatónismem (Marsilio Ficino, Pico della Mirandola), hermetismem a alchymií. Důležitou událostí byl také objev helenistického sousoší Laokoon roku 1506.  Během 16. století se manýrismus usazuje a rozkvétá na panovnických dvorech celé Evropy, od Madridu po Lvov. Kromě Říma či Florencie byla jedním z center manýristického umění i Praha za vlády Rudolfa II., na jehož dvoře působil proslulý Giuseppe Arcimboldo. Během třicetileté války je manýrismus postupně vystřídán (či absorbován) barokem; avšak, jak již bylo uvedeno, pojmy "manýrismus" a "baroko" jsou neustále předmětem studií a sporů, a v jednotlivých zemích se liší; např. ve Francii je následující 17. století běžně nazýváno epochou klasicismu.  Manýrismus bývá také charakterizován jako analogie, či inspirace evropských uměleckých avantgard přelomu 19. a 20. století.

Představitelé.

Následující přehled osobností, spojovaných s manýrismem, nelze brát jako závazný, neboť ani pojem manýrismu není jednoznačně vymezen (viz výše). Některé z postav jsou tak v jiných pramenech pokládány za představitele renesance či baroka.

Výtvarné umění.

Jacopo Tintoretto, Giorgio Vasari, Pontormo, Caravaggio, Parmigianino, Giuseppe Arcimboldo, El Greco, Rosso Fiorentino, Francesco Primaticcio, Federico Zuccari, Hendrick Goltzius, Jacopo Bassano, Giambologna, Benvenuto Cellini, Denis Calvaert, Bartholomeus Spranger, Agnolo Bronzino, Antonine Caron de Beavais, Orazio Grevenbroeck, Domenico Beccafumi, Lelio Orsi, Albrecht Altdorfer, Alessandro Vittoria, Adrian de Vries, Giovanni Battista Bracelli, Giovanni Battista Quadri, Luca Cambiaso, Lorenz Stoer, Ehard Schön, Jacob van Swanenburgh, Veronese, Pieter Brueghel starší, Joseph Heintz

Architektura.

Bartolomeo Ammanati, Giacomo della Porta, Hendrick de Keyser

Literatura.

Michelangelo Buonarroti, Giambattista Marino, Miguel de Cervantes, Ch. H. von Hoffmannswaldau, Paul Fleming, François Rabelais, Ludovico Ariosto, Luis de Góngora, Baltasar Gracián, William Shakespeare, Georg Philipp Harsdörffer, Emanuele Tesauro, Giovanni Battista Guarini, Torquato Tasso, Edmund Spenser, Adam Michna z Otradovic

Hudba.

Carlo Gesualdo, Luca Marenzio

Manýrismus a klasicismus.

Pojetí manýrismu jakožto „konstanty evropské kultury“ v komplementaritě ke "klasice" či "klasicismu" rozvíjeli literární komparatisté Ernst Robert Curtius a Gustav René Hocke. Ve třicátých letech dvacátého století dospěl k prakticky totožnému závěru historik umění Vojtěch Birnbaum ve své teorii nazvané barokní princip.

Pojem manýrismus má v umění dvojí význam. Častěji je používán v užším smyslu, kdy označuje přechodovou fázi mezi vrcholnou renesancí a barokem.

矫饰主义,又有译为风格主义、手法主义,有时也被过于简单化地称为形式主义。是一种在16世纪出现的艺术风格。最早缘于瓦萨里的著作《艺苑名人传》,他用“grande maniera”等词来描述文艺复兴时期三位大家米开朗基罗、达芬奇和拉斐尔的风格。认为他们超越了希腊古罗马时期的前人在艺术领域的研究。后来风格主义则慢慢带有贬义,指将文艺复兴时期的宗旨: 和谐,理想美,对称比例这三点本质撇弃,模仿这三大家,或是刻意炫耀技能的一种风格。1517年,马丁·路德发表《九十五条论纲》成为宗教改革的导火索,改革如火如荼进行着,天主教也从这个不可逆的改革事件得到教训进行反省和检讨,之后组织了一轮1545-1563年反宗教大会--特伦托大会,在这次大会上规范了艺术领域里的设计手法,或是绘画领域或是建筑领域进行一系列的规范措施。


Dělení.

Správní právo můžeme dle norem dělit na hmotné, procesní, organizačně-kompetenční a správní právo trestní:  Dále ho můžeme rozdělovat na obecné a zvláštní. V "obecné části" se stanovují zásady, vymezují pojmy a instituty pro celou oblast správního práva a veřejné správy. Tvoří základ pro všechny další obory správního práva. "Zvláštní části" pak upravují zásahy státní moci do různých specifických státem regulovaných oblastí (existuje tak např. právo životního prostředí, finanční právo, stavební právo apod.)

Význam správního práva.

Správní právo je v době ustanovování státu klíčové právní odvětví, což souvisí především s tím, že jeho základním posláním je upravovat vztahy při realizaci správy veřejných záležitostí ve společnosti, neboť po jeho ustanovení, aplikaci ujednotí se významy jednotlivých jeho částí a termínů a to nezřídka např. způsobem judikačním.  Tato realizace probíhá ve dvou liniích, a to především vlastní tvorbou norem správního práva, ale častěji aplikací norem správního práva orgánem veřejné správy v tzv. správním řízením, které je upraveno příslušnou právní normou, tak aby byla zachována ústavou zaručená práva občanů, a to především čl. 2 Základní listiny práv a svobod, která společně s Ústavou České republiky č. 1/1993 Sb., tvoří ústavní pořádek České republiky. To znamená, že státní moc lze uplatňovat jen v případech a v mezích stanovených zákonem, a to způsobem, který stanoví zákon, což lze považovat za základní poučku-zásadu českého správního práva, s níž se shoduje s správním právem Spolkové republiky Německa a částečně i se správním právem Rakouska.

Právní předpisy správního práva.

V oblasti správního práva je hlavním a stěžejním právním předpisem zákon č. 500/2004 Sb., správní řád, který se stal účinný 1. ledna 2006 a jeho hlavní funkce v systému práva je upravit postup správních orgánů při aplikaci norem správního práva hmotného. Tato aplikace se především nazývá správní řízení a jeho hlavní funkcí je vydání rozhodnutí, jímž se v určité věci zakládají, mění nebo ruší práva nebo povinnosti jmenovitě určené osoby nebo jímž se v určité věci prohlašuje, že takováto osoba práva a povinnosti má nebo nemá, takto je pojem správního řízení upraven v § 9 správního řádu.  Bylo by samozřejmě mylné konstatovat, že aplikace norem správního práva hmotného probíhá pouze prostřednictvím správního řádu. Prostřednictvím správního řádu probíhá tzv. obecné správní řízení a upravuje se jím postup správních orgánů, který přichází v úvahu při rozhodování jak na všech úsecích státní správy, tak také v oblasti samosprávy. Obecná úprava správního řízení často nebývá aplikovatelná sama o sobě, ale někdy bývá aplikovatelná s výjimkami, stanovenými ve zvláštních právních předpisech. Tyto výjimky jsou obvykle ve formě speciálních procesních ustanovení, které jsou zakotveny v jednotlivých předpisech správního práva. Například stavební zákon, přestupkový zákon, katastrální zákon, zákon o vojácích z povolání. V tomto případě správní řád působí pouze podpůrně.  Nejdůležitější právní předpisy:

Správní právo je odvětví veřejného práva. Jeho funkcí je regulovat společenské vztahy, které vznikají ve sféře a při výkonu veřejné správy, přičemž pod pojmem veřejná správa bychom měli rozumět správu věcí veřejných ve veřejném zájmu.

行政法是法律中,有关国家行政权运作的国内公法总称。行政法的定义系由日本学者提出,在中文法律领域中广受引用。行政法涉及到行政机关执行职务时所适用之各项法律,在各法律部门中相较于民法、刑法、甚至于宪法,行政法的发展是较晚进的一门学科。虽然行政法并无具体的法典,但是德国法学家奥托 · 迈耶曾说「"宪法消逝,行政法长存"」(Verfassungsrecht vergeht, Verwaltungsrecht besteht),表达对行政法的重视与肯定。然而上述并非对宪法之不重视,而是当下时代与该教授所专长领域所留下的金句,然而实质上伊亦是认为宪法有其必要性。


Etymologie.

Název města pochází od boha bouře a blesků v severské mytologii Thór ( Tórur, staroseversky Þórr, Þór) a od skandinávského slova pro přístav - Havn, znamená tedy doslova ""Thórův přístav"". Ve faerském jazyce se neznělá dentální frikativa /þ/ (/θ/) změnila na /t/. Staroseverský název Þórshǫfn se ještě dnes používá v islandském jazyce. Faeřané často tomuto hlavnímu městu říkají jednoduše Havn [ˈhaʋn] či Havnin [ˈhaʋnɪn] (přístav). Znak města ukazuje Thórovo kladivo Mjölnir (nebo Mjolnir), který ukazuje lidem, že Tórshavn se datuje zpět do prakřesťanské doby.

Historie.

Město bylo založeno v 10. století a během druhé světové války bylo po německém obsazení Dánska dočasně okupováno Velkou Británií (1940-1945).

Geografie.

Poloha.

Město leží v srdci Faerských ostrovů při jihovýchodním pobřeží největšího ostrova souostroví - Streymoy. Jeho zeměpisné souřadnice jsou 62° 01' severní šířky a 6° 46' západní šířky. Tórshavnův přístav leží ve vodách Nólsoyarfjørðuru, který je součástí Atlantského oceánu. Na druhé straně tohoto fjordu je ostrov Nólsoy. Nejbližšími městy jsou Argir a Hoyvík náležící do aglomerace hlavního města. Od centra Tórshavnu při pobřeží do okrajových částí se postupně zvedá mírný, někdy i strmý svah (nadmořská výška města je od 0 m u moře do 150 m v okrajových částech). Na severozápad od města se tyčí 347metrová hora Húsareyn a na jih až jihovýchod 350metrová hora Kirkjubøreyn. Jihozápadně od Tórshavnu leží významné faerské historické a kulturní místo Kirkjubøur.

Podnebí.

Tórshavn, podobně jako zbytek souostroví, leží v oceánském chladnějším mírném podnebném pásmu. To také znamená, že teplotní rozdíly v zimě a létě a noci a dnem jsou malé. Srážky se zase mohou velmi lišit. Příkladem může být srovnání měsíce února z roku 2001 a 2002, v roce 2001 spadlo 187 mm srážek, roku 2002 to bylo jen 103 mm.  Průměrná roční teplota vzduchu se pohybuje kolem 6,8° C (8,3° C přes den, 5,3° C přes noc). Nejchladnějšími měsíci jsou leden, únor a březen, kdy se průměrná denní teplota pohybuje kolem 5,5° C, noční kolem 2° C. Nejteplejšími měsíci jsou červenec a srpen, tehdy teplota průměrně dosahuje až ke 13° C a klesne ke 9,5° C. V zimě teplota málokdy klesne pod -6° C, v létě zase teplota málokdy přesáhne 17° C. Průměrná teplota moře je v zimě 8° C, v létě 11° C.  Tórshavn je velmi bohatý na srážky, průměrný roční úhrn srážek činí kolem 1 500 mm. Nejvíce srážek spadne mezi říjnem a lednem (165 mm). Naopak nejméně v červnu (70 mm). Mezi říjnem a březnem se také nejčastěji vyskytují srážky, srážky se tu průměrně vyskytují 28krát za měsíc. Sníh tu není moc častý, přesto je ročně kolem 30 dnů zasněženo tenkou vrstvou sněhu. Průměrná vlhkost vzduchu se celoročně pohybuje mezi 80 a 90 %.  Velmi typický pro tuto oblast je také silný vítr, který má průměrnou rychlost 23 km/h. Nejsilnější je v zimě (28 km/h) a nejméně silný v létě (18 km/h). Nejčastější vítr vane od západu.

Obyvatelstvo.

V Tórshavnu tvoří Faeřané většinu obyvatelstva, početná je ale také dánská menšina. Obyvatelstvo je dost mladé, nejpočetnější skupinu podle věku tvoří osoby ve věku v rozmezí od 10 do 20 let (2 007 obyvatel), na druhém místě následuje skupina lidí ve věku od 40 do 49 let (1 794 obyvatel) a na třetím místě je skupina lidí ve věku od 0 do 9 let (1 704 obyvatel).

Růst počtu obyvatel.

Počet obyvatel města od roku 1709 (od roku 1975 počet obyvatel celé kommuny):

Sport.

Fotbalové týmy v Tórshavnu: Havnar Bóltfelag, B36 Tórshavn, Argja Bólfelag, FC Hoyvík a Undri.  Házenkářské týmy v Tórshavnu: Kyndil, Neistin a H71.  Šachový tým v Tórshavnu: Havnar Talvfelag.

Tórshavn [toušhaun] (IPA: [ˈthɔuʂˌhaʋn]; "Thorshavn", "Þórshöfn", "Torshamn") je hlavním a největším městem Faerských ostrovů a Tórshavnské kommuny. Město leží na ostrově Streymoy a při sčítání lidu dne 1. ledna 2008 žilo ve městě 12 352, v celé Tórshavnské kommuně pak 19 429 obyvatel.

托尔斯港(,)是法罗群岛的首都。托尔斯港位于法罗群岛南部斯特莱默岛(Streymoy)的托尔斯区,有19,000人居住。城市的名称解作「索尔的港口」(Thor's Harbour),索尔(Thor)是北欧神话中雷神的名字。


白雪公主 (1937年電影)

Ocenění.

Film získal, a to až dodnes, velice nevšední a mimořádné filmové ocenění, osm sošek Oscara, jednu velkou a sedm malých (za každého trpaslíka jednoho).

České znění.

Pohádka byla do češtiny nadabována dvakrát. První dabing vznikl již v roce 1938 a vytvořily jej Filmové továrny AB Barrandov Praha. Sněhurku dabovala Elly Rixová, prince daboval Oldřich Kovář, zrcadlo Karel Hradilák, královnu Eva Vrchlická atd. A všechna tato práce, konzervovaná na zvukových foliích, byla pečlivě zabalena a odeslána do Hollywoodu, kde se s ní další čtyři týdny zabývali Disneyovi spolupracovníci, udělali nový zvukový pás, vyměnili dokonce anglické nápisy na postýlkách trpaslíků za české, a pak to všechno poslali zpět do Prahy. Na počátku německé okupace se ovšem všech osm křehkých celuloidových pásů s 1. dabingem rozkutálelo po fanoušcích. Dabing byl považován za ztracený, v archivu se našlo jenom několik fragmentů, proto byl v roce 1970 vytvořen nový dabing. Sněhurku zde dabuje Klára Jerneková (zpívá Marie Sikulová), prince Eduard Cupák (zpívá Karel Hála) atd. Zatímco jména trpaslíků z první verze vešla do širokého povědomí: Šmudla (Dopey), Prófa (Doc), Kejchal (Sneezy), Rejpal (Grumpy), Stydlín (Bashful), Štístko (Happy), Dřímal (Sleepy), jména z druhého „oficiálního“ dabingu mohou zmást: Šmudla, Doktor, Kejchal, Brumla, Stydlík, Hopla, Klimba. Počátkem roku 2014 se na internetových diskuzních fórech (Dabingfórum) objevila informace a ukázka, že takřka kompletní verze s prvním dabingem koluje ve sbírkách soukromých sběratelů.

Děj.

Film začíná záběrem, kdy kamera ukazuje pomalým nájezdem na obrovský zámek, kde zlá královna klade svému kouzelnému zrcadlu nesmrtelnou otázku: "„Zrcadlo ty kouzelné rci kdo krásnější je mne!“" Odpovědí je její panenská sokyně princezna Sněhurka, která se již brzy má stát cílem její zlobné ješitnosti. Poté, co je Sněhurka na příkaz své macechy, zlé královny, myslivcem (sluhou) odvedena do lesa, kde má být zabita (což myslivec nakonec neprovede), Sněhurka uprchne do hlubokého lesa. Za asistence mnoha lesních zvířátek pak přenocuje v lese, zvířátka jí ráno ukážou cestu k domečku 7 trpaslíků. Sněhurka sem přijde v době, kdy jsou všichni trpaslíci v práci v dolech. Sněhurka za pomoci všech zvířátek pak celý domeček pečlivě uklidí, vypere špinavé prádlo, umyje nádobí, poté znavena usne na trpasličích postýlkách. Tam ji večer ve svém domečku v lese najde sedm trpaslíků, kteří ji zde poskytnou přístřeší. Když ji tam nakonec zlá královna objeví, lstí ji donutí sníst otrávené jablko a princezna usne hlubokým spánkem. Z omamného spánku ji nakonec vysvobodí mladý princ.

Zpracování a náklady.

Náklady předstihly všechno, co bylo do té doby vloženo do sektoru animovaného filmu. Práce na tomto proslulém filmu trvala tři roky namísto předpokládaných 18 měsíců, výdaje vzrostly až šestinásobně - z 250 000 na 1,5 miliónů dolarů. Štáb 570 kreslířů vypracoval podle přesných předloh více než milión jednotlivých obrázků. Jednotlivé pasáže - jako například cesta sedmi trpaslíků domů, trvající ve filmu pouhou minutu, zaměstnávala pět kreslířů celého půl roku. Vysoké výdaje vznikly proto, že každý trpaslík musel mít své nezaměnitelné pohyby, aby si divák nemohl splést třeba Prófu se Stydlínem. Všichni trpaslíci navíc mají přesně vyhraněné povahy: jeden je nešika, druhý ospalec, třetí chytrák atd. Působivost roztomilých kresbiček a bohaté obrazové kompozice byla ještě umocněna svěžími a snadno zapamatovatelnými písničkami.  Ve Sněhurce se zúročily bohaté zkušenosti, které Walt Disney získával již od roku 1928 svými sedmiminutovými krátkometrážními filmy. Je zajímavé, že dvě dlouhé sekvence byly ze skoro hotového filmu vystřiženy. Tento kasovní trhák ve své době vynesl přes 66 miliónů dolarů.

Kritika.

Odborný časopis "Variety" se pokusil zjistit příčinu úspěchu:""Ještě nikdy se v kinech neobjevilo nic podobného Disneyově "Sněhurce a sedmi trpaslíkům..". Iluze je proto tak dokonalá, milostná romance tak jemná a fantazie tak emociální, že jednání kreslených osob dosahuje hloubky, jež se rovná vroucnosti lidských představitelů. Je to opravdu velký film.""

Sněhurka a sedm trpaslíků (v anglickém originále Snow White and the Seven Dwarfs) je legendární animovaný film, snad nejznámější kreslená filmová pohádka na světě vůbec. Jedná se o první celovečerní animovaný film z dílny Walta Disneye z roku 1937 režiséra Davida Handa. V roce 2008 jej Americký filmový institut zařadil mezi 10 nejlepších animovaných filmů na světě. Námět filmu pochází ze stejnojmenné broadwayské divadelní hry z roku 1912, která čerpá z pohádky "O Sněhurce" bratří Grimmů. Jde o vůbec první snímek z tzv. animované klasiky Walta Disneye. Hlavní postava Sněhurka se také stala v pořadí první disneyovskou princeznou.

《白雪公主与七个小矮人》(英语:"Snow White and the Seven Dwarfs")发行于1937年,是迪士尼首部经典动画长片,也是美国电影史上第一部彩色动画长片,改编自欧洲《格林童话》故事版本的《白雪公主》。


Administrativní uspořádání.

Vlámský region zahrnuje 5 provincií:  Vlámsko se dále dělí na 22 okresů (nizozemsky ) a 308 obcí. Hlavní město je Brusel, který je sídlem Vlámské vlády a Vlámského parlamentu (územně však do Vlámského regionu nepatří). Mezi další velká města patří Antverpy, Gent, Bruggy, Lovaň a Mechelen.

Politické uspořádání.

Belgie je federativní stát, rozdělený územně na tři regiony (Vlámský region, Valonský region a Bruselský region) a jazykově na tři společenství (Vlámské, Francouzské a Německojazyčné).  Každý region a každé společenství má svoji vlastní vládu a parlament. Výjimkou je Vlámský region a Vlámské společenství, které mají společnou vládu a parlament se sídlem v Bruselu. Formálně Vlámské společenství vykonává pravomoci Vlámského regionu. Poslanci Vlámského parlamentu zvolení v Bruselském regionu nicméně nemají právo hlasovat o záležitostech Vlámského regionu.

Geografie a klima.

Rozloha Vlámska činí 13 522 km2, což je přibližně 44 % rozlohy státu. Vlámsko sousedí na severu a na východě s Nizozemskem, na jihu s Valonskem, na jihozápadě s Francií a ze severozápadu je omýváno Severním mořem.  Vlámsko zahrnuje dvě geografické oblasti – pobřežní nížinu a centrální rovinu. Pobřežní nížina se skládá z oblasti písečných dun a oblasti polderů, chráněných systémem hrází proti mořské záplavě. Centrální rovina se nachází dále ve vnitrozemí. Je rovná a mírně svažitá s mnoha úrodnými údolími a četnými vodními cestami. Místy je terén členitější s výskytem jeskyní a malých roklí.  Klima je mírné přímořské, srážky jsou hojné po celý rok. Köppenova klasifikace podnebí: "Cfb"; průměrná teplota je 3 °C v lednu a 18 °C v červenci; průměrný úhrn srážek je 65 mm v lednu a 78 mm v červenci.

Vlámsko (též Flandry, nizozemsky ', resp. "Vlaanderen", francouzsky ') je jeden ze tří regionů, které tvoří Belgické království. V lednu 2015 mělo Vlámsko 6 444 127 obyvatel, což představuje 57,8 % obyvatel státu. Úředním jazykem je nizozemština.

法兰德斯(;;英语:Flanders),又译法兰德斯,是比利时西部的一个地区,人口主要是弗拉芒人,说荷兰语(又称“弗拉芒语”)。传统意义的“法兰德斯”亦包括法国北部和荷兰南部的一部分。


Počátek Světa.

Podle elfského zpěvu Ainulindalë byl Eru před počátkem času sám. Jako první stvořil Ainur, kteří byli potomstvem jeho myšlenky. K Ainur mluvil a předkládal jim různá hudební témata a oni před ním zpívali. Z tohoto zpěvu se postupně vyvinula Hudba Ainur, jejíž zjevnou podobou je Svět, Arda, ve kterém se odehrává děj knih J. R. R. Tolkiena ("Hobit", "Pán Prstenů", "Silmarillion", "Nedokončené příběhy" a další).  Ilúvatar poté ukázal tento svět Ainur, nejprve jako vidění a poté ho pomocí Nehynoucího plamene učinil skutečným (Eä).  Po tomto zhmotnění Hudby Ainur již Eru do chodu světa nezasahoval, nebo pouze minimálně. Odpovědnými za osud Světa se stali ti z Ainur, kteří do něj vstoupili – Valar a Maiar.

Ilúvatarovy děti a stvoření trpaslíků.

Ainur nemají dost moci, aby mohli stvořit bytosti se svobodnou vůlí, tu má jen Ilúvatar. Elfové a lidé jsou proto nazýváni Ilúvatarovými dětmi, podle pořadí příchodu prvorozenými a druhorozenými. Třetím druhem se svobodnou vůlí jsou trpaslíci: ty původně vytvořil Aulë, ale byli bez vlastní vůle. Když mu hlas Erua vytkl snahu překonat předpovězené, Aulë činu litoval a chtěl své dílo zničit. Eru mu v té chvíli odpustil a trpaslíkům svobodnou vůli sám dal, ale kromě toho je nijak nezměnil a proto nejsou počítáni mezi jeho děti. Trpaslíci byli poté uspáni, aby se probudili až po elfech.

Pád Númenoru.

Ve zpěvu Akallabêth je zmiňován jediný případ, kdy Eru na žádost Valar zásadním způsobem ovlivnil osud Světa. Když poslední král Númenoru Ar-Pharazôn napadnul námořní silou říši Valar v Amanu, složil nejvyšší z nich – Manwë – vládu nad Ardou a Eru zničil celé loďstvo Númenoru i samotný ostrov Númenor. Zároveň byl svět zakulacen a Aman odstraněn (pro lidi) z povrchu Ardy.

Konec Světa.

Elfové věří, že na konci dnů Ardy dojde k Poslední bitvě (sindarsky "Dagor Dagorath" – Bitva bitev), ve které budou s konečnou platností poraženi všichni následovnící Melkora. Potom stanou Valar, Maiar, elfové i lidé před Eruem a bude zpívána Druhá Hudba – tentokrát v úplnosti a správně, bez neladů, které do první Hudby Ainur vnesl Melkor.

Eru (quenyjsky "Jediný") nazývaný také Ilúvatar („otec všech“), případně Eru Ilúvatar je nejvyšším bohem a stvořitelem světa Ardy ve fantasy J. R. R. Tolkiena.

一如("Eru"),意思是「独一的一位」,又称伊露维塔("Ilúvatar"),「众生万物之父」。英国作家约翰·罗纳德·鲁埃尔·托尔金的史诗式奇幻小说《精灵宝钻》中的人物。托尔金世界之中的上帝,埃努(天使)和一亚(宇宙)的创造者。但维拉则代伊露维塔统治阿尔达(世界),包括塑造阿尔达的工作。一如是《精灵宝钻》故事最重要的一部分,但在托尔金最著名的作品:《哈比人历险记》和《魔戒》没有提及一如,仅仅在《魔戒》附录A暗示努曼诺尔帝国的灭亡出自一如之手。


Snímač.

Obvykle se jedná o snímače CCD nebo CMOS. Velikost snímačů je nejčastěji APS-C (22×15 mm jindy 23.4 x 15.6 mm či např. 25.1 × 16.7 mm) anebo tzv. full-frame (36×24 mm), Olympus a Kodak vyvinuly vlastní 4/3 standard (18×13,5 mm), setkat se můžeme také s tzv. středním formátem. Pokud je snímač zrcadlovky menší než kinofilmové políčko, uvádí se u ní tzv. crop-faktor. Ten udává, kolikrát je menší digitální snímač než kinofilmové políčko. Digitální zrcadlovky se senzorem velikosti kinofilmového políčka (36×24 mm) se označují jako full-frame. Crop-factorem je třeba násobit ohniska objektivů a hloubku ostrosti, protože velikost snímače mění i vlastnosti celé optické soustavy. Zejména to, že menší snímač znamená větší hloubku ostrosti a výřezy odpovídají použití delšího ohniska, ale také obvykle podstatně vyšší šum.  O použitelnosti digitálních fotoaparátů proti kinofilmu se občas vedou dalekosáhlé a někdy dokonce zuřivé spory, pravda je nejspíše někde mezi odmítáním a prostým přijetím - každé z těchto médií má svá specifika. Nyní jsou již DSLR s rozlišením nad cca 8 megapixelů rozlišením považovány za srovnatelné či lepší než klasický barevný kinofilm. Digitální snímky postupně prakticky ovládly i sféru profesionálního tisku, kdy odpadají problémy se zpracováním a skenováním. Zejména černobílý film si však stále zachovává své příznivce.  Snímač funguje podobně jako lidské oko, kdy zahrnuje velké množství světločivných senzorů, které zachycené světlo převádějí na elektrický impulz, který se posléze "zapíše" na úložiště fotoaparátu.

Objektivy.

DSLR mohou používat stejné objektivy jako klasické zrcadlovky, ale pokud nemají full-frame snímače, nevyužívají objektivy naplno. Světlo z okrajových částí objektivu totiž dopadá mimo snímač, což někdy paradoxně vede k odstranění problémů s vinětací nebo aberací levnějších objektivů. Přesto se již výrobci snaží vyrábět objektivy optimalizované přímo pro DSLR, protože DSLR jsou zpravidla citlivější na vnitřní odrazy objektivu a optické vady.

Specifika DSLR.

Již z konstrukce zrcadlovky jsou jasná jistá omezení oproti digitálním kompaktům: téměř všechny zrcadlovky nebyly schopné nahrávat video a delší dobu neposkytovaly ani možnost živého náhledu scény na displeji. Novější digitální zrcadlovky již však videosekvence pořizovat umějí.  Od roku 2007 jsou prodávány zrcadlovky s živým náhledem, lišící se způsobem ostření – to je standardně u zrcadlovek prováděno při zaklopeném zrcadle a při propuštění světla na zadní senzor není možné. Modely firem Olympus a Sony nepoužívají k živému náhledu hlavní senzor ale další malý senzor v hledáčku, což řeší problémy s ostřením. Canon EOS 450D umožňuje ostřit i způsobem odvozeným od kompaktů, využívajícím měření kontrastu.  Zejména levnější DSLR mají proti klasickým zrcadlovkám nevýhodu omezení maximální doby expozice, protože dlouhé expozice jsou technicky náročné – dochází při nich k přehřívání snímače a tím i nárůstu šumu.

Video.

Roku 2008 byla představena první digitální zrcadlovka, která obsahovala funkce videa, jednalo se o Nikon D90. Opravdovou revolucí byl ovšem o několik měsíců později fotoaparát Canon EOS 5D Mark II, který nabízel full HD video v kombinaci se snímacím čipem velikosti filmového políčka, který je k nalezení jen v profesionálních kamerách, o řád až dva dražších. Později přišly s videem i další modely zrcadlovek, včetně těch nejlevnějších. Zrcadlovky se za tu dobu staly častou výbavou kameramanů a za použití speciálních doplňků je využívají i profesionální produkce k tvorbě reklam, hudebních klipů nebo i dokumentární tvorbě.

Příslušenství.

DSLR mohou obdobně jako klasické zrcadlovky využívat celou paletu příslušenství. Pro makrofotografii se používají předsádky, mezikroužky a speciální makroměchy. Ke znásobení ohnisek objektivů se používají telekonvertory. Pro různé účely se využívá celá řada filtrů.

Výrobci.

Mezi tradiční výrobce s nejširší nabídkou na trhu patří Canon a Nikon. V ČR jsou poměrně méně zastoupeny Pentax a Fuji, naopak se na poli DSLR prosazuje Olympus, který přinesl i několik inovativních konstrukcí. Firma Konica Minolta oficiálně ukončila svoje působení na trhu fotoaparátů v lednu 2006, na její řadu zrcadlovek navázala Sony. Mezi novější výrobce přibyli Samsung (bajonety Pentax), Sigma (bajonet Sigma) a Panasonic (4/3 standard).

Digitální zrcadlovka (zkráceně DSLR nebo digitální SLR, z angl. "Digital Single-Lens Reflex camera") je obdobou klasické zrcadlovky, ale používá místo filmu digitální snímač. Při klasické konstrukci zrcadlovky prochází světlo objektivem a odráží se přes zrcadlo do pentaprizmatického hranolu a dál do hledáčku. Některé levnější varianty pak místo hranolu používají soustavu zrcadel. Při expozici dojde ke sklopení zrcadla a světlo tak prochází z objektivu na snímač.

数码单反相机(英语:digital single-lens reflex camera,缩写:DSLR),简称数码单反相机,是一种以数码方式记录成像的照相机。属于数码静态相机(Digital Still Camera,DSC)与单反相机(SLR)的交集。