Historie.

Začátky (1982–1987).

První koncert odehráli ve složení Campino, Andreas von Holst, Andreas Meurer, Michael Breitkopf, Trini Trimpop a Walter November v roce 1982 na velikonočním festivalu v Brémách, kde byli omylem ohlášeni jako „Die Toten Hasen“ (Mrtví zajíci). Už v prvním roce existence kapely vydali singly „Wir sind bereit“ a „Reisefieber“.  Jako první komerční úspěch je chápán třetí singl s „party“ písní „Eisgekühlter Bommerlunder“. Videoklip k této skladbě natočili v malém bavorském kostele na jaře 1983 v režii Wolfganga Bülda. Hlavním motivem je chaotická punkerská svatba několika párů najednou, nad níž oddávající kněz pro všeobecné alkoholické opojení zcela ztratí kontrolu. Pro katolickou obec byl klip natolik skandální, že považovala za nutné kostel nově vysvětit a video bylo na dlouho bojkotováno všemi veřejnoprávními televizními programy v Německu.  V roce 1983 vyšlo debutové album pod "Opel-Gang". Koncem tohoto roku dále nahráli společně s newyorským raperem Fab Five Freddym hiphopové verzi singlu "Bommerlunder" pod názvem "Hip Hop Bommi Bop". V roce 1984 byla skupina pozvána do BBC, aby vystoupila v John-Peel-Show, ale dostala se do ostrého sporu se svým vydavatelstvím EMI kvůli vysokým cestovním nákladům. Dalším skandálem bylo vystoupení předskokana skupiny Norberta Hänhela, který parodoval německého zpěváka Heina. Ten podal na Hänhela žalobu u zemského soudu Düsseldorf a proces vyhrál. Nakonec se Toten Hosen s EMI rozešli a přestoupili k Virgin Records. Přesto ale opět mezi nimi došlo ke střetům, když v roce 1984 vyšlo druhé album "Unter falscher Flagge". Obrázek na coveru představující psa sedícího u gramofonu je karikaturou ochranné známky EMI His Master ́s Voice. EMI dosáhla u soudu toho, aby byl cover změněn.  Na začátku roku 1985 se vydala na turné po Francii pod hlavičkou Goethe-Institutu a na podzim vystupovali na šňůře po Polsku a Maďarsku.  Koncem roku 1985 opustil Trini Trimpop svůj post u bicích a stal se (do roku 1992) manažerem skupiny. Novým bubeníkem se stal na přechodnou dobu Jakob Keusen, kterého v lednu 1986 vystřídal Wolfgang Rohde. Rohdeův první koncert byl současně první koncert skupiny před obrovským publikem na stadionu. Společně s Herbertem Grönemeyerem, Udo Lindenbergem, BAP, a dalšími vystoupili v červenci 1986 na hudebním festivalu Wackersdorfu, aby demonstrovali proti výstavbě tamní jaderné elektrárny.  V roce 1986 vydali třetí album "Damenwahl". Na stejnojmenném turné sponzorovaném výrobcem kondomů firmou Fromms, bylo publikum v hojné míře kondomy této značky doslova zasypáváno. První komerční úspěch v hitparádě dosáhla skupina v roce 1987 pod pseudonymem "Die Roten Rosen", s albem "Never Mind the Hosen – Here ́s Die roten Rosen", které obsahuje výhradně rockové verze německých šlágrů. Také s prvním živým albem "Bis zum bitteren Ende" se umístili mezi prvních 40 v německé hitparádě.

Vzestup (1988–1995).

Album „Ein kleines bisschen Horrorschau“, které vyšlo v roce 1988 a mezi jinými i píseň "Hier kommt Alex" (inspirované hlavní postavou knihy a filmu Clockwork Orange) je chápáno jako zásadní průlom v kariéře Toten Hosen. V září ve stejném roce vystoupili v Litvě ve městech Vilnius a Kaunas na rockovém festivalu a byli porotou vybráni jako nejlepší skupina. Turné na začátku roku 1989 bylo rovněž úspěšné a kapele se podařilo do posledního místa vyprodat dortmundskou Westfalenhalle (20 000 míst). V roce 1990 vystoupili v New Yorku na "New Music Seminar" a v Kölnu jako předskupina Rolling Stones. V létě toho samého roku odcestovali do Itálie, aby odtud podávali zpravodajství z mistrovství světa ve fotbale do německého tisku a SDR3. Jako „znělku“ pořadu použila skupina singl s rockovou verzí klasiky Azzuro od Adriana Celentana a klip, který sarkasticky ukazoval chování německých fotbalových fanoušků v zahraničí. Dvojalba "Auf dem Kreuzzug ins Glück", vydaného v tomtéž roce na podzim bylo během jednoho týdne prodáno přes 150 000 kusů. V roce 1991 vyšlo album "Learning English Lesson One". Toto album je holdem a poctou kapely všem jejím hudebním vzorům. Obsahuje většinou coververze anglicky zpívajících punkrockových klasiků. U nahrávání skladeb byl ve studiu vždy přítomen minimálně jeden člen ze skupiny, od níž pocházel originál. Na turné trvajícím od začátku roku až do podzimu 1992 pod heslem „člověk, zvířata, senzace“ hráli v mnoha vyprodaných halách a na festivalech v Německu, Švýcarsku, Dánsku, Anglii, Španělsku, Francii a Argentině. V Buenos Aires mají od té doby stálou základnu fanoušků.  Singl „Sascha – ein aufrechter Deutscher“, vydaný před Vánoci v roce 1992 ukázal jednoznačnou orientaci kapely proti pravicovému radikalismu. Výnosem z alba podpořila skupina akci Düsseldorfská výzva proti nenávisti k cizincům a rasismu (Düsseldorfer Appel gegen Fremdenfeindlichkeit und Rassismus). Tuto píseň se pokusili republikáni neúspěšně nechat zakázat kvůli nactiutrhání jejich straně a tím vlastně nechtěně přispěli k úspěchu titulu – singl skupině vynesl více než půl milionu marek.  V roce 1993 vyšlo další album "Kauf MICH!", které dosáhlo na první místo v německé hitparádě. Tématem písní je především kritika konzumní společnosti, reklamy a pravicového radikalismu. V létě toho samého roku hráli Hosen jako předkapela skupiny U2 na jejich turné "ZOO TV Tour" v Německu před více než 50 000 diváky. Ve videu k titulní písni "Kauf mich" se objevují některé záběry z tohoto koncertu. Na podzim vyšlo best-of album "Reich & Sexy". Na coveru jsou nazí členové kapely vyfocení jako namyšlení milionáři s doutníky, ležící v penězích a obklopení spoře oblečenými dámami. Za albem "Love, Peace a Money" následovala mezinárodní verze "Best-of-Album". V této době byli Toten Hosen zastoupeni v německé hitparádě třemi alby.  V roce 1994 byla skupina na cestách a plnila hlediště velkých sportovních hal v Německu i zahraničí. V listopadu koncertovali v Kanadě jako předskupina Green Day. Koncem roku se rozhodla kapela vzít zajištění svého odbytu na trhu do vlastních rukou a založila hudební vydavatelství JKP (Jochens kleine Plattenfirma).

Na vrcholu úspěchu (1996–2000).

Za album "Opium fürs Volk", vydané v roce 1996 obdržela skupina po "Kauf mich" a "Reich und Sexy" třetí platinovou desku. Singl „Zehn kleine Jägermeister“ se umístil na prvním místě německé hitparády. Společně s Iggy Popem vystoupili na koncertě Ramones v Buenos Aires. Ve stejném roce vyšlo druhé livealbum "Im Auftrag des Herrn".  V letech 1982 až 1997 uskutečnili Toten Hosen přes 1000 koncertů. Při jubilejním 1000. dne 28. června 1997 v düsseldorfském Rheinstadionu před 60 000 diváky byla přímo před pódiem utlačena k smrti šestnáctiletá dívka. Skupina chtěla okamžitě ukončit koncert, ale na doporučení velitele pořadatelů museli po krátkém přerušení, kdy bylo z první řady v publiku zachráněno několik dalších lidí, hrát dál, aby zabránili vzniku paniky. Všechny další naplánované koncerty byly zrušeny, půl roku skupina nevystupovala vůbec a pak přes dva roky nepořádala žádný koncert na stadionu.  Na začátku roku a na podzim 1998 se Toten Hosen zúčastnili jako spoluúčinkující mnoha festivalů v Austrálii, Japonsku, USA a Evropě a vydali singl "Pushed Again". Druhá strana singlu "Alles ist eins" byla věnována dívce, která zemřela na koncertě. Koncem roku obnovila skupina pseudonym "Die Roten Rosen" a nahrála vánoční album "Wir warten auf ́s Christkind". V roce 1999 musel Wolfgang Rohde kvůli problémům s páteří opustit své místo u bicích a vystřídal jej Vom Ritschie.  11. června 2000 upadl Campino v průběhu koncertu skupiny na festivalu Rock am Ring na jevišti a přetrhl si kolenní vazy. Nejenže pro zranění nemohl dokončit koncert, ale navíc musela skupina zrušit dalších 70 ohlášených vystoupení z plánovaného turné.

2001–2005.

V roce 2001 vydala skupina album "Useless" s nejlepšími skladbami jejich hudebních předskokanů. Po pobytu na Kubě následovaly koncerty v Polsku, Maďarsku, Česku a jako předskupina AC/DC vystoupili v létě v Německu.  V následujícím roce vyšlo album "Auswärtsspiel". Od února do prosince 2002 uspořádala kapela více než 70 koncertů v Německu, Rakousku a Švýcarsku ve vyprodaných sportovních halách. Navíc se zúčastnila ještě hudebních festivalů ve Finsku, Polsku a Maďarsku a dvakrát koncertovala v Buenos Aires. Za rok 2002 vidělo na vlastní oči Toten Hosen více než půl milionu diváků. Mezitím přišlo na svět další Best-of album "Reich und Sexy II – Die fetten Jahre".  Rok 2003 byl pro skupinu rokem odpočinku, na podzim letěli do Argentiny, kde uspořádali několik koncertů a ohlásili se v až únoru 2004 maxi CD "Friss oder Stirb". Následně vydali své vystoupení na festivalu Rock am Ring jako live DVD a v říjnu roku 2004 získali další první místo v německé hitparádě s platinovým albem "Zurück zum Glück". "Friss oder Stirb" byl rovněž název jako 16dílného seriálu na MTV v němž bylo nahlédnuto do soukromí členů kapely, jejich rodinných příslušníků a přátel. Tento seriál byl potom v roce 2005 vydán na trojalbu. Na stejnojmenném turné hráli znovu před vyprodanými sportovními halami. 2. června 2005 vystoupili v Berlíně na festivalu Live 8. Poslední koncert turné "Friss oder Stirb" 10. září 2005 vydala kapela na DVD pod titulem "Heimspiel".

Od roku 2006.

V roce 2006 skupina nekoncertovala, ani nevydala žádné nové album. V této pauze hrál Campino v divadelní hře Bertolda Brechta v berlínském Admiral paláci.  7. července 2007 vystoupili v Rostocku před 80.000 diváky společně s Herbertem Grönemeyerem, Bonem, Gobem Geldofem a mnoha dalšími na open-air koncertu "Deine Stimme gegen Armut" (Tvůj hlas proti bídě) na protest proti setkání G8 v Heilignedammu. Začátkem května 2008 si Campino zlomil pravou nohu a tak koncerty 27. května v Hamburku, 28. května v Berlíně a začátkem června na Rock am Ring a Rock im Park hrála skupina pod titulem "Halz + Beinbruch Tour 08" (Zlom vaz turné 2008). Campino přes svůj hendikep podal k překvapení publika na všech koncertech výborný výkon.  Album "In aller Stille" s novými tituly vyšlo 14. listopadu 2008, předcházelo mu vydání singlu "Strom" v říjnu. K tomu probíhají přípravy na turné pod nadpisem „Machmalatuer“, které začalo v listopadu, a bude pokračovat v roce 2009.

Tvorba.

Hudba a texty.

Téměř všechny texty k písním píše Campino, zatímco Holst, Meurer a Breitkopf jsou zodpovědní za hudbu. U starších skladeb jsou také někdy uváděni jako autoři bývalí bubeníci Trimpop a Rohde. Producentem hlavní části tvorby je Jon Caffery. Texty písní pojednávají často o závažných sociálních a politických problémech, ale na druhé straně patří do repertoáru skupiny také značné množství tzv. party písní. Refrén bývá většinou výzvou, kterou spolu s Campinem zpívají i ostatní členové skupiny jako sbor. Téměř všechny texty jsou napsány v běžné hovorové řeči a nezřídka obsahují i silně vulgární výrazy. Příznačné pro Toten Hosen jsou rovněž písně na téma fotbal. Vedle mnoha coververzí vydala skupina za svou téměř 35letou hudební dráhu okolo 230 vlastních skladeb. Příležitostně se na nich podíleli i spřátelení hudebníci jako například Funny van Dannen a Hanns Christian Müller. Na několika anglických textech písní spolupracoval Campino s hudebníkem Johnem Plainem a Mattem Dangerfieldem z The Boys a T.V.Smith.

Hudební vývoj.

Všichni členové skupiny se naučili na své instrumenty hrát autodidakticky a při vzniku kapely byli někteří ještě školou povinní. První album nahráli v pronajatém studiu a to relativně neprofesionálně a omezili jen se na jednoduché rify a texty. Jejich hudba se vyznačovala příznačným punkovým diletantismem. Vzorem byly kapely z oblasti anglického a amerického punku konce 70. let.  Hudba Toten Hosen se díky 25letým zkušenostem na jevišti, kontaktům na další hudebníky, zahraniční vlivy a v neposlední řadě dobré finanční situaci dále vyvíjela. Dnes si skupina může dovolit nechat si dostatek času při zkouškách a pracovat na jednotlivých částech písní do hloubky, zároveň disponuje ve studiu i potřebným technickým vybavením, díky němuž dosahuje potřebnou zvukovou kvalitu. V několika skladbách je experimentováno i s dechovými i smyčcovými nástroji.  Některé písně dnes zní i poněkud jazzově anebo obsahují prvky z reggae nebo folku. Klasická aranžmá a komplikované detaily mají vždy na starosti vzdělaní hudební skladatelé jako Hans Steigen nebo Tim Cross, nebo si skupina přibere jako hosty profesionální hudebníky. Aby bylo možné autentické přehrání starších skladeb live na jevišti, vymění Campino příležitostně svůj mikrofon za megafon.  Die Toten Hosen se v podstatě od svého původního stylu ale příliš neodklonili. Hrají dodnes „ručně dělanou“ rockovou hudbu, která se obejde bez improvizovaných sól a jiných hříček. Staví na jednoduché melodii, obsahující v textech často ironické prvky.

Koncerty.

Středem pozornosti je vždy na všech koncertech Campino, zpěvák a frontman kapely, který je svým fyzickým nasazením a provokativními a satirickými hláškami zodpovědný za průběh vystoupení. Dokáže se velmi rychle pohybovat po pódiu, skáče do hlediště a nechává se nést diváky, šplhá po stožárech a jevištní konstrukci do značných výšek, aby odtud (nezřídka okolo 10 metrů výšky) dozpíval některou píseň až do konce.  Pro Toten Hosen jsou typická příležitostná překvapivá vystoupení nebo spontánní hra před malým publikem při výjimečných příležitostech. Občas si zahrají v obývacích pokojích přátel a známých svých fanoušků nebo na svatbách, hráli i na méně obvyklých místech jako ve například ve věznicích v Berlíně a Düsseldorfu, na parníku v Drážďanech, na nejvyšší hoře Německa Zugspitze, v klášterní škole Altötting nebo na psychiatrickém oddělení všeobecné nemocnice v Hamburku. Při všech těchto neobvyklých vystoupeních se hudebníci zřekli gáže a hráli jen za jídlo a ubytování. S rostoucí popularitou se pro skupinu stávalo stále obtížnější přijímat všechna pozvání na podobné akce, případně z ohromného množství vybrat ty správné pozvánky. Proto od roku 1992 nechává kapela veřejně vyhlašovat nabídky na takovéto koncerty, aby si z nich mohla vybrat tu nejzajímavější a nejoriginálnější. V roce 2005 hráli například v Pirně pro studenty, kteří vyhráli hlavní cenu v soutěži o nejlepší amatérský hudební videoklip roku.  Kapela se ale nechtěla vzdát možnosti hrát v malých klubech před nepočetným publikem a proto používá příležitostně pseudonymy. V roce 1993 vystoupila jako „Das Katastrophenkommando“, v roce 1998 jako „Rheinpiraten“, v roce 2000 hráli v několika klubech jako „Essen auf den Redern“, z toho dvakrát se skupinou Die Ärzte, kteří vystoupili jako „Die Zu Späten“, a to v Berlíně a Düsseldorfu.

Společenské aktivity.

Politika.

Die Toten Hosen se, jakožto západoněmecká kapela, 15. září 1987 účastnili v Lochotínském amfiteátru v Plzni „Mírového koncertu Olofa Palmeho“.  Die Toten Hosen se opakovaně veřejně staví svou hudbou, názory i finanční podporou na stranu různých politických organizací a podílejí se na jejich akcích. Členové skupiny ovšem vždy zdůrazňovali, že se nikdy nebudou spojovat s žádnou oficiální politickou stranou. Tak odřekli například poptávku SPD, aby složili píseň pro jejich kampaň do voleb v Evropském parlamentu v roce 1994.  V roce 1991 se objevili na Sampleru "NAZIS RAUS" s titulem "Fünf vor Zwölf" a v roce 2006 podpořili kampaň Kein Bock auf Nazis skupiny ZSK. V roce 1992 v Bonnu se skupina zúčastnila manifestace proti nenávisti vůči cizincům a vystoupila společně s Herbertem Grönemeyerem, Ninou Hagen a jinými před téměř 200 000 demonstranty.  2002 vzbudila skupina pozornost, když její členové pózovali nazí na plakátech organizace na ochranu zvířat PETA, pod heslem „raději nazí než v kožichu“ (Lieber nackt als im Pelz). Kromě toho financovali v roce 2005 Sampler On the Run skupiny na ochranu lidských práv "PRO ASYL", kde zazněl jejich titul „Meine Stadt“.  Od roku 1999 provozovali Die Toten Hosen otevřené diskusní fórum na internetu. Zde mohl každý anonymně vyjádřit svůj názor. V srpnu 2004 bylo toto fórum jako součást oficiální webové prezentace skupiny bez vysvětlení uzavřeno.  V roce 2007 se skupina postavila na stranu kampaně „Move Against G8“ a na stejnojmenném sampleru byla zastoupena písní "Pushed Again". Tato akce motivovala část skupiny k tomu, vycestovat na jaře s organizací Oxfam na Malawi, Zambii a Ugandu, aby si zde udělali obrázek o tom, jaká je životní situace lidí v Africe. Provázeni byli Hellou Wenders, která o této cestě natočila krátký dokumentární film.

Vztah k městu Düsseldorf.

V průběhu své historie skupina různými akcemi vyjadřovala spojení a vztah ke svému městu. V roce 1996 se například účastnili Düsseldorfského karnevalu, kde jeli na vlastním alegorickém voze oblečení v hedvábných punčochách, dámských šatech a lodičkách na vysokém podpatku pod heslem „Pohřbíme dobrý vkus“. Toten Hosen jsou prominentními fanoušky a mecenáši fotbalového klubu Fortuna Düsseldorf. Na konci osmdesátých let pomohli klubu před krachem částkou 200 000 DM (cca 100 000 EUR) ke koupi hráče Anthonyho Baffoe. Od roku 2001 do roku 2003 klub sponzorovali, když se dostal opět do velkých finančních potíží. V roce 2002 uzavřela skupina smlouvu s pivovarem Diels o propagaci a příjmy z reklamy věnovala podpoře dorostu klubu, který má na dresu logo skupiny.  Jednoho dne by si všichni členové kapely Toten Hosen přáli být pohřbeni v Düsseldorfu a proto už zde na Jižním hřbitově mají pronajatou hrobku pro 17 lidí.

Název.

Jméno (Die)Toten Hosen doslova přeloženo „Mrtvé kalhoty“, znamená „tady chcípnul pes“ nebo „hrozná nuda“. Skupina čas od času vystupuje pod pseudonymem "Die Roten Rosen".

Die Toten Hosen je německá punk rocková skupina, která vznikla v roce 1982 v Düsseldorfu. Vedoucí osobností je zpěvák Andreas Frege alias Campino. Kapela hraje rock s prvky punku a texty jejich písní jsou převážně v němčině. Spolu s Die Ärzte patří k nejpopulárnějším německým punkovým skupinám.

死裤子乐队(德文:Die Toten Hosen,直译作「死的裤子」,德语俚语解作「没有用」、「性无能」),是来自德国杜塞尔多夫的著名五人摇滚乐队组合。死裤子成立于1982年,早期于酒吧演出。这支乐队以庞克为基调风格,并且一直坚持用德语填词演唱,是柏林的医生乐队(医生乐队)以外,商业上最成功的庞克摇滚乐队。他们在德国本地的唱片销量至今已经超过2300万 。该乐队的座右铭是:「奋战到底。」(德文:Bis zum Bitteren Ende.)


Historická východiska.

Zdroje symbolického interakcionismu jako přístupu ke zkoumání lidské přirozenosti můžeme najít již v 17.a 18. století, a to především ve filosofickém hnutí známém jako skotské osvícenství. Adam Smith, jeden z členů hnutí, který se ve své práci zabýval vzájemným posuzováním jednání jednotlivců, zjistil, že se samotný jedinec při jednání posuzuje skrze představu někoho jiného konajícího stejnou činnost.  Domněnku, že se lidská přirozenost vytváří během interakce vyslovili i John Locke a David Hume, který se taktéž řadí mezi skotské osvícence.  V symbolickém interakcionismu se myšlenkou, že jedinec vnímá účinky objektů a podle toho jedná, promítá i pragmatismus. Např. Mead sám sebe označoval za pragmatistu a behavioristu.

Výzkum Ch. Cooleyho a G.H. Meada.

Americký sociolog Charles Cooley navázal na myšlenky Adama Smitha týkající se hodnocení sebe sama v závislosti na představě reakce ostatních, tzv. Looking-glass self. Cooley v rámci problematiky rozlišil primární skupinu od zbytku společnosti. Určitá primární skupina obsahuje nejbližší okolí jedince (rodina, přátelé, sousedi), které si jedinec přednostně představuje při hodnocení svého jednání.  George Herbert Mead, jedna z klíčových postav symbolického interakcionismu, došel ve svém výzkumu k závěru, že se jednání člověka zakládá na symbolech. Pomocí socializace a učení rolí jedinec poznává význam těchto symbolů a rozvíjí pojímání sebe sama (tzv. bytostné já z anglického Self). Podle Meada se Self skládá z dvou částí: I a Me.  1. I: činná, spontánně impulzivní, jednající část Self  2. Me: má vjemový charakter, jedinec díky ní vidí sebe sama v očích společnosti, odráží se v ní společenské normy.  Mead formuloval složky Self skrze termíny Play a Game.  1. Play: fáze, kdy si člověk v dětství hraje sám se sebou, představuje I  2. Game: hra, jejíž součástí jsou vztahy, pravidla a role, představuje Me

H. Blumer a formulace symbolického interakcionismu.

Herbert Blumer, žák George Herberta Meada a představitel tzv. druhé Chicagské školy, myšlenky svého učitele přejal a doplnil. Zformuloval 3 základní pilíře symbolického interakcionismu:  H. Blumer dále rozdělil interakci na symbolickou (regulace jednání v závislosti na symbolech) a nesymbolickou (automatické jednání) a zpochybňoval předpoklady kvantitativní metodologie. Snažil se vytvořit metodologii alternativní – kvalitativní.

Definice situace.

Definice situace je klíčový proces při interpretaci světa. Každou situaci si definujeme, tedy přidělíme ji význam. Ve vzájemné interakci porovnáváme své definice a tím vytváříme společné intersubjektivní definice situace. Pro příklad: vidím předmět, který si pro sebe definuje jako malý stůl. Partner v interakci si stejný předmět definuje jako lavici. V průběhu interakce vyjednáváme své definice a hledáme společnou definici. Příště, až budeme vnímat stejný předmět, budeme ho znovu definovat, ale do této definice bude již zasahovat definice, kterou jsme si již dříve vyjednali. Tak je zajištěno určité porozumění mezi lidmi.  Schopnost člověka vytvářet a používat symbolické systémy určuje lidské bytí. Je tedy nutné zkoumat a vysvětlovat lidské jednání v kontextu významů a symbolických systémů.

Důsledky symbolického interakcionismu.

Symbolický interakcionismus ovlivňuje sociologii dodnes, jeho stopy lze nalézt zejména v díle E. Goffmana, R. Collinse anebo A. Hochschilodvé. E. Goffman ve svém díle vychází z předpokladu, že osobitost jedince se formuje v průběhu sociálních interakcí. Jedinci jsou schopní získat pocit osobní identity pouze pomocí vzájemné komunikace s ostatními a řízením způsobů, jakými prezentují sebe sama před svým okolím. A. Hochschildová tuto ideu doplňuje tvrzením, že emoce, které jsou současně něčím vnějším (tzn. že spočívají v interakcích mezi jedinci a skupinami) taktéž podléhají sebeovládání. Emoce a pocity jsou tedy přímo spojeny s chováním a jedinci je zažívají v momentech, které předcházejí interakci s ostatními.

Symbolický interakcionismus je směr v sociálních vědách, který myšlenkově navazuje na interakcionismus. Svým obsahem spadá pod jedno ze základních paradigmat sociologického myšlení, interpretativní sociologii. Symbolický interakcionismus zkoumá společnost skrze interakci jedinců a její následnou interpretaci. Jedinec přiřazuje sociálním interakcím významy, které pak následným sdílením přecházejí v symboly určující chování a jednání jedince. Vzájemná interakce jedinců je zprostředkovávána především řečí (včetně neverbálních projevů, gest a mimiky), která je postavená na základě už existujícího společenského systému symbolů. Komunikace mezi jednotlivci je založena na vzájemné výměně signifikantních symbolů, které vycházejí z určitého úmyslu jednoho a vyvolávají vzájemnou interakcí odpovídající záměr u druhého.

符号互动论(英语:symbolic interactionism theory),起源于芝加哥学派(Chicago School of Sociology),并以乔治·贺伯特·米德(George Herbert Mead)的论述为其主要中心,而米德同时也是互动学的创办人;其后则是由布鲁默(Herbert Blumer)在1950年将其符号互动论的中心思想理念宣扬光大,起初符号互动论这一名词是米德的学生——赫伯特·布鲁默(Herbert Blumer)所先使用。


Historie.

K roku 1238 je v této oblasti připomínána kaple, která sloužila zdejšímu předměstí, a která byla pravděpodobně kvůli špatnému stavu nahrazena novou kaplí zasvěcenou sv. Máří Magdaléně, sv. Martě a svatému Lazarovi. Základní kámen této nové kaple položil francouzský král Karel VIII. v roce 1492. Nacházela se pravděpodobně na místě dnešního domu č. 8 na "Boulevardu Malesherbes". Kvůli rostoucímu počtu obyvatel na předměstí byla kaple v roce 1639 povýšena na farní kostel a v letech 1659 a 1698 byla přestavěna a rozšířena. Základní kámen položila 8. července 1651 Anna Marie Louisa Orleánská, sestřenice Ludvíka XIV. a biskup ze Sarlat-la-Canéda, kteří financovali přestavbu.  Po připojení předměstí k Paříži v roce 1722 se začalo uvažovat o výstavbě nového kostela na jiném místě. Když architekt Ange-Jacques Gabriel (1698–1782) navrhl nové náměstí Ludvíka XV., předpokládal vybudování osy protínající náměstí a pokračující jako dnešní ulice "Rue Royale", na jejímž konci měl stát kostel. Starý kostel byl zrušen v roce 1765, prodán roku 1767 a zbořen 1801.  Zhotovením plánů nového kostela sv. Máří Magdalény byl pověřen v roce 1757 architekt Pierre Contant d'Ivry (1698–1777). Navrhl stavbu s půdorysem latinského kříže s kupolí. Projekt byl schválen v roce 1764.  Základní kámen položil král Ludvík XV. 3. srpna 1763. Pierre Contant d'Ivry zemřel v roce 1777, do té doby byly vyhloubeny základy a začala jejich stavba. Architekt Étienne-Louis Boullée (1728–1799) vyhotovil nový projekt respektující dosavadní vybudované základy, ale původní projekt Pierra Contanta d'Ivry přesto zcela nahradil jeden z jeho žáků Guillaume-Martin Couture (1732–1799). Ten plány zcela změnil a inspiroval se projektem Jacquese Germaina Soufflota a jeho kostelem Sainte-Geneviève. Navrhl kostel na půdorysu řeckého kříže zakončený ještě mohutnější kopulí a s portikem s korintskými sloupy.  Když vypukla Velká francouzská revoluce, byly sloupy již vztyčeny a opatřeny hlavicemi. Ale období nebylo nakloněno k dostavbě kostela a stavební práce byly zcela zastaveny nařízením Národního shromáždění ze dne 30. prosince 1791. Ředitelství staveb pronajalo v roce 1794 podzemí kostela obchodníkovi s vínem a okolní prostory řemeslníkům.  Mnozí architekti navrhovali různá využití nedokončené budovy. Jacques-Guillaume Legrand a Jacques Molinos navrhovali sídlo Národního konventu – jednací sál by se nacházel v chóru zatímco zbývající části budovy by sloužily jako kanceláře. Guy de Gisors navrhl zde umístit Národní knihovnu nebo Pařížskou operu.  Císařským dekretem z 21. února 1806 byla budova přidělena Francouzské bance, Obchodnímu soudu a Pařížské burze. Architekt Pierre-Alexandre Vignon (1763–1828) byl pověřen vypracováním plánů nové budovy, ale celý projekt byl zamítnut bankéři a obchodníky, kteří se zde cítili být příliš vzdáleni od obchodní čtvrti.  Dne 2. prosince 1806 ve vojenském táboře v polské Poznani císař Napoleon podepsal dekret na vytvoření chrámu ke slávě francouzské armády. Byla vypsána architektonická soutěž, které se zúčastnilo 80 architektů. Projekt architekta Pierra Alexandra Vignona upřednostnil Napoleon oproti mínění Císařské akademie: chrám inspirovaný klasickou antickou architekturou.  Poté začala demolice částí stavby dle původních plánů a práce rychle pokračovaly až do roku 1811, kdy byly z nedostatku peněz zastaveny. Po ruském tažení v roce 1812 Napoleon opustil myšlenku na oslavný chrám a vrátil se k původnímu jednoduchému kostelu.  Po restauraci Bourbonů práce pokračovaly, byly dokončeny základy a podezdívky, vztyčeny sloupy a začaly růst obvodové zdi. Zbývalo jen uzavřít stavbu a vyzdobit ji. Král Ludvík XVIII. nařídil v srpnu 1816, že nový kostel bude památník usmíření popravených Ludvíka XVI., Marie Antoinetty a Alžběty Francouzské. Peníze k dokončení ale chyběly a proto Ludvík XVIII. nechal ke stejnému účelu postavit na vlastní náklady Chapelle expiatoire. Architekt Vignon zemřel v roce 1828, aniž by se dožil dokončení svého díla. Nahradil ho jeho spolupracovník Jean-Jacques-Marie Huvé (1783–1852), kterému se podařilo dokončit hrubou stavbu, ještě než vypukla Červencová revoluce roku 1830. Ludvík Filip nepovažoval pokračování v idejích příbuzenské větve Bourbonů za významné. V roce 1837 se uvažovalo o přestavbě budovy na nádraží. Nakonec sice potvrdil vznik kostela, ale rozhodl, že se bude jednat o běžný farní kostel bez zvláštních hodností. Zákonem z roku 1834 byl uvolněn úvěr ve výši šesti miliónů franků pro dokončení prací. Kostel vysvětil 9. října 1845 pařížský arcibiskup Denys Affre.

Architektura.

Novoklasicistní stavba připomíná antický chrám. Nachází se ve stejné ose jako Palais Bourbon (dnes sídlo Národního shromáždění), který je v obdobném slohu a leží na levém břehu. Stavba je 108 m dlouhá, 43 m široká, 30 m vysoká a je obklopená 52 korintskými sloupy. Průčelí s osmi sloupy je zakončeno frontonem, ve kterém je reliéf z roku 1833 zobrazující Poslední soud (autor Philippe Joseph Henri Lemaire). Na architrávu je latinský nápis "D.O.M. SVB. INVOCAT S. MAR. MAGDALENÆ" (Bohu Všemohoucímu a převelikému, pod vzýváním svaté Marie Magdalény). Hlavní dveře se scénami ze Starého zákona jsou vysoké 10 m a široké 5 m. Hlavní oltář s motivem nanebevzetí sv. Máří Magdalény je dílem Carla Marochettiho. V polokopuli je freska od Julese-Clauda Zieglera "Historie křesťanství", kde lze mezi zobrazenými osobnostmi najít Janu z Arku, Raffaela, Danta, Napoleona či Pia VII.  Vnitřní výzdobu provedl též Jean-Jacques-Marie Huvé. Namísto šesti lunet, které měly vpouštět do lodě světlo, se rozhodl pro tři kupole s otvory.

La Madeleine je novoklasicistní církevní stavba v pařížském 8. obvodu. Výstavba kostela zasvěceného sv. Máří Magdaléně trvala vinou politických zvratů ve Francii 85 let. Několikrát se změnil i účel stavby, od Napoleona I., který jej zamýšlel jako oslavný chrám své armády v roce 1806, přes stavbu železničního nádraží roku 1837 až byl v roce 1845 definitivně vysvěcen jako katolický farní kostel. Inspirací k návrhu této budovy byl římský chrám "Maison Carré" v Nîmes.

马德莱娜教堂(Église de la Madeleine)是法国首都巴黎第八区一座教堂,新古典主义风格,周围是52根高20米的科林斯圆柱,原来是为了纪念拿破仑军队的荣耀。马德莱娜教堂位于协和广场北侧皇家路(rue Royale)的北端尽头,东侧是旺多姆广场,而西侧是圣奥古斯丁教堂。


SCP protokol.

SCP protokol je podobný rcp protokolu z BSD, avšak na rozdíl od něj jsou data při přenosu šifrována. Šifrování znemožňuje získat odposlechem z přenášených datagramů citlivé informace (přihlašovací jména, hesla i samotná přenášená data).  Protokol SCP sám o sobě nezajišťuje šifrování ani autentizaci, protože oboje poskytuje protokol SSH. V případě potřeby si program codice_1 od uživatele vyžádá heslo nebo heslovou frázi (na rozdíl od protokolu rcp, který zadání hesla neumožňuje).  Při kopírování souboru na vzdálený počítač je v rámci protokolu SCP možné předat i další informace o souboru (oprávnění, časy modifikace a podobně), což je proti protokolu FTP významným vylepšením.  Při kopírování souboru ze vzdáleného počítače jsou druhé straně zasílány požadavky, které server vyřizuje (kopírování souboru nebo celé adresářové struktury), což může způsobit vážný bezpečnostní problém, pokud se připojíme k serveru napadenému útočníkem.  Ve většině případů je protokol SCP nahrazován komplexnějším protokolem SFTP.

Program SCP.

SCP program je klient, který implementuje protokol SCP. Nejčastěji používaná implementace SCP protokolu je program codice_1, který se používá na příkazovém řádku. Jedná se o zabezpečenou analogii programu codice_3.  Program codice_1 je součástí všech SSH serverů, které poskytují službu SCP a obvykle zajišťuje jak funkci klienta, tak funkci serveru (po připojení klienta je na straně serveru program codice_1 spuštěn v roli serveru).  Syntaxe zápisu kopírování je podobná programu cp. U parametru pro označení vzdáleného počítače je nutné v každém případě zachovat za názvem počítače dvojtečku, jinak program codice_1 považuje argument za označení lokálního názvu souboru a chová se pak jako klasický program codice_7. Dvojtečka označuje domácí adresář uvedeného uživatele a dále lze použít k němu relativní nebo absolutní cestu k žádanému souboru:  Protože je protokol SCP jednoduchý a umožňuje pouze přenos souborů, prakticky neexistují nadstavby pro grafické uživatelské rozhraní. Některé programy (jako například WinSCP) kopírování souborů pomocí protokolu SCP umožňují, avšak musí nějakým jiným způsobem zajistit doplňující operace (jako třeba výpis adresáře), což způsobuje komplikace při kombinaci různých platforem. Proto grafické programy pracují obvykle přednostně s protokolem SFTP.

Secure Copy nebo také SCP slouží k bezpečnému přenosu souborů mezi dvěma počítači propojenými počítačovou sítí pomocí protokolu Secure Shell (SSH). SCP má omezené možnosti, a proto je nahrazován komplexnějším protokolem SFTP.

安全复制(英语:Secure copy,缩写SCP)是指在本地主机与远程主机或者两台远程主机之间基于Secure Shell(SSH)协议安全地传输电脑档案。“SCP”通常指安全复制协议或者程序本身。


Historie.

Slovo kafr pochází z francouzského slova camphre či přímo ze středověké latiny od slova camfora. Název byl nakonec odvozen ze staré malajštiny z termínu "kapur barus", což v doslovném překladu znamená "křída z Barusu". Barus byl název starověkého přístavu v blízkosti dnešního města Sibolga na západním pobřeží ostrova Sumatra (dnes jde o provincii Severní Sumatra v Indonésii), kde probíhal především čilý obchod s kořením a právě kafrem. Termín kapur barus znamenalo tehdy pro obchodníky koupit tuhou silici stromu kafrovníku, kterou dodávali místní domorodci. I dnes mají místní kmeny pro mízu z kafrovníku široké využití od deodorantu, po použití při tradičních rituálech.

Výroba.

Kafr se dá vyrobit z alfa-pinenu, který je ve velkém množství obsažen v jehličnatých stromech. Dá se vydestilovat i z terpentýnu. Spolu s kyselinou octovou jako rozpouštědlem za katalýzy jiné silné kyseliny se alfa-pinen snadno přeskupí na kamfen, pomocí hydrolýzy je převeden na isoborneol a jeho oxidací vzniká kafr. V přírodě se pak vyskytuje především jako D-enantiomer.

Použití.

V současnosti se používá jako repelent proti hmyzu, v pyrotechnice, aromaterapii, ale především v lékařství, kde je přidáván do mastí, jako součást zábalů, neboť má obdobné účinky jako menthol.  Kafr má dráždivé účinky na kůži a sliznicích, čímž způsobuje jejich překrvení. Rychle vstřebává do kůže a urychluje průběh zánětlivého procesu tím, že zrychluje absorpci zánětu. Kromě toho v místě aplikace vyvolává hřejivý pocit a působí jako mírné lokální antiseptikum a anestetikum. Kromě zánětů působí pozitivně na unavené svaly, pomáhá při revmatických potížích a své místo má také v inhalátorech. Zvláště v zemích jako Čína je to tradiční součást lidové medicíny. Je také prevencí proti rzi a umisťuje se do truhel s kovovými nástroji.  Ve starověké a středověké Evropě byl kafr používán i jako přísada do bonbónů. V současnosti je kafr používán jako ochucovadlo sladkostí v Asii. Při přípravě dezertů je zase kafr často používán v Indii, kde je známý pod názvem "kachha karpooram" nebo "pachha karpoora" ("surový kafr"), dá se koupit i ve specializovaných obchodech s indickým zbožím jako "jedlý kafr". Pod názvem "rasak karpooram" je pak používán jako látka toxická, často jako repelent ukládaný mezi oblečení.  Kafr je široce využíván při hinduistických náboženských obřadech uctívajících boha Šivu (hindský bůh zkázy a znovuzrození). Hořící kafr nezanechává popel, který je v náboženství symbolem vědomí. V mnoha indických chrámech však bylo pálení kafru v hlavních svatyních omezeno, neboť hořící kafr uvolňuje silné těžké uhlíkaté zplodiny.

Nebezpečnost.

Při požití ve větším množství je kafr jedovatý. Může způsobit křeče, zmatenost, podrážděnost a neuromuskulární hyperaktivitu. V extrémních případech může dokonce lokální aplikace kafru vést k hepatotoxicitě. Smrtelná dávka u dospělých se pohybuje mezi 50 - 500 mg/kg (podáno perorálně). Obecně ale platí, že dva gramy mohou způsobit závažnou otravu a čtyři gramy jsou potenciálně smrtelné.

Kafr (1,7,7-trimethylbicyklo[2.2.1]heptan-2-on) je přírodní látka získávaná původně ze dřeva stromu kafrovníku ("Cinnamomum camphora"). Je obsažen také v bornejském stromu Dryobalanops aromatica, v silici bazalky, rozmarýny lékařské, šalvěje lékařské, v mrkvi atd. V současnosti se vyrábí i synteticky. Z chemického hlediska jde o monoterpen.

樟脑,IUPAC名称1,7,7-三甲基二环[2.2.1]庚烷-2-酮,是一种萜类有机化合物,室温下为白色或透明的蜡状固体,可用于驱离蠹鱼,但对蟑螂、蚊子等居家常见生物没有显著驱离作用。


Účel a původ metody.

V rodinných osudech se některé příběhy (respektive vzorce chování) opakují. Pokud jsou podobnosti v příbězích nápadné, mohou se jejich aktéři ptát po příčině. Rodinné konstelace odpovídají na tuto potřebu a nabízejí jeden z pohledů na nevědomou rodinnou dynamiku.  Rodinné konstelace zavedl Bert Hellinger (*1925), který tuto metodu vyvinul v osmdesátých a devadesátých letech. Hellingerův fenomenologický přístup se částečně opírá o psychodrama, vyvinuté rakouským lékařem Jakobem Levy Moreno, rodinné rekonstrukce a sochání Virginie Satirové a hypnoterapii Miltona Ericksona.

Technika konstelací.

Rodinné konstelace formou semináře.

Technika konstelací spočívá v sestavení jakéhosi „modelu“ rodiny, vztahu nebo jiného systému ze „zástupců“ vybraných z ostatních účastníků semináře.  Klient terapeutovi popíše podstatu problému, který ho na konstelace přivedl. Terapeut klientovi navrhne, kteří lidé z jeho příběhu by měli v konstelaci vystupovat, a klient si mezi účastníky semináře vybere takové zástupce skutečných osob, kteří mu dotyčné pocitově nejvíc připomínají.  Ukazuje se, že v osobních příbězích jsou důležití nejen rodiče, sourozenci, prarodiče, ale mnohdy i vzdálenější příbuzní nebo lidé s rodinou nějak spjatí. V příbězích mívají zvlášť velký význam rodinní příslušníci, kteří jsou z vědomí rodiny vytěsněni nebo se na ně zapomnělo. Mohou to být potracené nebo brzy zemřelé děti, nežádoucí členové systému či příbuzní s tragickým osudem.  Klient si rovněž zvolí zástupce, který bude v situaci zastupovat jeho samého. Takto vybrané zástupce klient rozestaví tak, jak si myslí, že by se rozestavili sami, kdyby byli přítomni. Výchozí rozestavení tedy odpovídá jeho vnitřnímu obrazu dotyčného systému. Proto to musí dělat soustředěně a bez ohledu na formální očekávání.  Od chvíle, kdy zástupci zaujmou své pozice, se u nich začínají projevovat charakteristické pocitové reakce. Jejich pocity v konstelaci jsou překvapivě autentické a silné. Konstelace umožňují spatřit situaci v její podstatě a často vynesou na světlo skrytou dynamiku systému. Tento jev je základem metody.  Pozorováním reakcí a dotazováním zástupců dostáváme řadu informací o systému a procesech, které pod povrchem systému probíhají. Zároveň vychází najevo, zda v rozestavené konstelaci nechybí někdo, kdo ve skutečnosti v systému byl důležitý, či zda v systému nepřevzal někdo roli jiného člena rodiny. Přeskupováním systému, hledáním „správného“ místa pro jednotlivé členy a doplněním systému o další vyloučené anebo zapomenuté členy rodiny začíná proces, jehož hojivý účinek pociťuje nejen klient, nýbrž později celý jeho rodinný systém. Pro ostatní účastníky semináře je jejich „práce“ v rolích zástupců, ale i sama účast na semináři neobyčejně intenzívní a přináší vždy hluboké prožitky a překvapivé náhledy do jejich vlastního života.

Konstelace v individuálním poradenství.

Konstelace lze dělat také jako individuální poradenství. Zde se pracuje se značkami místo osobních zástupců pro jednotlivé členy systému. Klient značky rozestaví na podlahu jako by tam stáli členové systému, případně si může stoupnout na jejich místo, aby se vcítil do příslušných rolí.

Formální dělení konstelací.

Obecné principy formulované Bertem Hellingerem a používané při konstelacích lze aplikovat na rodinné systémy, pracovní či školní kolektivy a další organizační systémy. Největšího rozšíření dosáhla původní aplikace metody na rodinné systémy.

Rodinné konstelace.

Z hlediska zacílení lze Rodinné konstelace dále formálně dělit podle toho, kterou část rodinného systému řeší.

Konstelace původního rodinného systému.

V případě rodinných konstelací původního rodinného systému jde o pochopení vztahů členů původní rodiny. Patří sem sourozenci, rodiče a jejich sourozenci, prarodiče a jejich sourozenci a někdy i starší generace. Podle Hellingera je naše životní cesta silně ovlivňována událostmi a vzorci z rodinné historie, které se nevědomě přenášejí z generace na generaci.

Konstelace partnerského systému.

Dalším vztahovým systémem, jemuž lze lépe porozumět s pomocí techniky Rodinných konstelací, je systém partnerského vztahu. Do něj patří nejen partner nebo partnerka a děti, ale někdy i dřívější „důležití“ partneři a případně osoby z původní rodiny.

Systemické konstelace.

Označení Systemické konstelace se užívá pro obecnější aplikace konstelačních postupů na jakýkoliv systém tvořený vzájemně se ovlivňujícími členy.

Pracovní a organizační konstelace.

Konstelace lze s úspěchem použít i na odkrytí vnitřní dynamiky pracovních kolektivů, organizačních systémů (podnikové konstelace), ale i různých dalších systémů.

Typologie konstelací.

Konstelace v různých formách pronikají i do dalších oblastí života. Pro utřídění můžeme systemické konstelace dělit na:

Kritika.

Provádění rodinných či systemických konstelací je sice licencováno některými psychoterapeutickými společnostmi, jde ale o metodu spornou, která má četné kritiky. Je to metoda fenomenologická, nekauzální, subjektivistická, jejíž účinnost nelze standardními metodami ověřovat. Podle hodnocení Českého klubu skeptiků zde má, podobně jako u všech pseudovědeckých metod, léčbu zprostředkovávat jakási "„energie“." Často tuto metodu provozují nekvalifikované osoby. Ale nabízejí ji i odborní lékaři a psychoterapeuti.

Rodinné konstelace jsou metodou rozvoje osobnosti, sebepoznávání a psychoterapie. Umožňují názorně ukázat a pocítit souvislosti a vztahy mezi členy rodiny, případně členy širších systémů. Jejich tvůrcem je Bert Hellinger. Metoda je používána v terapii a poradenství.

家庭系统排列(英语:Family Constellation)是心理咨询与心理治疗领域的一个方法,多用于家庭治疗。该方法由德国心理学家伯特·海灵格最早开发出来的。家庭系统排列是系统排列(Systemic Constellation)的一种(另有组织系统排列等),系统排列是通过现象学方法探究问题的根源和解决方法。


Název.

Název pochází ze středověké řečtiny, název "galea" původně označoval typ malé byzantské lodi. Italsky a španělsky se jí říkalo "galera", staročesky "gallé" a pak "galejě". Odtud pochází dnešní výraz galeje, který se používá jak v jednotném (ta galeje) tak i v množném čísle (ty galeje). Veslování na galejích byl kdysi obvyklý těžký trest a z pojmenování tohoto trestu vzniklo i přenesené pojmenování označující jakoukoli nepříjemnou, těžkou, zotročující, popř. ponižující práci.

Popis.

Galéra konstrukčně vycházela z lodí antického světa. Jednalo se o nízkou, 25–60 m dlouhou štíhlou loď, s ponorem 1,5–2 m. Byla poháněna jednou řadou vesel, u kterých ale sedělo několik veslařů. Galéry mívaly i stěžně, na něž se napínaly pomocné plachty. Plachty byly obvykle trojúhelníkové, latinského typu.  Válečné galéry byly vyzbrojeny dělovou výzbrojí, která byla na rozdíl od plachetnic situována na přídi a zádi. Pro případnou boční střelbu sloužila malá děla na otočných vidlicích. Galéry byly již od dob antiky vybaveny i klounem pro prorážení trupu nepřátelské lodi (taranování). Tento kloun také někdy sloužil jako most pro útok vojáků na dobývanou loď.  Základní strategií při boji galér bylo protivníka zasypávat salvami šípů, ve snaze ranit nebo zabít co nejvíce veslařů a tím snížit manévrovatelnost lodi; popřípadě nečekaným přiblížením a těsným průjezdem zničit vesla, která protivník na rozdíl od útočníka nestačil zatáhnout, aby následoval taran lodi. Taranem zasažená galéra na klounu nějaký čas držela a bylo možné ji útokem pěchoty obsadit a vyrabovat nebo osvobodit otroky. Pokud útočník po taranování dal pokyn ke zpětnému chodu a kloun z proraženého boku vytáhl, následovalo velmi rychle potopení lodě.  Výhodou galér byla rychlá změna kurzu bez ohledu na vítr (galéra mohla obrácením veslování couvat) a malý ponor, který umožňoval snadný únik před pronásledovateli v těžších a větších lodích. Také nebyly odkázané na rozmary větru a i v naprostém bezvětří mohly pokračovat v cestě.  Galéry si získaly velkou oblibu u středomořských pirátů, kde jim pobřežní vody plné mělčin a ostrůvků umožňovaly maximalizovat výhody lodi. Při překvapivém útoku ze zálohy byly galéry schopny vyvinout na krátkou vzdálenost značnou rychlost (6-7 uzlů) a dostihnout většinu obchodních lodí. Jako veslaře na galérách bylo hojným zvykem využívat otroky nebo válečné zajatce, kteří byli na své místo přikováni řetězy. Na veslaře dohlíželi dozorci a bitím je nutili k náležitému pracovnímu nasazení a držení rytmu. Rytmus udával bubeník, většinou usazený pod kapitánský můstek v zadní části lodi. Vzhledem k vysoké úmrtnosti otroků bylo v přístavech (popř. po obsazení jiné lodi) často třeba doplnit stavy.

Nevýhody.

Poslední velká bitva, ve které se ve větším počtu utkaly galéry, byla Bitva u Svensksundu (1790)

Galéra či galeje je typ lodi – veslice s pomocným oplachtěním. Byla využívána pro obchodní i válečné účely. Brázdila Středozemní moře zhruba od 8. století př. n. l. Jejich ústup souvisí s nástupem efektivního dělostřelectva v 15. až 16. století, nahrazeny byly plachetnicemi s děly na boční straně () v 17. století a definitivně vytlačeny příchodem parního stroje.

桨帆船(Galley),音译贾列船,在公元前1000年后出现,以人力划船来作为主要动力的船种,能够只用划桨来前进,通常也用桅杆和帆作为次要的动力。桨帆船通常使用在战争与贸易中。在早期的地中海海战中有着重要的地位,古代的腓尼基、希腊、迦太基、罗马的战争中也都有使用桨帆船。


Život.

Johann Evangelist Ferdinand Apolinaris Makart byl synem arcibiskupského komorníka na zámku Mirabell v Salzburgu, Johanna Makarta a jeho ženy Marie Kathariny, rozené Rüssemayrové. Jeho otec měl výtvarné nadání, ale během cesty do Itálie, při které maloval, zemřel (1849).

Studia.

Makart v roce 1858 odešel do Vídně, kde studoval na Akademii výtvarných umění, ale jako netalentovaný byl propuštěn. Krátce nato odjel do Salzburgu a poté do Mnichova, kde nejprve studoval u Josta Schiffmanna a v roce 1851 se zapsal na Akademii výtvarných umění a studoval u Karla Theodora von Pilotyho. Makart cestoval v roce 1862 do Londýna a Paříže a dále absolvoval studijní pobyty v Itálii, v letech 1863, 1864 a 1866.  V roce 1869 byl pozván do Vídně, kde mu byl na státní náklady zařízen a pronajat ateliér. Ve stejném roce se Hans Makart oženil, jeho manželkou se stala Mnichovanka Amalie Franziska Roithmayrová, která ale již v roce 1873 zemřela. Zimu 1875–1876 strávil Makart společně s přáteli Rudolfem Huberem a Carlem Leopoldem Müllerem v Egyptě, kde se v Káhiře setkal s Franzem von Lenbachem.  V roce 1876 se Makart stal profesorem na Výtvarné akademii ve Vídni v ateliéru historické malby. O rok později odcestoval do Belgie a Holandska a poté v letech 1877–1878 navštívil Španělsko a Maroko. Od roku 1878 byl jmenován vedoucím speciálky pro historickou malbu.  Byl mimo jiné též dobrým organizátorem a kostýmním návrhářem. U příležitosti stříbrné svatby císařského páru, Františka Josefa a Alžběty Bavorské, uspořádal 24. července 1879 slavnost, při níž účinkovalo několik set protagonistů v renesančních kostýmech, které navrhl pro měšťany a v barokních kostýmech pro umělce. Četné skici k návrhům na kostýmy a doplňky jsou dodnes zachovány v Archivu vídeňské akademie. V letech 1880–1882 byl Makart ředitelem vídeňského Domu umělců (Künstlerhaus). Ve svém atelieru uskutečnil celou řadu oslav, kterých se účastnily přední osobnosti tehdejší doby. V roce 1881 se Makart podruhé oženil a jeho ženou se stala tanečnice Bertha Babitschová.  K jeho žákům patřili také mnozí čeští výtvarníci, například Čeněk Vosmík.

Hrob a vyobrazení.

Po své smrti byl pohřben v čestném hrobě na Vídeňském ústředním hřbitově. V roce 1889 byl náhrobek upraven dle návrhu Edmunda Hellmera. Umělcovým jménem byla v roce 1894 přejmenována jedna z ulic Vídně (Makartgasse). Roku 1898 postavil Fritz Zerritsch Makartův mramorový památník ve vídeňském Městském parku, podle návrhu Viktora Tilgnera. Rakouská pošta vydala k Makartově poctě vícekrát příležitostné známky.

Makartův atelier.

Poté, co byl Makart v březnu 1869 z Říma pozván do Vídně, byl mu na příkaz císaře Františka Josefa zařízen atelier v domě sochaře Antona Dominika Fernkornse. Roku 1872 si Hans Makart na vlastní náklady pořídil atelier v Gusshausstrasse č. 25, který vybavil atypicky luxusně nábytkem, koberci, antikvitami a zbraněmi. Starý atelier mu sloužil k bydlení.  Od roku 1873 se uskutečňují legendární ateliérové oslavy s četnými prominentními hosty. Makartův atelier byl volně přístupný veřejnosti a stal se opravdovým turistickým lákadlem pro cizince. R. 1872 navštívila atelier sama císařovna Alžběta. Roku 1875 se v atelieru oslavila návštěva Richarda Wagnera, při které byl přítomen i malíř Arnold Böcklin a Ferenc Liszt hrál na klavír. Makart pronajímal atelier bezplatně i svým kolegům (Eduard Charlemont, Franz von Lenbach, Emil Jakob Schindler nebo Viktor Tilgner). Mnozí umělci zachovali Makartův atelier na svých obrazech. Po smrti umělce zůstala budova prázdná a r. 1916 byla zbořena.  Dnes se mluví o "Makartově stylu bydlení" a bytového zařízení 19. století, který je charakterisován pompou, těžkými sametovými závěsy, obklady stěn a mohutnými lustry. Takový styl bydlení si získal u bohatých měšťanů značnou oblibu. V tomto prostředí hrála důležitou roli i tzv. Makartova kytice – obraz s květinami, palmami, rákosím a trávou.

Význam.

Makartovými vzory byli především Tizian a Rubens. Jeho díla jsou charakterisována smyslností a pathosem, vše za účelem teatrálního efektu. Toto působení je také označováno jako barevné opojení. Z jeho děl jsou známy především cyklus "„Pět smyslů“", který je z větší části vystaven v zámku Belvedere (Rakouská galerie).  Většina zakázek na výzdobu budov ztroskotala na jeho požadavcích obrovského honoráře, teprve roce 1881 mohla začít výzdoba prostor schodiště Uměleckohistorického musea ve Vídni. Tato malba znázorňuje alegorii malířství a sochařství a deset zobrazení slavných malířů i s jejich modely. Působil též jako bytový architekt, zejména pro svého mecenáše průmyslníka Nikolause Dumbu, kterému upravil sídlo ve stylu svého atelieru. Též klobouky a límce se nosily dle Makartových návrhů. Blížil se tím ideálu celostního umění (Gesamtkunstwerk). Po jeho předčasné smrti převládl názor, že s jeho odchodem končí i určitá kulturní epocha, a skutečně již po několika desetiletích je Makart vnímán téměř jako slavná sportovní postava. Makart měl výrazný vliv na mladé malíře, jako např. na Gustava Klimta, který také pokračoval ve výzdobě schodiště Kunsthistorického musea.

Hans Makart (28. května 1840, Salzburg – 3. října 1884, Vídeň) byl rakouský malíř a dekoratér. Je hlavním představitelem období vzniku vídeňské Ringstrasse (60.–70. léta 19. století).

汉斯·马卡特(;1840年-5月28日-1884年-10月3日),奥地利萨尔斯堡人,19世纪末的法国学院派画家。


Krajinářské a sadovnické využití keřů.

Krajinotvorná a estetická funkce různých keřovitých porostů je bohatě využívána v krajinářské a sadovnické tvorbě, pro kterou keře v různých podobách skýtají mnohočetné využití. Ve volné, průchozí krajině jde o nejrůznější aleje, remízky, pozemkové meze a zarůstající agrární valy, často liniového charakteru podél přírodních koridorů a cest. Mohou též zarůstat různé skládky a výsypky nebo se využívat při rekultivačních úpravách krajiny.  Mezi útvary uměle vznikající sadovnickými zásahy člověka patří živé ploty (jehličnaté i listnaté), kulisové či půdopokryvné pasáže plazivých kultivarů, stejně jako i efektní okrasné výsadby nápadně kvetoucích nebo barevně oplistěných parkových solitérů či skupin. K oblíbeným polopřirozeným či přírodu napodobujícím zahradním biotopům patří různá vřesoviště, alpinka nebo zahradní klečoviště. Zahradní jezírka mohou naopak obrůstat pravidelně seřezávané keříky vrb. Významnou hygienickou funkci plní keře i v malých soukromých zahradách, kde se pěstují též drobné ovocné keře jako maliny, rybíz nebo angrešt.  V českých, potažmo středoevropských podmínkách je při výběru sadovnicky vhodných keřů třeba brát do úvahy především jejich nároky na vláhu a světlo, u nepůvodních kultivarů dřevin též jejich odolnost vůči mrazu. Chladné podmínky vyšších poloh dobře snášejí jehličnaté keře (jalovce, tisy), líska, většina svíd nebo vrb; vyloženě teplomilné jsou naopak pestře kvetoucí kultivary exotů, jako jsou šácholany, ibišky, tamaryšky, komule, ptačí zoby či rhododendrony, pouze jako kbelíkové rostliny lze pěstovat středomořské oleandry. Mezi keře odolné vůči suchu různé čimišníky, janovce, štědřenec odvislý nebo i některé růže, dále též druhy introdukované z Mediteránu jako levandule, svatolína, rozmarýn nebo tamaryšek. Některé druhy jsou vápnomilné (například dřín, dřišťál, hlohyně nebo kaliny), jiné naopak silně acidofilní (například hortenzie nebo většina čeledi vřesovcovitých jako vřesovce nebo azalky). K výrazně kvetoucím parkovým solitérám či skupinám patří magnolie, pustoryly, šeříky, zlatice, tavolníky či vzrůstné kultivary sadových růží. Do živých plotů se naopak hodí dřeviny spíše méně vzrůstné, ale bohatě obrážející při řezu, například skalníky, ptačí zob, pámelník bílý nebo zimostráz ("Buxus"), z jehličnatých keřů nejrůznější cypřišky, jalovce a zeravy.

Zapěstování ovocného keře.

Ovocné keře jsou pěstovány převážně z dřevitých řízků pro nadzemní část se využívají horní tři pupeny. Spodní pupeny se vyslepují. V prvním roce bývají přírůstky krátké. U keře stačí tři základní větve. Pro založení většího počtu výhonu (5) jsou stávající výhony zkracovány z jara v druhém roce po výsadbě. Pět letorostů je upraveno jako korunka stromu. začátkem června zkrátíme nejvyšší letorosty. Sazenice keřů se sklízejí na konci druhého roku po výsadbě řízku. V dobrých vegetačních podmínkách sklízíme sazenice již v prvním roce pěstování. Tyto sazenice jsou však slabší.

Keř je morfologická forma dřevnaté rostliny – fanerofytu, jejíž hlavní odlišností od stromu je absence hlavního kmene. Typicky nízko nad zemí se keře rozdělují do mnoha větví. Keře bývají nižší než stromy a vyšší než trávy a byliny. V ovocnářství jsou keře označením pro ovocné dřeviny bez kmínku. Hranice mezi tvarem keře a stromu je ovšem neostrá a plynulá, nehledě na to, že mnohé druhy dřevin mohou v závislosti na stanovištních podmínkách nabývat jedné i druhé podoby. Velmi drobné keře (například borůvky, vřes) se označují jako keříky (chamaefyty). Od polokeře se odlišuje plně zdřevnatělými větvemi, které nesou obnovovací pupeny.

灌木是没有明显主干的木本植物,植株一般比较矮小,不会超过6米。从近地面的地方就开始丛生出横生的枝干。都是多年生。一般为阔叶植物,也有一些针叶植物是灌木,如刺柏。如果越冬时地面部分枯死,但根部仍然存活,第二年继续萌生新枝,则称为「半灌木」。如一些蒿类植物,也是多年生木本植物,但冬季枯死。


Dětství a dospívání.

Narodil se ve městě Humble v Texasu 24. prosince 1905, ale uvedené datum narození někteří jeho životopisci zpochybňují. Dle NNDB.com „"Hughes tvrdil, že se narodil na Štědrý den, ale podle záznamu o křtu se ve skutečnosti narodil 24. září"“. Jeho matka se jmenovala Allene Gano Hughes, otec Howard Robard Hughes st., vynálezce a vlastník patentu vrtného hrotu schopného pronikat i nejtvrdší horninou. H. R. Hughes st. v roce 1909 založil firmu Hughes Tool Company pro výrobu těchto vrtných hrotů, které začaly používat všechny naftařské společnosti, a díky tomu později nebývale zbohatl.  V mládí vyrůstal pod velkým vlivem své matky, která byla posedlá ochranou svého syna před bakteriemi a nemocemi. Od svého otce zdědil zájem o všechny mechanické věci - když mu bylo dvanáct let, otiskly jeho fotografii místní noviny jakožto prvního chlapce v Houstonu, který vlastní jízdní kolo s motorovým pohonem, které si sám sestrojil.  Oba jeho rodiče zemřeli krátce po sobě během dvou let v období jeho dospívání. Allene Hughesová zemřela ve věku 39 let v březnu roku 1922 kvůli komplikacím v těhotenství. Ani ne o dva roky později, v lednu roku 1924, zemřel jeho otec na infarkt. Ačkoli měl tetu, která zemřela na tuberkulózu, nikdo z jeho rodičů nezemřel na žádnou infekční nemoc, která by mohla mít spojitost s počátky jeho pozdějšího strachu před nemocemi a posedlostí zdravotní prevencí.  Protože závěť jeho otce od smrti jeho matky nebyla pozměněna, zdědil 75 procent multimiliónového dědictví, jehož součástí byly stále rostoucí zisky z důlních vrtů. Brzy po smrti svého otce předčasně ukončil studium na Rice University v Houstonu a v červnu roku 1925 se ve věku 19 let oženil s Ellou Riceovou (Ella Rice). Krátce nato se odstěhoval do Hollywoodu, kde měl v úmyslu proslavit se jako filmový režisér a producent.

Osobní život.

Mezi jeho vůbec nejznámější partnerky a přítelkyně patřila hollywoodská filmová hvězda Katherine Hepburnová.  O nejzajímavějším období života Howarda Hughese pojednává oskarový film režiséra Martina Scorseseho "Letec" ("The Aviator") z roku 2004.  V roce 1971 sepsal spisovatel Clifford Irving o Howardu Hughesovi knihu, kterou vydával za jeho osobní paměti, přestože byla zcela vykonstruovaná. Irving tím docílil jednoho z největších mediálních podvodů a skandálů a byl následně odsouzen za podvod na 2,5 roku do vězení. O Cliffordu Irvingovi a jeho díle byl posléze natočen film "Skandál (The Hoax)" z roku 2006, natočený režisérem Lasse Hallströmem s Richardem Gerem v hlavní roli.

Howard Robard Hughes (24. prosince 1905 – 5. dubna 1976) byl americký letecký konstruktér, pilot, podnikatel, filmový režisér a producent. Proslul především díky překonání světového rekordu v rychlosti letu (566 km/h), rekordu v délce letu kolem země (91 hod), konstrukci letounů Hughes H-1 Racer a Hughes H-4 Hercules, produkci filmů Pekelní andělé (Hell's Angels) a Psanec (The Outlaw), a nakonec i stále více excentrickým způsobem života. Byl znám jako nenapravitelný sukničkář, výstřední člověk a jeden z nejbohatších lidí na světě. Ke konci jeho života dosahovalo jeho bohatství výše 8 miliard dolarů, tedy asi 250 miliard korun (přepočítáno v soudobém kurzu měn).

小霍华德·洛巴德·休斯(英语:Howard Robard Hughes, Jr.,1905年-12月24日-1976年-4月5日),是美国著名商业大亨、投资人、飞行员、航空工程师、电影制片人、慈善家,当时世界上最富有的人之一。他首先担任电影制片人,然后成为航空界的一位有影响力的人物。在后期的生活中,他由于几次飞机坠毁造成的慢性疼痛和不断加剧的耳聋令强迫症(OCD)恶化,使他的行为变得古怪和过着隐居的生活方式。


Obsah.

Únos ze serailu je komická opera o třech dějstvích. Její děj se odehrává v 16. století v Turecku.  Konstance a její komorná Blonda jsou při vyjížďce na lodi uneseny piráty a prodány do Turecka, kde se do Konstance zamiluje zámožný Selim paša a do Blondy jeho dozorce Osmin. Pedrillo vypátrá, kde jsou obě dívky a dostává se do paláce (nechává se najmout jako správce pašových zahrad). Zároveň posílá vzkaz svému pánovi - Belmontemu. Zde začíná vlastní děj opery.

První dějství.

Belmonte se na návrh Pedrilla nechává najmout pašou jako stavitel, takže se dostává do paláce, kde Konstance mezitím odmítá vytrvalé dvoření Selima. Belmonte s Pedrillem naplánují útěk (svůj i obou mladých dívek) pomocí lodi, která právě v té době kotví v přístavu.

Druhé dějství.

Blonda se od Pedrilla dozvídá o plánu útěku. Podaří se jim opít Osmina a všichni čtyři (Belmonte, Konstance, Pedrillo a Blonda) za pomoci provazového žebříku opouštějí palác.

Třetí dějství.

Pedrillo a Blonda jsou na útěku chyceni Osminem, o něco později potká stejný osud i Belmonta a Konstanci. Osmin se raduje, protože předpokládá, že paša nechá všechny čtyři (nebo přinejmenším oba muže) usmrtit. Paša se zprvu opravdu rozhodne dát Pedrilla a Belmonta mučit za zneužití jeho důvěry, ale pak ukáže svou lepší tvář. Otec Belmonta je totiž jeho nepřítel, takže by se mu mohl mstít, ale nebude to dělat, protože je lepší oplatit křivdu šlechetností a nemstít se (což je vlastně pointa celé opery, vedle nehasnoucí lásky i v úplné beznaději). Z těchto důvodů rozhodnutí změní a nechává všechny čtyři odjet z přístavu na již dříve vyhlédnuté lodi. Pak je paša Salim oslavován a získává si respekt poddaných díky své šlechtnosti, ne krutosti.

Únos ze serailu (v originále Die Entführung aus dem Serail) je název komické opery Wolfganga Amadea Mozarta z roku 1782. Autorem libreta je Gottlieb Stephanie podle textu divadelní hry Christopha Friedricha Bretznera. Opera je psána v takzvaném "žánru Singspiel" a obsahuje některé pěvecky obzvláště obtížné pasáže (například Osminova árie ze třetího dějství "Ha, wie will ich triumphieren!", obsahující poměrně náročnou koloraturu a velké D, jeden z nejnižších tónů vůbec požadovaných v klasické opeře).

后宫诱逃(K.384;)是奥地利作曲家沃夫冈·阿玛迪斯·莫札特创作的三幕歌唱剧。 德语唱词由克里斯多夫·弗雷得里希·布里茨那(Christoph Friedrich Bretzner)创作,故事讲述了西班牙贵族贝尔蒙特在仆人佩德利奥的帮助下,前往土耳其塞利姆帕夏的后宫营救被海盗掳走的爱人康斯坦斯和女仆布隆黛。


Průběh bitvy.

Do bitvy šla Rudá armáda s impozantní silou. 1. pobaltský, 3. 2. a 1. běloruský front měly 2,5 miliónu mužů, 22 000 děl a minometů, 2 000 kaťuší, 4 080 tanků a samohybných děl a 6 000 letadel. Bojů se též účastnilo dálkové letectvo a Dněperská válečná flotila, významnou složku tvořilo zhruba 150 000 partyzánů na území Běloruska a Litvy. Koordinované partyzánské akce začaly již dne 20. června 1944.  Byly vyhazovány mosty, ničeny koleje, přerušovány zásobovací trasy, přepadávány německé kolony se zbraněmi a válečným materiálem. Operace Rudé armády byly zahájeny v den třetího výročí napadení SSSR 22. června 1944 útoky vojsk 1. pobaltského a 3. běloruského frontu. Hlavní útok s mohutnou dělostřeleckou přípravou začal dne následujícího. Nejdůležitější úder vedla přes pripjaťské bažiny vojska 1. běloruského frontu generála K. K. Rokossovského. Sovětská armáda zde postavila haťové cesty, kterými projela i těžká bojová technika. Pro německé generály byl tento manévr ohromným překvapením a šokem, protože v místech útoku byla jen slabá obrana, která byla smetena. Vojska 2. běloruského frontu pronikla do 27. června až k Dněpru a 28. června dobyla Mogilev. 1. pobaltský front prolomil na vitebském směru německou obranu a do 29. června obklíčil a zničil německý armádní sbor. 1. běloruský front obklíčil v prostoru Bobrujska 6 německých divizí. Německé skupině armád Střed ("Mitte") začala hrozit úplná porážka, takže Hitler rozhodl vyměnit maršála Busche polním maršálem Walterem Modelem. Ten se pokusil přemístit z jihu několik divizí, jejichž pohyb však byl omezen činností partyzánů. Sovětská armáda provedla klešťový obchvat a dne 3. července osvobodila běloruské hlavní město Minsk ze dvou stran. Obklíčené svazky pěti německých sborů se snažily dostat ze sevření, avšak veškerá snaha byla marná. Do 11. července činily ztráty Němců jen v tomto kotli 70 tisíc padlých a 40 tisíc zajatých vojáků.  Jak správně Sověti předpokládali, část německých sil z Ukrajiny byla přemístěna na pomoc obraně v Bělorusku. Dne 13. července proto zahájila vojska 1. ukrajinského frontu pod vedením maršála I. S. Koněva útok na Lvov a Sandoměř – Lvovsko-sandoměřskou operaci. V polovině července obsadila Rudá armáda hlavní město Litvy Vilnius (Vilno) a pokračovala v útoku v Pobaltí, přičemž cílem mělo být odříznutí skupinu armád Sever od zbytku Třetí říše.  3. běloruský front obsadil Kovno a Vilno a pronikal až k hranicím Východního Pruska, 1. běloruský front prolomil u Kovelu německou obranu a 24. července vstoupila jeho vojska do polského města Lublin. Na Ukrajině pronikla Rudá armáda 29. července až k Visle, vstoupila na polské území a na jihu si připravila dobrou pozici na osvobození Moldavské SSR a na útok na Rumunsko. Koncem července postoupily jednotky Rudé armády a polské východní armády až k Varšavě, kde 1. srpna vypuklo povstání. Zde se názory historiků na další vývoj liší. Dle názoru jedněch Stalin nechal zastavit boje a povstání nekomunistického polského odboje utopit v krvi. Jiní historikové oponují tím, že sovětská a polská vojska se pokoušela o útoky na Varšavu, ovšem byla odražena zkonsolidovanou německou obranou. Je nutno brát i v úvahu, že po více jak čtyřicetidenním útoku, kdy Rudá armáda překonala několik set kilometrů a svedla těžké boje, byli již vojáci unaveni, bylo třeba doplnit početní stavy, zajistit zásobování vojsk. Rudá armáda ovšem dlouho odmítala byť jen poskytnout povstalcům přísun zbraní a střeliva. Dílčí boje trvaly ještě do 29. srpna, ale sovětská vojska již žádných výrazných úspěchů nedosáhla a fronta se stabilizovala.

Důsledek bitvy.

Porážka měla pro nacistické Německo nedozírné následky. Sovětská vojska měla otevřenou cestu jak na Balkán a do Maďarska, tak zejména do Polska, Východního Pruska a Slezska, potažmo na Berlín. Wehrmacht pozbyl velké množství mužů i bojové techniky a ztrácel i svoji prestiž. Rudá armáda zajala několik desítek tisíc německých vojáků a 20 generálů a vysokých důstojníků. 17. července 1944 je Stalin nechal pochodovat v čele zástupu ulicemi Moskvy. Pochodu německých zajatců mlčky přihlíželi kromě tisíců Moskvanů i desítky zahraničních novinářů, což bylo pro Hitlera další kruté ponížení. Operace Bagration a otevření druhé fronty v Normandii znamenaly i dobrý počin koordinace mezi spojenci, což mělo i příznivý vliv na postup na obou frontách.  V důsledku rychlého postupu sovětských vojsk vypuklo 1. srpna Varšavské povstání. Stalin však odmítl poskytnout povstalcům pomoc, protože většinu z nich tvořili přívrženci Londýnské exilové vlády. Jejich likvidace by jeho záměrům s Polskem jen prospěla. Po skončení tvrdých bojů v prvních říjnových dnech roku 1944 zůstaly z Varšavy pouze ruiny. Sovětská vojska, které prošla v průběhu 6 týdnů bojů 600 km, byla vyčerpaná a nebyly schopny dále postupovat. Celkově měla asi 180 000 mrtvých a pohřešovaných a dalších 578 000 raněných. Německé ztráty se dle zdrojů různí, podle Zalogy se vyšplhaly až na 300 000 mrtvých a přes 150 000 zajatých. Bylo zničeno 17 divizí a 3 brigády, 50 německých divizi ztratilo více než polovinu své živé síly. Německé ztráty byly srovnatelné s bitvou u Stalingradu. Operace měla za následek i značné ztráty v německém velitelském sboru. Padlo 9 generálů, včetně 2 velitelů sborů, 22 generálů bylo zajato, z toho 4 velitelé sborů; generálmajor Hahn, velitel 197. pěchotní divize se stal 24. června nezvěstný, generálporučíci Zutavern a Philipp z 18. divize tankových granátníků a 134. pěchotní divize spáchali sebevraždu.  Strašné porážky Německa na obou frontách vyústily ve spiknutí německých důstojníků, kteří se 20. července 1944 pokusili o atentát na Hitlera. Vůdci Třetí říše se podařilo vyváznout pouze s lehkými zraněními.  Boje na východní frontě však dále pokračovaly. 14. srpna se rozhořely těžké boje severozápadně od Lvova, v oblasti Sandoměře, kde pokračovaly boje v rámci lvovsko-sandoměřské operace. Sovětská vojska se při tom dostala několik desítek kilometrů od hranic Slovenska a tím indukovala sled nezvratných událostí, které vyústily k začátku Slovenského národního povstání.

Operace Bagration (rusky Oперация Багратио́н) neboli sovětská letní ofenzíva 1944 byla jedna z největších bitev Velké vlastenecké války. Krycí název měl připomínat carského generála P. I. Bagrationa, který zahynul v bitvě u Borodina. Letní ofenzíva sovětských vojsk byla připravována za stavu, kdy se německým vojskům podařilo stabilizovat frontu a vést poměrně úspěšné obranné boje. Sovětské velení počítalo s tím, že západní spojenci otevřou západní frontu, což bylo dohodnuto již na Teheránské konferenci 30. listopadu 1943. Maršál Georgij Konstantinovič Žukov vypracoval odvážný plán, který spočíval v hlavním úderu tam, kde ho Němci neočekávali – v Bělorusku. Tamní bažinatý terén byl zdánlivě jakékoliv operaci tankových vojsk neprostupný, německá obrana zde byla velmi slabá. Současně s tímto útokem měly být zahájeny boje v Pobaltí a po provedení hlavního útoku měla následovat ofenzíva na Ukrajině.

巴格拉基昂行动(,取自于俄罗斯将军彼得·巴格拉基昂)是第二次世界大战中苏联于1944年对白俄罗斯发动大规模攻势的代号,于6月22日开始实行(与3年前德国入侵苏联的巴巴罗萨行动同一天),苏军自4个方向进攻,击溃德国中央集团军与收复了白俄罗斯首都明斯克,并到8月渡过维斯瓦河、一直推进到东普鲁士边界的里加暂做重整。苏军这次的攻势使得德国中央集团军及其属下3个军团包括第4军团、第3装甲军团及第9军团崩溃,损失了28个陆军师,被认为可能是德军在二战中最大的单一败战。德军在这次行动中的损失无法弥补,军事历史学家赫尔曼·卡根霍兹说:「自从1944年夏季中央集团军的崩溃后,德军将要在东方进行一场极为痛苦的战争」。在这场行动结束后,苏军收复了大部分西部领土,也在罗马尼亚与波兰边境取得立足地。


Obsah.

Vilém Tell je opera o čtyřech dějstvích. Její děj se odehrává ve Švýcarsku na začátku 14. století.

První dějství.

Vilém Tell prozrazuje lidem, že pod pláštíkem právě probíhající venkovské slavnosti na břehu Lucernského jezera se chystá boj proti habsburskému vojsku, stojícímu pod vrchním velením místodržícího Gesslera. Jako jeden z prvních činů odporu zachraňuje Tell vrchností stíhaného Leutholda, který zabil habsburského žoldnéře při obraně cti své dcery. Žoldnéři, kteří nenajdou Leutholda, zatýkají a odvlékají mluvčího místního lidu Melchthala.

Druhé dějství.

Melchthalův syn Arnold se v lesích setkává s Gesslerovou dcerou Matyldou a navzájem si vyznávají lásku. Arnold je rozhodnut opustit kvůli princezně svou vlast. Do toho vstupuje Vilém a oznamuje Arnoldovi, že jeho zatčený otec byl popraven, což Arnolda vrací do řad vzbouřenců.  Vzbouřenci přísahají v horách věrnost v boji za svobodu jejich země a domlouvají se, že signálem k všeobecné vzpouře bude zapálení velkých ohňů.

Třetí dějství.

Před hradem místodržícího Gesslera se u příležitosti výročí panství Habsburků ve švýcarských kantonech musí místní lidé klanět Gesslerovu klobouku zavěšenému na vysoké tyči. Vilém toto jako jediný odmítá a za trest musí šípem z kuše sestřelit jablko postavené na hlavě svého syna. To se mu díky jeho velkému střeleckému umění podaří. Když však prohlásí, že druhý šíp by byl v případě, že by synka zranil, určen Gesslerovi, je zajat a odvlečen žoldnéři. Gesslerova dcera Matylda zachraňuje jeho syna Gemmyho.

Čtvrté dějství.

Matylda přichází k Tellovu domu s Gemmym a dává se jako rukojmí do rukou horalů. Zároveň prozrazuje, že Tell je odvážen na lodi přes jezero k popravě. V té chvíli Gemmy zapaluje dům svých rodičů, čímž dává signál k všeobecné vzpouře, při které je Vilém Tell osvobozen a vlastní rukou zabíjí nenáviděného Gesslera.

Vilém Tell (v originále "Guillaume Tell", italsky "Guglielmo Tell") je název poslední opery Gioacchina Rossiniho z roku 1829, určené k provedení v Paříži. Předlohou k opeře bylo drama "Wilhelm Tell" německého básníka Friedricha Schillera. Autory libreta sepsaného ve francouzštině byli Étienne de Jouy a Hippolyte Bis za pomoci Armanda Marrasta a Adolpha Crémieuxe.

《威廉·退尔》(,英语:William Tell)是一个由意大利作曲家焦阿基诺·罗西尼作曲的四幕歌剧,歌剧剧本由Étienne de Jouy和Hippolyte Bis用法语创作。《威廉·退尔》是根据德国剧作家弗里德里希·席勒的同名戏剧作品改编而成的,而那部戏剧作品则是根据瑞士独立英雄威廉·退尔的传说创作的。


Mládí.

Narodil se v Islingtonu, kde žil do svých sedmnácti, než se odstěhoval do Camdenu. Zázračné dítě, kterému se dostalo národní mediální pozornosti, jako školákovi a objevu West Ham United byl dlouho nabízen jako nejžhavější talent anglického fotbalu. Manchester United v jeho šestnácti letech za jeho služby údajně nabídl zaplatit 10 milionů liber. Hrající podobně jako anglický oblíbenec Paul Gascoigne, rychle postupoval ke svému týmovému debutu ve West Ham United, který absolvoval ve svých sedmnácti letech. Stal se týmovým kapitánem ve svých 19 letech. Zatímco jeho schopnosti mu vynesly mnoho potlesku jeho kariéra se v posledních letech v klubu zastavila, zvláště když se West Ham rozloučil s trenérem Harrym Redknappem.

Klubová kariéra.

Chelsea.

V roce 2003 přestoupil do Chelsea FC za 6 600 000 liber jako část „Ruské Revoluce“ Romana Abramoviče se zaměřením stát se hráčem reprezentace. Nicméně kvůli velké konkurenci v týmu zpočátku bojoval o pevnou pozici v obou týmech, v Chelsea i v reprezentaci pod vedením Claudia Ranieriho.  Podle něj ho Ranieri chtěl poslat na hostování do PFC CSKA Moskva jen pár dnů po jeho příchodu do Chelsea FC. Joe zamítl přesun a rozhodl se zůstat v Chelsea FC, ale během první poloviny sezóny 2003-2004 se objevoval ve sestavě nepravidelně. Počet jeho startů se ještě snížil potom, co Ranieri přijal Scotta Parkera v lednu 2004.  Na soupisce anglické fotbalové reprezentace byl na Euro 2004, ale nehrál.  Dlouho by chválen za své technické schopnosti a tvořivost. Po příchodu nového trenéra José Mourinha do Chelsea FC v roce 2004 nejprve pokračoval v boji o místo, ačkoli brzy zjistil, že se na trávníku objevuje častěji než pod vedením Ranieriho.  V lednu 2005 byl veřejně Mourinhem kritizován po vítězství proti Liverpoolu za zanedbávání jeho defensivních povinností. Mourinho jej popsal jako „hráče dvou tváří“. „Jedné“, kterou má rád (odkazující na jeho technické schopnosti) a „druhou“, kterou rád nemá (odkazující na nedostatek jeho nadšení pro defenzivní povinnosti).  Na toto odpověděl pozitivně a využil zranění ostatních hráčů (Arjen Robben), aby se stal jednou z hvězd Chelsea při výhře titulu v Premier League v sezóně 2004/05. Také se mu dostalo stálého místo v anglické reprezentaci na levé straně zálohy, o které usiloval už několik let.Za dobu co hrál v Chelsea FC dal 39 golu.V Chelsea FC byl v roce 2008 vyhlášen hráčem roku.

Liverpool.

V roce 2010 přestoupil do Liverpoolu Hned v prvním zápase ligového ročníku viděl v zápase proti Arsenalu červenou kartu. Do základní sestavy se však dlouhodobě nedokázal prosadit a tak byl v poslední den přestupového období léta 2011 poslán na roční hostování do týmu úřadujícího francouzského mistra Lille OSC.

Lille (hostování).

Během svého hostování nosil dres s číslem 26.

Návrat do Liverpoolu.

Po jednoročním hostování v klubu Lille OSC se vrátil do Liverpoolu.

Návrat do West Hamu.

V lednu roku 2013 podepsal smlouvu s klubem West Ham, pro kterého to byl návrat do klubu, ve kterém už hrál v dřívější době. Vstřelil 5 branek.

Aston Villa.

Cole ve West Hamu nedostal novou smlouvu a tak podepsal dvouletý kontrakt s Aston Villou. Debutoval 27. srpna v zápase proti Leyton Orient.

Coventry City (hostování).

16. října 2015 ho na hostování získalo Coventry City.

Coventry City.

7. ledna 2016 Coventry City změnilo jeho hostování v přestup. Nosil číslo 14. V tomto klubu vstřelil 1 branku a to z volného kopu.

Tampa Bay Rowdies.

4. května 2016 Cole podepsal smlouvu v druholigovém americkém klubu Tampa Bay Rowdies.Hraje s číslem 26.V tomto týmu je největší hvězda.Vstřelil už 7 branek

Reprezentace.

V květnu 2006 posílil anglický tým pro Mistrovství světa. Hrál na levé straně zálohy při jejich zahajovacím zápase proti Paraguayi 10. června 2006. 20. června 2006 Anglie hrála proti Švédsku s konečným výsledkem 2:2. Tento výsledek může být přisuzován jeho velkolepé hře. Ve 34. minutě vsřelil gól a 85. minutě utkání přihrál na druhý gól, který vstřelil Steven Gerrard. Posléze byl zvolem mužem zápasu.

John Joseph Cole (* 8. listopadu 1981, Islington, Londýn), známý jako Joe Cole, je profesionální fotbalista. V Chelsea FC byl v roce 2008 vyhlášen hráčem roku.

若瑟·约翰·"祖"·高尔(英语:Joseph John "Joe" Cole,1981年-11月8日),已退役英格兰足球运动员,司职中场,最后效力北美足球联赛球会坦帕湾暴徒。


Historie.

Ještě dnes zde žijí indiánské kmeny. Archeologové prohledávali okolí ve snaze zjistit, kdy se sem tyto kmeny přistěhovaly a určit co nejpřesnější období. Archeologické studie ukázaly, že zde indiánské kmeny žily již před 3 tisíci lety. V dnešních letech indiánské kmeny zde žijící, jako např. Yurok, Tolowa, Karok a Wiyot, mají historické vazby k tomuto území. Sčítání lidu v roce 1852 ukázalo, že kmen Yurok byl nejpočetnější z indiánské civilizace – bydleli v 55 vesnicích a čítali 2,5 tisíc obyvatel. Užívali dřevo právě ze sekvoje vždyzelené, jejíž vnitřní linie jsou v lineárním sledu. Podél těchto linií dřevo osekali na plaňky a používali jej jako stavivo na domy, lodě a malé vesničky. Pro obydlí plaňky musejí být vměstnány k sobě strana na stranu v úzkém příkopu, nahoře seříznuté pro střechu, kde rovněž použili dřevo z již zmíněné sekvoje.  Před badatelem Jedediashem Smithem v roce 1828 žádný jiný badatel z nížinaté Evropy ještě nebádal ve vnitrozemském regionu od pobřeží. Nález zlata kolem řeky "Trinity River" v roce 1850 vedl k menší druhotné zlaté horečce v Kalifornii. To přivedlo zlatokopy do této oblasti a mnoho z nich zde zůstalo poté, co se jim nepodařilo rychle zbohatnout. Příliv nových obyvatel však vedl ke konfliktům s domorodci. Kolem roku 1895 zůstala v jedné skupině vesnic jen asi třetina Yuroků. Kolem roku 1919 prakticky všichni členové kmene Chilula zemřeli nebo byli začleněni do ostatních kmenů. Zlatokopové káceli sekvoje na stavbu dřevěných srubů; po skončení zlaté horečky se pak někteří vrátili znovu k dřevorubectví. Předtím na více než 2 milionech akrů (8.100 km2) Kalifornie a jihozápadního pobřeží Oregonu byl prales sekvojí, ale po roce 1910 rozsáhlé kácení přimělo ochránce přírody začít usilovat o zachování stávajících stromů, které byly káceny v alarmující rychlosti. V roce 1911 americký reprezentant John Edward Raker z Kalifornie se stal prvním politikem představující legislativu pro vytvoření národního parku Redwood. Nicméně, žádný další krok v tuto dobu americký Kongres neučinil.  Organizace spojených národů navrhla národní park Redwood zapsat na seznam světového dědictví UNESCO 5. září 1980. Vyhodnocovací komise poukázala na 50 prehistorických archeologických nalezišť, zahrnující přibližně 4500 let. Také se odvolávala na přetrvávající výzkum v parku vedeným Státní univerzitou v Humboldtu, mimo jiné i dalšími. Park je součástí Biosférické rezervace "California Coast Ranges", která byla vyhlášena 30. června 1983.

Správa parku.

Nedostatek peněz zamezil rozsáhlejším změnám, nicméně lesní průmysl zde vysel množství druhů stromů, které nejsou pro danou oblast charakteristické. Pobřeží, zahrnující písečné oblasti a pobřežní prérie, byly zaplaveny exotickými druhy, nejspíš díky uhašení lesních požárů před rokem 1980. Protipožární plán nyní umožňuje vypalování porostů jako jeden z prostředků k navrácení původního stavu rezervace. Poté, co byly sekvoje pokáceny i v nepřístupných místech, velké množství původního porostu bylo izolováno od ostatních, někdy dokonce i několik kilometrů. V tomto případě se může stav parku, v závislosti na rozpočtu, vrátit i o mnoho desetiletí zpět.  V rezervaci bylo pár zmapovaných tras přeměněno na vyhlídkové cesty pro veřejnost. Ty sice nezahrnují dnešní bezpečnostní standardy, ale ze začátku nelze financovat jejich zlepšení. Struktura rezervace, jako například návštěvnická centra a ubytování pro zaměstnance, také potřebuje rozsáhlé změny kvůli vzrůstajícím požadavkům. Zaměstnanci parku požadují zlepšení kvality vzduchu a vody, monitorovaní ohrožených druhů a spolupracování se správou národní památky kalifornských břehů (Úřad správy pozemků). Hlavní sídlo parku leží v Crescent City v Kalifornii. V roce 2005 bylo parku povoleno rozrůst se o dalších 25.000 akrů (100 km2) pro zahrnutí oblasti rozvodí řeky "Mill Creek".

Přírodní bohatství.

Národní park Redwood tvoří jeden z nejvýznamnějších chráněných oblastí ekoregionu pobřežních lesů severní Kalifornie.

Rostlinné porosty.

Je zřejmé, že prales sekvojí jednou pokrýval kolem 2 milionům akrů (8.100 km2) pobřeží severní Kalifornie. Téměř 96 % pralesa bylo pokáceno a téměř polovina (45 %) zbývajících sekvojí se nachází v národním parku Redwood. Park chrání necelých 39 tisíc akrů (157,8 km2) pralesa téměř stejně rozdělených do 19.640 akrů (79,5 km2) federální a 19.342 akrů (78,27 km2) státní správy. Porosty sekvojí existovaly podél kalifornského pobřeží alespoň 20 milionů let a jsou příkladem druhů stromů, které zde rostou již přes 160 milionů let.  Původní rozsah sekvojí byl od severního kalifornského pobřeží až po jižní oregonské pobřeží. Sekvoje vždyzelené jsou nejvyšší stromy na Zemi, což potrvdil nález nejvyššího stromu v parku Hyperionu s výškou 115,5 metrů. Hned za ním byly nálezy stromů "Helios" (114,7 m) a "Icarus" (113,1 m). Největší strom, co se týče objemu, je Lost Monarch s 1.205 kubíky. Nachází se v části parku "Jedediah Smith Redwoods State Park". Zralé sekvoje žijí v průměru 500 až 700 let, přičemž u několika z nich bylo zjištěno, že jsou až dva tisíce let staré. To z nich učinilo nejdéle žijící orgamismy na Zemi.  Kromě zmíněných sekvojí zde ještě rostou borůvky, ostružiny a "Rubus spectabilis". Tyto rostliny poskytují živiny pro většinu zástupců fauny v parku. V parku lze nalézt i vzácné druhy pěnišníků, zejména v pralesních částí, a "Polystichum munitum", zpravidla u dostatečného zdroje vody. V části parku "Prairie Creek Redwoods State Park" je velmi známa rokle Fern Canyon hluboká kolem devíti až patnácti metrů. Stěny této rokle jsou obaleny kapradím (odtud název rokle).

Fauna.

Ekosystém v národním parku obsahuje pestré množství živočišných druhů, zahrnující především druhy ohrožené. Tyto druhy se vyskytují ve všech skupinách ekosystémů v parku, které Vás mohou napadnout: např. řeka, pobřeží, pralesy anebo travnaté prérie. Pelikán hnědý a "Eucyclogobius newberryi" jsou federálně zařazeni do seznamu ohrožených druhů žijících u tichomořského pobřeží. Orla bělohlavého najdeme většinou u zdroje vody, podle IUCN je řazen jako málo dotčený druh, dle Kalifornie je řazen jako druh ohrožený. Losos čavyča, puštík karibský severní a lachtan ušatý jsou dalšími ohroženými druhy v parku.  Zde bylo zdokumentováno přes 40 druhů savců, např. medvěd baribal, puma americká, rys červený, bobr kanadský, vydra severoamerická, jelenec černoocasý, wapiti a kojot prérijní. Podél pobřeží, kolem břehů, malých ostrůvků a útesů, žijí lachtan kalifornský, lachtan ušatý a tuleň obecný, delfíni a plejtvákovci šedí obvykle žijí blízko pobřeží Kalifornie. Wapiti západní je jedním z největších živočišných druhů v parku. Mnoho malých savců žijí ve vyšších vrstvách lesního ekosystému. Různé druhy letounů, například netopýr hnědý, nebo ještě menší savci, např. čikarí Douglasův nebo poletuška severní, tráví většinu svého života vysoko nad přízemní vrstvou lesa.  Pelikán hnědý a kormorán ušatý jsou nejvíce vidět na útesech podél pobřeží, zatímco slukovití a rackovití preferují pobřeží a vnitrozemské zázemí. Morčák velký, orlovec říční, káně páskovaná, volavka velká a sojka Stellerova, jakožto druhy ptáků závislých na sladkovodních zdrojích, jsou pečlivě zaznamenány jako druhy žijící v parku. Alespoň 400 druhů zde bylo zaznamenáno.  V parku lze také nalézt plazy a obojživelníky. Nejvíce lze zahlédnout užovku tečkovanou, skokana červenonohého, mlokany a tarichu zrnitou.

Invazní druhy.

V parku se nyní nachází kolem 200 exotických druhů rostlin, přičemž třicet jich bylo zjištěno jako invazních. Deset jich ohrožují ekosystémy a místní druhy v parku. Exotické druhy nyní čítají kolem čtvrtiny celkového rostlinstva v areálu parku. Asi jedno procento rostlin v pralesních částí je exotických, zatímco horské a prérijní oblasti obsahují 50 až 75 procent exotických druhů. Zahraniční druhy se také od sebe velmi liší, příklady jsou břečťan popínavý, chrpa skvrnitá a bolehlav plamatý. Zvláště chrpa skvrnitá a bolehlav plamatý jsou na žebříčku nejvíce pozorovaných invazních rostlin.

Geologie.

Severní kalifornské pobřeží, které zahrnuje národní park Redwood, je v USA silně seismicky aktivní. Časté slabé otřesy a šelfy pod tichomořím způsobily posunutí říčních koryt, sesuvy půdy a erozi skalních útesů. Severoamerická, tichomořská a Gordova deska, jsou tektonické desky u pobřeží Kalifornie, na místě zvaném Cape Mendocino, jen 160 kilometrů jihozápadně od parku. V devadesátých letech 20. století zde proběhla série více než devíti zemětřesení se sílou šesti stupňů Richterovy škály. Není však vyloučena možnost rozsáhlejšího zemětřesení... Správci parku argumentují, že návštěvníky před hrozbou rozsáhlého zemětřesení varují prostřednictvím různých cedulí rozmístěných všude po parku. Hrozba tsunami je vysoká, takže návštěvníci jsou okamžitě vyzváni pro přesun do vyšších poloh při jakémkoli výrazném zemětřesení. Pobřežní linie i pásmo mohou být nalezeny uvnitř parku. Význam skalnatých útvarů je podložen sanfranciským masivem, který vystoupil z oceánu během několika milionů let. Tyto sedimenty jsou převážně pískovce, prachovce a břidlice. Zde je ještě příměs metamorfovaných hornin, např. buližníku a svoru. Tyto horniny jsou z velké části velmi snadno erodovatelné, jsou vidět podél přímořských oblastí a tam, kde řeky a peřeje vykotlaly menší rokle. Řeka "Redwood Creek" teče podél zlomové linie Grogan, podél západního břehu řeky lze nalézt svor a jiné metamorfované horniny, zatímco sedimenty sanfranciského masivu se nacházejí na východním břehu.

Podnebí.

Počasí v RNSP je silně ovlivněno Tichým oceánem. Pobřežní teploty se pohybují okolo 4 – 5 °C po celý rok, přičemž dále od pobřeží jsou letní dny teplejší a sušší, zatímco zimní období je chladnější. Sekvoje obvykle rostou 1,5 až 3 kilometry od pobřeží, nikdy ne však více než 80 kilometrů dále. V tomto mírném, avšak vlhkém pobřežním pásmu, získávají stromy vlhkost jak z vydatných dešťů, tak z persistentní jarní mlhy. Přítomnost a konzistence mlhy je daleko důležitější pro celkové zdraví stromů, než četné srážky. Každoroční srážky o hodnotách 640 až 3100 milimetrů tento fakt potvrzují, neboť v místech, kde nejsou srážky tak vydatné, jsou díky perzistentní mlze a příjemnějším chladnějším teplotám v období jara stromy zdravější. Sníh je nedílnou součástí pohoří Kordiller, ve výškách nad 460 metrů nad mořem.

Kontrola lesních požárů.

Lesní požáry jsou běžnou součástí suchozemských ekosystémů. Vlastně se dá říct, že požáry jsou nedílnou součástí přírody a absence ohně by mohla být nepříznivá. Lesní požáry eliminují odumřelé kusy rostlinstva a stromů, čímž obohacují půdu a zajišťují nižší dopady na nedostatek živin. Vypalování porostů je součástí plánu kontroly lesních požárů, pomáhá zneškodňovat invazní exotické druhy a zajišťovat tak rozšiřování přirozeného ekosystému parku. Oheň je také používán jako prostředek k ochraně travnatých prérií a zabránění narušování ekosystému pralesa, čímž je zajištěno dostatečné zázemí pro jeleny a jinou vysokou zvěř v parku. Pásmo dubových lesů z vypalování porostů prospívá, ale oheň se může kdykoli stát neovladatelným a zdevastovat tak biodiverzitu lesa. Použití ohně v pralesních částí porostů sekvojí redukují mrtvý a rozkládající se organický materiál a minimalizuje dopady na větších sekvojích eliminací parazitní vegetace. Plán kontroly lesních požárů monitoruje všechnen oheň využívaný v parku, známky počasí a množství odumřelých porostů, které se musí vyklidit v místech, kde by oheň mohl nenávratně poškodit ekosystém (zejména prostranství s množstvím ohrožených druhů). "National Interagency Fire Center" poskytuje dobrovolné hasiče a vybavení pro případ výskytu neočekávaného lesního požáru.

Rekreační střediska.

"DeMartin Redwood Youth Hostel", veřejné ubytovací středisko, je nyní zavřen. V parku nejsou jiné hotely nebo motely, nicméně přilehlá města, jako např. Klamath, Requa a Orick, poskytují ubytování v malých hotelech a hostincích. Park se nachází asi 420 kilometrů severně od San Francisca a 480 kilometrů jižně od Portlandu. "U.S. Route 101" prochází parkem od severu k jihu. "Smith River National Recreation Area", část "Six Rivers National Forest", je zároveň severní částí RNSP.  Zatímco státní části parku obsahují kempové silnice pro průjezd autem, federální oblast nikoliv. Zde je pěší turistika jedinou možností pro pohyb v parku. Silnice jsou u kempu Mill Creek v Del Norte Coast Redwoods State Park a u kempu Jedediashe Smithe v Jedediah Smith Redwoods State Park, celkem je zde okolo 251 míst k rekreaci: kemp Elk Prairie v Prairie Creek Redwoods State Park disponuje 75 místy, zatímco kemp Gold Bluffs Beach jich oplývá 25. Další přilehlé části disponují alternativním výběrem menších kempů. Kemping v divočině je pouze na povolení a pouze na místech, na nichž byl povolen pobyt návštěvníků. Přístup do odlehlých končin je značně omezen z bezpečnostních důvodů, přičemž je zakázáno procházet lesy v malých skupinách, natož sami. Kemping v odlehlých částí lesů je omezen na pět nocí za sebou, a patnáct nocí kdykoliv v roce. Zde je nebezpečí střetu s medvědy, proto je třeba dbát zvýšené opatrnosti. Turisté a „batůžkáři“ jsou povinni udržovat pořádek v parku.  Téměř 320 kilometrů pěších turistických tras je uvnitř parku, ale v průběhu deštivých dnů jsou některé visuté mosty dočasně odebrány, aby se zamezilo poškození velkými peřejemi. Po rocích jsou stezky často mokré, turisté by proto měli být dostatečně připraveni na vydatné deště a konzultovat o odolnosti tras vůči počasí na informačních centrech.  Jízdy na koni a horských kolech jsou velmi populární, ale provázet je lze pouze na vyhrazených trasách. Kajaking lze provádět na mořské ploše u pobřeží a v nejrůznějších řekách a peřejích. Kajakáři a kánoisté často sjíždějí řeku "Smith River", což je nejdelší řeka bez přehrad v Kalifornii. Rybolov pstruhů, zvláště pak pstruha duhového, vysoce prováděného během anadromní migrace zmíněného pstruha, je nejlepší v řekách "Smith River" a "Klamath River". Pro rybolov v jakékoliv řece v parku je požadována licence sportovního rybolovu v Kalifornii. Lov je zakázán všude na území parku, povolen je pouze v přilehlých národních lesích USA.  V parku jsou tři návštěvnická centra, kde jsou k dispozici mapy jednotlivých tras a základní informace spolu s dvěma dalšími informačními body. V každém z kempů je třeba konzultovat o táborácích během letních měsíců, stejně tak i procházky parkem. V parku je plno míst pro pikniky, které lze všechny navštívit autem.

Národní park ve filmech.

V parku se odehrávají různé scény z různých filmů. Scény na Endoru z filmu "" byly natočeny v háji "Tall Trees Redwood Grove", v severní části okresu Humboldt. Scény filmu "", stejně jako "Smrtící epidemie", byly natočeny v blízkosti části parku Prairie Creek Redwoods State Park.

Odkazy.

Reference.

Reference jsou převážně v angličtině.

Související články.

Následující tři státní kalifornské parky jsou začleněny do systému parků v RNSP:

Redwood National and State Parks (zkratka "RNSP") je uskupení čtyř parků v severní Kalifornii ve Spojených státech amerických. Památka se skládá z národního parku Redwood a státních parků Del Norte Coast, Jedediah Smith a Prairie Creek.

红木国家公园,全称红木国家公园及州立公园(英语:The Redwood National and State Parks,简称RNSP),是一座位于美国加州北部太平洋岸的国家公园。该国家公园保护了现存加州红木林面积的45%。加州红木是地球上最高的植物之一。除此之外,该国家公园还保护了一片茂草原,一些文化遗址,以及长达37哩的原始海岸。


Znak.

Bývalým znakem strany je osel. K oslovi přirovnávali kritici už demokratického kandidáta na prezidenta Andrewa Jacksona v roce 1828, protože se jim nelíbily jeho údajně populistické názory. Mužem, který ale oslíka navždy spojil s Demokratickou stranou, byl karikaturista Thomas Nast. Roku 1870 totiž použil osla, aby znázornil protiválečné politické sympatizanty, s nimiž nesouhlasil. Narážel tím hlavně na některé prodemokratické magazíny a deníky. Odtud tradice pomalu přešla i ke straně samotné. Barvou strany je modrá, kterou ji televize označila v průzkumu a GOP přidělila barvu červenou. I přes fakt, že modré jsou většinou konzervativní a červené levicové strany, obě politické formace si tyto barvy přivlastnily.

Mezinárodní příslušnost.

Demokratická strana nikdy nebyla v žádné politické internacionále. Někteří její členové se však účastnili konferencí liberální internacionály Aliance demokratů, která fungovala v letech 2005-2012. Někteří se zase účastnili sjezdů sociálnědemokratické internacionály Progresivní aliance, která vznikla v roce 2013.

Ideologický základ.

Jedná se o liberálně zaměřenou stranu, která na americké politické ose zaujímá levicové a liberální postoje. Jedná se o zastoupení levice v bipartijním americkém systému. Strana se hlasí k tzv. sociálnímu liberalismu, který bychom v evropském kontextu mohli chápat jako mezistupeň liberalismu a sociální demokracie.  Strana má úměrnou vnitřní rozmanitost, jádrem strany je ideologie sociálního liberalismu a progresivismu s pozitivním přístupem k multikulturalismu a ekologii. Počátkem 21. století se v Demokratické straně začínají objevovat i radikální socialistické proudy (nejznámějším představitelem je Bernie Sanders).  Na rozdíl od Republikánské strany, kde jasně převažuje konzervativní proud nad libertariánským, je Demokratická strana hlavně od konce studené války ideologicky velice rozpolcená. Mezi tzv. středopravicové/umírněné křídlo se řadí liberální konzervativci (mezi nimiž by se dali zařadit osobnosti jako Hubert Humphrey, Jimmy Carter, Walter Mondale, John Kerry, John Edwards nebo Joe Biden). Mezi středové křídlo se řadí liberálové jako William Jennings Bryan, Woodrow Wilson, Bill Clinton, John Fitzgerald Kennedy. Mezi středolevicové či tzv. progresivní křídlo by se mohl zařadit Franklin Delano Roosevelt, Henry A. Wallace, Edward Kennedy nebo Elizabeth Warrenová. A nakonec mezi klasicky levicové/sociálně demokratické a demokraticky socialistické osobnosti můžeme zařadit osobnosti jako Bernie Sanders nebo Alexandria Ocasio-Cortezová.

Struktura.

Vnitřní struktura existuje spíše formálně než fakticky. Okresní organizace de facto neexistují a oblastní a státní výbory mají charakter koalic držitelů moci, tedy těch kteří disponují nějakou funkcí, pokud je strana u moci.  Nejvyšší stranický orgán se nazývá Demokratický národní výbor (význam „national“ je v USA „federální“) ("Democratic National Committee"), ve kterém působí zástupci ze všech států Unie. Hlavním úkolem výboru je vypracovat pravidla pro jednání Národního (federálního) konventu ("National Convention") a zajišťovat další věci, zejména shánění příspěvků.  Předsedu strany jmenuje prezident USA za Demokratickou stranu. Pokud jsou demokraté v opozici, pak je volen stranickými představiteli. Je nutné, aby předseda strany neměl žádný vztah k případným uchazečům o funkci prezidenta.

Stranická 70. léta 20. století.

V průběhu sedmdesátých let 20. století došlo k pokusu posílit vliv prostých voličů oproti stranickým špičkám. K tomu účelu vznikly kvóty, které zajistily přítomnost slabších a menších sociálních skupin na Národním konventu a zároveň s tím, již musel každý zástupce být přímo zavázán hlasovat pro konkrétního kandidáta. Tím byl umenšen vliv vůdců a na konventu v roce 1976 se prezidentským kandidátem demokratů stal poměrně neznámý lokální politik Jimmy Carter, který projevil organizační schopnosti a bez stranické podpory zvládl kampaň v primárkách. To vedlo k vyhrocení vnitřních stranických konfliktů. Výsledkem pak byla v roce 1982 opětovná změna pravidel, která zvýšila vliv politických organizátorů a vůdců při výběru prezidentských kandidátů. Také došlo k redukci délky předvolební kampaně v primárkách z dvaceti na patnáct týdnů.

Politika.

Demokraté oproti republikánům kladou větší důraz na řešení sociálních problému (bydlení pro mladé lidi, snížení nezaměstnanosti, bezplatné zdravotnictví a školství atd.), prosazují větší zásahy státu do hospodářství, podporují imigraci, včetně amnestie pro nelegální přistěhovalce. Angažují se také ve vyšší míře v obraně lidských práv, práv menšin a homosexuálů. Kladou velký důraz na ochranu životního prostředí a jsou pro snižování vojenských rozpočtů a nižší míru vojenské angažovanosti USA ve světě. V zahraniční politice chtějí krom udržování dobrých vztahů s Velkou Británií a Kanadou prohlubovat vztahy i s jinými zeměmi, zejména s Francií, Německem a se státy ze střední a jížní Ameriky. Ovšem v zásadních zahraničněpolitických otázkách (např. boj proti komunismu a terorismu, nepřátelství k Rusku a vojenské intervence na Blízkém východě) se s Republikány v podstatě neodlišují.  Demokraté zvolení v Kongresu za jižní státy (asi třetina všech demokratů v Kongresu) jsou konzervativnější a hlasují častěji se členy republikánů. Tato geografická stratifikace se však stále více zmírňuje.  V roce 1965 demokraté prosadili Zákon o imigraci a občanství, který vedl v důsledku zrušení rasových omezení pro imigraci ke změně etnického složení Spojených států.

Členská základna.

V rámci průzkumů se více obyvatel identifikuje s demokraty než republikány. Podporu mají spíše u chudší a střední vrstvy obyvatelstva, více ve městech než na venkově. Např. velkoměsta New York, Los Angeles, nebo hlavní město Washington D.C., jsou považovaná za tradiční bašty demokratů. Také mají podporu u etnických menšin, černošského, asijského a hispánského obyvatelstva. V jižních státech disponují demokraté silnou podporou i u bohatších voličů, což souvisí s přetrvávajícím protirepublikánským cítěním, již z časů občanské války.

Demokratičtí prezidenti.

Spojené státy americké měly celkem 15 demokratických prezidentů.

Demokratická strana (: Democratic Party) je vedle Republikánské strany jedna ze dvou předních amerických stran. Stranu pod současným názvem založil roku 1820 Andrew Jackson, ale kořeny strany sahají do roku 1792, kdy Thomas Jefferson, pozdější prezident USA, založil Demokraticko-republikánskou stranu. Podle těchto měřítek by byla Demokratická strana nejstarší politickou stranou světa. Strana se hlásí k liberalismu (sociálnímu liberalismu), v americkém slova smyslu se tedy řadí k politické levici, z evropského pohledu je však strana ekonomicky středová (centristická). V posledních letech se ve straně vytvářejí radikální sociálně liberální a socialistická křídla.

民主党(英语:Democratic Party)是美国的主要政党,与共和党并列为美国两大主要政党。当前是美国最大在野党,并拥有美国国会众议院多数党地位,而该党的州长多在东海岸的新英格兰和西海岸主政。