Poloha.

Jednoznačně vymezit území, na kterém se Tibet rozkládá, je značně problematické. Historický Tibet se skládal z několika oblastí. Na severovýchodě to byla oblast Amdo, která je dnes rozdělena mezi čínské provincie Čching-chaj, Kan-su a S’-čchuan. Na východě oblast zvaná Kham, rozdělená mezi S’-čchuan, Čching-chaj a Jün-nan. Západní Kham a Ü-Cang jsou dnes součástí Tibetské autonomní oblasti. Oblast Arunáčalpradéše je v současné době spravována Indií, čínská strana si však tyto území nárokuje na základě toho, že daná oblast patří k tibetské kulturní oblasti. Tibetská kultura však zasahuje i do sousedních států a oblastí, zejména Bhútánu, Burjatska, Nepálu, indického Sikkimu a Ladaku a přilehlých oblastí Číny, kde je dominantním náboženstvím tibetský buddhismus.  Co se týče Tibetské autonomní oblasti, ta dnes na jihu hraničí s Myanmarem, Nepálem, Bhútánem a Indií, resp. indickými státy Uttarákhand, Sikkim a Arunáčalpradéš. Na severu a východě hraničí s další autonomní oblastí Sin-ťiang a dále s čínskými provinciemi Čching-chaj a S’-čchuan. Krátkou hranici též svírá s Jün-nanem. Západně od hranic Tibetské autonomní oblasti se nachází indické státy Džammú a Kašmír a Himáčalpradéš. Mezi badateli nepanuje jednotný názor o to, zda je území Tibetu součástí centrální Asie, či svou polohou už náleží Asii Jižní. Např. Encyclopædia Britannica uvádí, že Tibet je součástí střední Asie, jiné zdroje však uvádí, že je součástí jižní Asie. Další prameny jako National Geographic dokonce řadí Tibetskou náhorní plošinu k východní Asii.

Pohoří.

Velká část Tibetu se nachází na Tibetské náhorní plošině, což z Tibetu činí nejvýše položenou oblast na světě. Průměrná nadmořská výška se na jihu Tibetu pohybuje okolo 3000 m, na severu okolo 4500 m. K nejvýznamnějším tibetským pohořím patří jedno z nejdelších velehorských pásem na světě, pohoří Kchun-lun. Má tvar písmene S a nachází se na samém severním okraji Tibetské náhorní plošiny. Na sever od Kchun-lunu se už nachází Tarimská pánev. Vrcholy Kchun-lunu dosahují výšek okolo 6000–7000 m a jeho nejvyšším bodem Ulug Muztagh o výši 7723 m.  Dalším významným horským pásmem je zejména tzv. Transhimálaj, který je fakticky tvořen třemi menšími pohořími Ngari Gangri, Ňänčhen Thangla a Gangtise. Výše těchto horských pásmem často překračuje 6000 m. Mezi další tibetská pohoří patří např. Altyn-tagh, jež se nachází při severozápadní hranici Cchädamské pánve (severovýchodní hranici této pánve pak tvoří horstvo Nan-šan). Jižní část Tibetské náhorní plošiny uzavírá Himálaj, jehož hory jako Mount Everest, Nandádéví, Kamét či Annapúrna patří k těm největším na světě. Ne všechny tyto hory se však nachází na tibetské straně, samotný Mt. Everest leží jednou svou stranou už leží v Nepálu.

Vodstvo.

Na Tibetské náhorní plošině se nachází velká řada jezer a vodních toků a nachází se zde hlavní zdroj velkých asijských řek. Tibetské řeky by šly rozdělit do dvou skupin, a to severní a jižní. Řeky v severní oblasti většinou napájí četná horská jezera, zatímco řeky z jižních oblastí napájí řeku Cangpo, která je známější pod jménem Brahmaputra. Mimo zmíněnou řeku Cangpo v Tibetu pramení řeky Jang-c’-ťiang, Žlutá řeka, Indus, Salwin, Mekong a Jarlung. Tok řek Indus a Cangpo přitom začíná v jezeře v Západním Tibetu u nábožensky důležité hory Kailás, kterou Tibeťané nazývají Gang Rinpočhe.  V Tibetu se nachází řada sladkých i slaných jezer rozmanitých tvarů a délek. K nejvýznamnějším patří jezero Namccho poblíž Lhasy, které má rozlohu 2207km2 a nachází se ve výšce více jako 4700 m n. m. K dalším významným jezerům patří např. Pangong Tso, Siling Co, Yamdrok Co,Tangrajum, Rakas, Manasarovar či Gyaring.

Klima.

Ovzduší je v Tibetu velmi suché a celá oblast se nachází ve srážkovém stínu. Klima je studené a teplotní rozdíly ve dne a v noci jsou často velmi vysoké. Např. na rozlehlé planině Čhangthang teploty ve dne mohou dosáhnout až 30 °C a v noci klesají až k -15 °C. V posledních desetiletích patří Tibet mezi oblasti, kde dochází k nejvýraznějším změnám klimatu. Od 80. let 20. století zde průměrná teplota vzrostla až o 0,9 °C. Výrazně se též zmenšila plocha tibetských ledovců, jen v posledních 30 letech zmenšily svou plochu až o 131km2. Množství srážek, podobně jak výše teploty, je závislé na jednotlivých oblastech Tibetu. Např. v jižním a severovýchodním Tibetu se průměrné množství srážek pohybuje mezi 500–1000mm. Následující tabulka zachycuje průměrné roční teploty ve Lhase:

Geografie Tibetu je tvořena především pásmem vysokých hor, řek a jezer. Území Tibetu se z většiny nalézá na Tibetské náhorní plošině, která je se svou průměrnou nadmořskou výškou přes 4000 m n. m. nejvýše položená plošina na světě; Tibet se proto někdy označuje jako „střecha světa“.

西藏地理介绍了中国西藏自治区的地理。西藏自治区是青藏高原的主体部分,位于北纬26°52′～36°32′,东经78°24′～99°01′之间,南北最宽约1000千米,东西最长达2000千米,面积有122万多平方千米,约占中华人民共和国总面积的12.8%。东面和北面与中国青海省、四川省、云南省和新疆维吾尔自治区相邻,西面和南面与缅甸、印度、不丹、尼泊尔等国相邻。


Vzhled a způsob života.

Trilobiti byli bentičtí živočichové (žijící při dně); pozdější druhy byly i hlubinné, další (především silurské druhy) se vznášely v chomáčích řas a mořských rostlin. Po dně se pohybovali kráčením spíše než plaváním. Jejich tělo bylo tvořeno hlavou (cephalon) a třemi podélnými laloky (axilárním a 2 plurálními po stranách) dělenými na tělo (thorax) a zadeček (pygidium). Měli mnoho nespecializovaných dvouvětevných nohou se žábrami. Mohli se stáčet do klubíčka a chránit se tak při napadení. Mezi jejich úhlavní nepřátele patřili velcí hlavonožci, dále dravé ryby, draví členovci dinokaridi (např. rod "Anomalocaris") atd.

Nálezy.

Zachoval se po nich bohatý paleontologický materiál. Velká naleziště trilobitů jsou také v Čechách i na Moravě, nejvíce v oblasti zvané Barrandien (oblast mezi Prahou a Plzní), jehož centrální částí je Český kras. V České republice je nejběžnějším trilobitem "Ellipsocephalus hoffi" (Jince). Výzkumem českých trilobitů proslul v 19. století zejména francouzský inženýr a přírodovědec Joachim Barrande. Poměrně vzácný je nález celého krunýře, protože jednotlivé články byly u sebe drženy šlachami, které se rozpadly a krunýř se rozdělil na několik částí. Aby k tomu nedošlo, musel být krunýř přikryt velmi brzy nánosem písku nebo bahna.

Potrava.

Trilobiti neměli kusadla, potravu si cpali do úst jakýmsi víčkem na spodní straně horního okraje hlavy (rostrum). Někteří se živili detritem (drobným materiálem v kalu u dna), jiní byli draví a napadali jiné trilobity (řád Redlichiida). Ke kousání používali ostré kyčle na svých předních nohách (u dravých druhů).

Výskyt v ČR.

Trilobity lze nalézt na téměř celém území Barrandienu. Mnoho trilobitů, zejména druh "Ellipsocephalus hoffi", lze nalézt v Jincích. Oblast velkou částí zasahuje do vojenského prostoru Brdy a je chráněna pod několikatisícovou pokutou. Další chráněnou lokalitou je Mořina. Jednou z dobrých nechráněných lokalit je lom Mušlovka v Dalejském údolí v Praze. Zde se dají nalézt trilobiti v hojném počtu, ale převažují především loděnkovití hlavonožci.  Poměrně velké množství (45) nových druhů trilobitů bylo také objeveno a naleziště byla zmapována severovýchodně od Brna (Hády, lom Mokrá) profesorem Ivo Chlupáčem.

Trilobiti (název podle těla tvořeného třemi laloky – prostředním a dvěma bočními) jsou třída vyhynulých členovců patřící do vyhynulého podkmene Trilobitomorpha – jsou jednou z jejich vývojových větví. Objevili se ve starších prvohorách (kambriu), asi před 550–530 milióny lety. Vyhynuli na konci prvohor během katastrofy na rozhraní permu a triasu (před 251 miliony let). Jednalo se o výlučně mořské živočichy, jejichž článkované tělo bylo pokryto mineralizovaným exoskeletem. Exoskelet trilobiti v průběhu růstu svlékali a odhazovali.

三叶虫纲(学名:)的动物通称三叶虫,是节肢动物门中已经灭绝的一纲。牠们最早出现于寒武纪,在古生代早期达到顶峰,此后逐渐减少至灭绝。最晚的三叶虫(砑头虫目)于二亿五千万年前二叠纪结束时的生物集群灭绝中消失。三叶虫是非常知名的化石动物,其知名度可能仅次于恐龙。在所有的化石动物中三叶虫是种类最丰富的,至今已经确定的有九(或者十)个目,一万五千多个物种。大多数三叶虫是比较简单的、小的海生动物,牠们在海底爬行,通过过滤泥沙来吸取营养。牠们身体分节,有带沟将身体分为三个垂直的叶。在世界各地都有发现过其化石。


Historie.

O tomto zahájení je zmínka od autora A.Reinganum v knize Ben Oni oder Vertheidigungen der Gambitzüge im Schach (1825), přičemž autor údajně nazval tuto knihu z hebrejského syn smutku, když šachové analýzy pro něj měly být únikem z melancholie. O vzniku názvu zahájení ale existují i jiné teorie. Zahájení se hrálo v partii Hanstein – der Lasa, v roce 1841 a na to v zápase Staunton – Saint Amant, v roce 1843.. Z našich hráčů tak hrával v první polovině 20.století Karel Hromádka, po němž se někdy i udával název tohoto zahájení. Benoni bylo dlouho považováno za pasivní pokračování se stísněnou hrou a vyskytovalo se zřídka. Popularita Benoni vzrostla po nalezení vylepšení spočívajícím ve výměně černého pěšce e, spojeným s fianchettem černopolného střelce. Tento postup použil prvně Marshall proti Capablancovi na turnaji v New Yorku 1927. Na nejvyšší úrovni získal popularitu ale až po 2.světové válce v roce 1953, kdy se častěji objevil v turnaji kandidátů a dodnes platí za hlavní a nejčastější pokračování černého v tomto zahájení. Nazývá se také Moderní Benoni. Hrávali ho mistři světa Michail Tal a Bobby Fischer. Občas se vyskytne i v dnešní špičce, ze současné špičky tak hrává Vugar Gašimov a občas Judit Polgárová.

Strategie.

Ve starém Benoni, dnes zřídka se vyskytujícím, černý může zablokovat pozici tahem e5. V zablokované pozici má ale bílý převahu díky ovládnutí většího prostoru. Druhou možností černého je vývin fianchetta a vyčkání s protiúderem ve středu na později.  V moderním Benoni, které platí za ostrá pokračování a volí ho často hráči, kteří chtějí hrát černými na výhru, černý napadá bílý střed tahem e6 a po výměně pěšců vzniká pro dané zahájení typická dynamická pozice, v níž má černý převahu pěšců na dámském křídle a bílý na královském. Černý fianchetuje svého střelce na g7 a věží působí na uvolněném sloupci e a snaží se o protihru na dámském křídle ve snaze prosadit postup b5. Bílý zase často těží z většího prostoru a ze slabiny černého pěšce na d6.  2...f5 se vyskytuje vzácně, černý volí výstavbu jako v Leningradské variantě Holandské obrany. Pozice bílého si zaslouží přednost; 2...e6 se vyskytuje také zřídka, bílý může hrát 3. c4 nebo 3. e4 s prostorovou převahou; pozice po 3. e4 může vzniknout i po tazích 1. e4 e6 2. d4 c5 3.d5; bílý se tu může rozhodnout mezi 3. c4, kdy černý může zvolit 3...e5 s trochu vylepšenou blokovanou variantou, ve které si i tak bílý zaslouží malé plus; nejčastěji ale fianchettuje střelce a vzniká pak pozice, která často přechází do variant s Jf6, a mezi 3. e4 Jf6 4. Jc3 g6 a poté může zvolit buď ostré 5. f4 nebo mírné 5. Jf3 Sg7 s přechodem do systému proti volžskému gambitu

systémy proti Volžskému gambitu.

bílý volí občas 2. Jf3 ve snaze vyhnout se Volžskému gambitu. 4. Sg5 černý tu má na výběr více pokračování, bílý má ale iniciativu

Moderní Benoni.

1. d4 Jf6 2. c4 c5 3. d5 e6 4. Jc3 exd5 5. cxd5 d6 je hlavním pokračováním Velmi často vzniká také z pořadí tahů 1. d4 Jf6 2. c4 e6 3. Jc3 c5 4. d5 nebo 1. d4 Jf6 2.c4 e6 3. Jf3 c5 4. d5. dále bílý hraje Se3 nebo Sg5 a tato pozice vzniká častěji ze Samischovy varianty Královské indické obrany, černý má dobrou protihru I tato varianta může vzniknou z Královské indické. Hra je nejasná. po 7... h6 8. Sh4 je hra nejasná Je ostrou odpovědí bílého a bílý tu může zvolit přímočaré 8. e5 (Mikenasova varianta) 8...Jfd7 9. Jb5 dxe5 10. Jd6+ Ke7 s najasnou hrou nebo 8. Jf3 0-0 9. Se2 tato pozice může vzniknout i z útoku čtyř pěšců v královské indické obraně, černý má protihru nebo může bílý zahrát zde nejčastější 8. Sb5+ (Tajmanovova varianta) 8...Jfd7! 9. a4 (nebo 9.Sd3 s nejasnou hrou) 9... 0-0 10. Jf3 Ja6 11. 0-0 Jc7 a černý má protihru černý může reagovat 7... Sg7 8. Jc4 0-0 9. Sg5 h6 s nejasnou hrou nebo 7... Jbd7 a po 8.e4 hra může přejít do hlavních variant černý se může rozhodnout mezi 7... a6 s nejasnou hrou a mezi 7... Sg7 8. Da4+ Sd7 9. Db3 s komplikacemi Vzniká velmi často z Královské indické obrany nebo i z Katalánské. Černý zde má řadu možností může zvolit vývin 9... Ja6 nejčastěji se ale vyskytuje 9... a6 10. a4 Jbd7 11. Jd2 Ve8 12. h3 Vb8 13. Jc4 s nejasnou situací  je moderní a druhou nejčastější odpovědí; černý má na výběr mezi 9... Sd7, často se vyskytujícím přípravným 9... a6 a hlavním pokračováním přímočarým 9... b5 na které bílý odpovídá buď 9. Jxb5 Ve8 10. 0-0 Jxe4 s protihrou nebo přijmutím oběti pěšce 9. Sxb5 Jxe4 10. Jxe4 Da5+ 11. Jfd2 Dxb5 12. Jxd6 Da6 13. Jc4 a černý má za pěšce kompenzaci je nejčastější odpovědí bílého proti Benoni

Gligoričova varianta.

9... Ve8 10. Jd2 zde má černý na výběr mezi 10... Ja6 11. f3 Jc7 12. a4 b6 a 10... Jbd7 11. a4 Je5 12. Dc2 g5 s nejasnou hrou

Obrana Benoni (též Ben-Oni nebo Ben Oni) (ECO A43-4, A56, A60-A79) je šachové zahájení zavřených her. Je charakterizováno postupem, kde po 1. d4 hraje černý c5 a bílý poté postoupí pěšcem na d5, čímž vznikne pro Benoni typická pěšcová formace s postoupivším bílým pěšcem na d5 a černým pěšcem na c5.

别诺尼防御是国际象棋开局印度防御的一种,走法为: 1.d4 Nf6 2.c4 c5 3.d5


Geografie.

Městem, které leží v nadmořské výšce 3230 metrů, protékají řeky Dzaču a Ngomču, jejichž soutok uprostřed města vytváří řeku Lancang. Čhamdo se nachází asi 500 km východně od Lhasy. Díky horskému terénu se však vzdálenost po silnici protáhne na více než 1 000 km. Čhamdo hraničí na východě s provincií S'-čchuan, na jihu s provincií Jün-nan a Ňingthri, na východě s Nagčhu a na severu s provincií Čching-chaj. Nejvyšší hora měří 5 460 metrů a nejnižší místo má 3 100 metrů.

Historie.

Podle tradičního dělení Tibetu se Čhamdo nachází v provincii Kham a historicky bývalo i jejím správním střediskem. V 15. století zde byl postaven významný klášter Gandän Čhampaling. V roce 1912 byl zničen, ale v roce 1917 byl znovu obnoven a dnes zde žije asi 800 mnichů.  Během anexe Tibetu Čínou v roce 1950 se Čhamdo stalo prvním velkým městem obsazeným čínskou armádou. V té době byl hlavním místodržícím a velitel Čhamdských vojenských jednotek Ngaphö Ngawang Džigme, který po vpádu Číňanů uprchl. Během několika dnů byl dopaden a donucen kapitulovat. O rok později v Pekingu podepsal Sedmnáctibodovou dohodu, čímž se Tibet legitimně vzdal nároku na nezávislost.

Kultura.

Turistika.

Oblast Čhamdo byla po většinu okupace Čínou nepřístupná zahraničním turistům. Od roku 2010 je okres Čhamdo oficiálně uzavřený pro zahraniční návštěvníky. V okrese Riwočhe se nachází stejnojmenný klášter, založený ve 13. století školou Kagjüpa. Dnes v klášteře žije asi 300 mnichů. Klášter se nachází blízko hranice TAO a provincie Čching-chaj, proto sem mohou zavítat i zahraniční turisté.

Demografie.

V roce 2011 byl počet obyvatelstva 715 300, z toho 124 400 žije v hlavním městě Čhamdo - městském obvodu Kharo. Tibeťané představují až 95% celkového počtu obyvatel celé oblasti, dále zde žijí Nasiové, Miaové, Pajové (národnosti žijící v jižní Číně), Číňané a další.

Doprava.

Čhamdo protíná silnice G317, která je nazývána Čchuan-Zang kung-lu (川藏公路 S’-čchuansko - Tibetská). Silnice vede z Čcheng-tu do Nagčhu, byla vybudována v 50. letech 20. století za účelem jednoduššího postupu čínské armády při okupaci Tibetu. Ze severu na jih protíná město silnice G214, která vede z města Si-ning na jih provincie Jün-nan. 123 km jižně od města Čhamdo leží ve výšce 4 300 metrů nad mořem letiště Čhamdo Pangda. První civilní let byl uskutečněn v roce 1995. Délka ranveje měří přes 5 km, čímž se stala nejdelší na světě. Letiště obsluhuje lety především do města Čcheng-tu a Lhasy. Do roku 2013 bylo nejvýše položeným letištěm na světě. Po dokončení letiště v Nagčhu se stane třetím nejvýše položeným letištěm na světě.

Administrativní dělení.

V roce 1959 ustanovila na území čínská vláda okres Čhamdo. V roce 1970 ustanovila čínská vláda na území zahrnující okres Čhamdo prefekturu Čhamdo se správním městem Čhamdo. V roce 2014 byla prefektura přejmenována na městskou prefekturu, která se skládá z městského obvodu Kharo a dalších 10 okresů.

Čhamdo (tibetsky ཆབ་མདོ་, Wylie "chab-mdo"; anglicky Qamdo nebo Chamdo; čínsky 昌都, pinyin: "Changdu") je městská prefektura v Tibetské autonomní oblasti. Po Lhase a Žikace je třetím největším městem v TAO.

城关镇(),又称昌都镇,是中国西藏自治区昌都市卡若区下辖的一个镇,昌都市政府及卡若区政府驻地,位于卡若区中南部、澜沧江两大支流扎曲河、昂曲河汇合处,总面积195.39平方千米,2000年人口31081人。昌都镇是藏东第一大镇,昌都市的政治、经济、文化和交通中心,城区面积4.8平方公里。


Historie.

Institut "amicus curiae" pochází z římského práva. Od 9. století byl převzat britským právem a rozšířil se formou zvykového práva i do dalších soudních systémů, stal se také například součástí občanského procesního práva v Argentině. V moderní době se stal i součástí mezinárodního práva, zejména ve vztahu k ochraně lidských práv – používá jej Evropský soud pro lidská práva, Interamerická komise pro lidská práva a Interamerický soud pro lidská práva.

Popis.

Soudce Cyril Barnet Salmon popsal roli „amicus curiae“ v případu "Allen v Sir Alfred McAlpine & Sons Ltd" [1968] 2 QB 229 at p. 266 F-G takto: „Vždycky jsem chápal roli "amici curiae" tak, že má pomáhat soudu k nezaujatému výkladu práva nebo rozvíjet právní argumenty ve prospěch některé strany, pokud by je sama neuvedla“.  Nejčastěji bývá v médiích zaznamenána situace, že některá zájmová skupina podává odvolacímu soudu zprávu k případu, v němž by rozhodnutí soudu mohlo mít širší dopad než jen na strany sporu. Kontroverzní kauzy zpravidla přitahují více zájemců, kteří nabízejí svoji zprávu z pozice „přátel soudu“.

Příklady kauz.

"Amicus curiae" je v angloamerickém světě běžným právním institutem. V českém prostředí bývá zmiňován vzácněji, je-li referováno o zahraničních nebo mezinárodních kauzách.  Česká republika například 1. října 2004 prostřednictvím svého velvyslanectví předložila soudu v New Jersey své stanovisko jako "amicus curiae" ve věci skupinové žaloby proti firmě Wal-Mart, která vykořisťovala zahraniční úklidové pracovníky. Česká republika zdůraznila, že neschvaluje, nepovzbuzuje ani nepodporuje ilegální imigraci nebo ilegální práci ve Spojených státech, ale že bude případ pečlivě sledovat a že je v zájmu všech stran, aby bylo řádně prozkoumáno a zváženo, zda a v jakém rozsahu se obžalovaná strana dopustila údajných porušení zákonů Spojených států a mezinárodních standardů lidských práv.  V dubnu 2008 zaslalo Evropskému soudnímu dvoru na podporu irského podání, k němuž se připojilo Slovensko, 40 organizací z 11 členských států Evropské unie zprávu "amici curiae", v němž konstatují a judikaturou Evropského soudu pro lidská práva zdůvodňují rozpor směrnice o uchovávání údajů ("data retention directive"), tedy směrnice o plošném sledování elektronické komunikace všech Evropanů, s čl. 8 odst. 1, čl. 10 Evropské úmluvy (svoboda projevu) a čl. 1 Prvního protokolu k Úmluvě (ochrana majetku).  Množství amerických odborných organizací psychologů, psychiatrů a sociálních pracovníků se také touto formou angažovalo u amerických soudů v případech týkajících se homosexuality.  V českém právu není institut "amicus curiae" výslovně upraven, je však občas využíván v řízení před Ústavním soudem, zejména ve společensky sledovaných věcech. Jako "amici curiae" vystupují jak zájmové spolky, tak i úřady a orgány veřejné moci (např. veřejná ochránkyně práv nebo Rada vlády ČR pro lidská práva). V září 2018 zaslal prezident Miloš Zeman Ústavnímu soudu nevyžádanou intervenci v kauze H-System na podporu stížnosti družstva Svatopluk, ve které uvedl své argumenty proti rozhodnutí Nejvyššího soudu v této kauze.

Amicus curiae (v překladu "přítel soudu", v množném čísle amici curiae) je institut anglosaského právního systému, který označuje osobu, která není stranou sporu, ale dobrovolně nabídne soudu informaci o svém právním nebo jiném pohledu na projednávaný případ. Obvyklou formou je zpráva nazvaná amicus curiae brief ("amici curiae brief"), odborná publikace na téma související s případem nebo přímé svědectví nevyžádané žádnou ze stran sporu. Rozhodnutí, zda přijmout takovou informaci, leží na úvaze soudu.

法院之友(,或,复数形为),也译为法庭之友,法律名词,最初源自于罗马法,后被英美习惯法所继承。


Sezona 2009.

Brawn GP používal motory Mercedes-Benz. Závodními piloty zůstali i po transformaci z týmu Honda Jenson Button a Rubens Barrichello, testovacím pilotem byl nadále Alex Wurz.

Začátek sezony.

Při prvních pátečních trénincích na první Grand Prix sezony se oba vozy umístily vždy v první pětici. V kvalifikaci Jenson Button získal pole position a jeho kolega Barrichello byl hned za ním druhý. V závodě bílozelené vozy dominovaly stylem start-cíl a dojely si pro vítězství na pozicích 1-2 už ve svém debutovém závodě, což se naposledy povedlo Mercedesu při GP Francie roku 1954. Rychlost Brawnu spočívala v inovaci stavby diffusoru, který byl na hranici pravidel upraven tak, že přinášel vyšší přítlačný efekt. Později v sezoně FIA ustanovila, že tento "dvojitý diffusor" je legální. Brawn tedy měl volnou cestu, stejně jako Toyota a Williams, týmy, které také nasadily dvojité diffusory. Jenson Button poté pokračoval ve vítězném tažení v GP Malajsie, zatímco Barrichellovi se dařilo méně.

Vítězná série.

Po GP Malajsie sice v Číně zvítězily na mokré trati redbully v pořadí Vettel - Webber a získaly double, od GP Bahrajnu ale přišla vítězná série Jensona Buttona trvající po čtyři podniky - úspěch Brawnu podtrhl Rubens Barrichello druhými místy ve Španělsku a Monaku, což pro Brawn znamenalo druhý a třetí double v sezoně. Až ve Velké ceně Velké Británie Button dokončil až na 6. místě - to byl první závod, kdy se jeho kolega Barrichello umístil lépe než on. V tu chvíli měl Button náskok 26 bodů na druhého v pořadí, kolegu Barrichella. Pohár Konstruktérů Brawn ovládal s 96 body, druhý Red Bull měl 56,5 bodu.

Pokles Buttonových výsledků.

V druhé polovině sezony ale lídr Button ztratil na vedení, neboť udělal několik chyb a vozy stáje Red Bull Racing se zlepšily. Za posledních 10 závodů sezony získal 34 bodů oproti jednašedesáti po prvních 7 závodech. Získal pouze druhé místo v Itálii a třetí pozici v Grand Prix Abú Dhabí. Rubensi Barrichellovi se naopak začalo dařit lépe - vyhrál v Evropě a Itálii a čtyři závody před koncem sezony se stále držel na druhém místě celkově.

Konec sezony.

Ve Velkých cenách Singapuru, Japonska a Brazílie Brawn ztratil ze svého náskoku na dotírající Red Bull. Zatímco nejlepším výsledkem Brawnu bylo třetí místo Buttona v posledním závodě, Vettel odpovídal dvěma prvními místy v GP Japonska a SAE a dvěma čtvrtými místy v Singapuru a Brazílii. Webber přidal výhru na Interlagosu a druhé místo v Abú Dhabí. Celkově sice Brawn a Button obhájili Pohár konstruktérů, respektive titul mistra světa, ale jejich klesající výkonnost potvrdil pád dvojky Barrichella až na třetí místo v celkovém pořadí.

Konec týmu.

Po úspěšné úvodní sezoně byl tým připravený pokračovat v obhajobě, nakonec byl ale transformován na tovární tým Mercedesu, který se do královny motorsportu vrátil po více než 50 letech. Tým Brawn GP tak jel pouze v jedné sezoně, ve které se jeho pilot Button stal mistrem světa, dvojka Barrichello skončila třetí a tým zvítězil i mezi konstruktéry. To z Brawnu dělá paradoxně nejúspěšnější tým v F1 podle procentuální úspěšnosti - ve své jediné sezoně dokázal získat jak Pohár jezdců (Button), tak i Pohár konstruktérů.

Sponzoři.

Dne 26. března 2009 oznámila stáj partnerství s výrobcem oděvů značky Henri Lloyd z Velké Británie. Společnost dodávala stáji oblečení a obuv a její značka je umístěna na monopostu BGP 001.  Dne 28. března 2009 oznámil Sir Richard Branson sponzorský vstup značky Virgin do týmu. Dne 17. dubna ohlásil Brawn GP sponzorskou dohodu se společností MIG Investments.  Dne 19. dubna bylo potvrzeno, že výrobce slunečních brýlí a obroučků Ray-Ban bude sponzorovat tým - logo bylo umístěno na přilbách jezdců.  Při GP Bahrajnu 2009 sponzor Virgin změnil své logo z Virgin na logo Virgin Galactic.  Při VC Singapuru 2009 se objevilo logo Canon na vozech Brawnů.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Brawn Grand Prix Ltd. je tým Formule 1 (F1), který vznikl 6. března 2009. Ross Brawn, bývalý týmový šéf týmu Honda F1 odkoupil 100% podíl závodního oddělení společnosti Honda. Dne 17. března 2009, FIA oficiálně potvrdila změnu jména z Honda Racing F1 Team na Brawn GP. Jakkoliv může být tým vnímán jako pokračování týmu Honda, Brawn GP je brán organizací FIA jako nový tým. FIA se zřekla vůči týmu Brawn i standardních vstupních poplatků, díky okolnostem při vzniku týmu. Nový tým měl závodní premiéru v sezóně 2009 při zahajovací Grand Prix Austrálie dne 28. března 2009, kde získal hned první a druhé místo na startu při kvalifikaci na nedělní závod. 16. listopadu 2009 Daimler AG (vlastník značky Mercedes-Benz) ve spolupráci s firmou Aabar Investments koupil podíl ve výši 75,1% v týmu Brawn GP, tým byl přejmenován na Mercedes Grand Prix.

布朗GP一级方程序车队(英语:Brawn GP Formula One Team)是一支一级方程序赛车参赛车队,由前本田车队经理罗斯·布朗(也曾担任过法拉利车队技术总监)购买本田车队后改名,于2009年3月6日成立。2009年11月起由于梅赛德斯-奔驰的收购变更为梅赛德斯大奖赛车队。


Biografie.

Tuđman byl narozen ve Velikém Trgovišći, v chorvatském Záhoří. Jeho otec Stjepan byl aktivista Chorvatské selské strany; kromě Franja měl ještě dva syny, Stjepana a Ivicu. Matka jim zemřela v roce 1929, kdy Franjo ještě chodil na základní školu. Bratr Stjepan zemřel v roce 1943 v řadách partyzánů. Přestože Franjův otec Stjepan byl jedním z hlavních iniciátorů protifaštického hnutí v Chorvatském Záhoří a byl také členem ZAVNOH a AVNOJe, v roce 1946 jej likvidovala jugoslávská tajná policie UDBA.  Franjo chodil na střední školu do Záhřebu v letech 1934–1941. Již tehdy se účastnil nacionalistického chorvatského hnutí a tehdejší královský režim jej proto internoval. Od roku 1941 se Franjo Tuđman připojil po boku jugoslávských partyzánů. V roce 1945 se stal jedním z chorvatských zástupců v nejvyšším štábu partyzánské armády v Bělehradě. Pracoval v hlavní personální správě Ministerstva lidové obrany, v generálním štábu JLA a na ředitelství Vojenské encyklopedie. V letech 1955–1957 studoval na Vyšší vojenské akademii v Bělehradu. V roce 1960 získal hodnost generálmajora. Armádní aktivity zanechal, neboť se chtěl věnovat především literární tvorbě. Následně se vrátil do Záhřebu a začal pracovat na místní univerzitě.  Tuđman na sebe upozornil v roce 1990 vydáním knihy, ve které rozporoval oficiální jugoslávskou historiografii ohledně počtu obětí v Koncentračním táboru Jasenovac. NDH v ní považoval jako vykonavatelku brutality dějin; jako stát, který opakoval to, o co se v dějinách pokoušeli již mnozí. Vysoké počty obětí považoval za přehánění, a to jak ze strany srbských historiků, tak i chorvatských komunistů.  Původně záhřebský historik a člen komunistické strany, který se v dobách Jugoslávie a politických komplikací na konci 60. let a hlavně v 80. letech dostal do vězení, se dostal na konci existence jugoslávského státu do pozice předsedy Předsednictva Socialistické republiky Chorvatsko. Za chorvatského prezidenta byl zvolen na jaře roku 1990.  V červnu 1991 vyhlásilo Chorvatsko nezávislost, která byla Brionskou deklarací pozastavena do října 1991. V mezidobí se začaly stupňovat spory ohledně postavení početné srbské menšiny, které vygradovaly bitvou o Vukovar, která je považována za počátek tzv. Vlastenecké války.  Tuđman angažoval Chorvatsko v konfliktu v Bosně a Hercegovině, již v březnu 1991 se v bývalé Titově lovecké chatě v Karađorđevu ve Vojvodině Tuđman dohodl se srbským představitelem Slobodanem Miloševićem, že si Chorvaté a Srbové nebudou bránit v anexi těch oblastí v Bosně, kde má jejich národ většinu.  I přes mnohá obvinění ze strany především srbských médií i srbských politických představitelů Tuđman nikdy otevřeně nepodpořil ustašovské hnutí a jeho oživení v 90. letech 20. století. Nezávislý stát Chorvatsko nicméně sám Tuđman považoval za výraz "legitimních aspirací chorvatského národa."  Tuđman byl a je glorifikován nacionalistickými skupinami v Chorvatsku, stává se i námětem ideologických písní (například "Jasenovac i Gradiška Stara", písně pojmenované po internačních táborech v bývalé NDH, kde se zpívá jakoby v žánru modlitby ""Gospe sinjska, ako si u stanju, Uzmi Stipu, a vrati nam Franju."" - Panno Maria sinjská, pokud můžeš, vezmi nám Stipu (míněn Stipe Mesić) a vrať nám Franju." (Tatáž píseň velebí i bývalého vůce NDH Ante Paveliće.)  Transformace Chorvatska v tržní ekonomiku se nesla ve znamení prorůstání státu s organizovaným zločinem. Osoby napojené na Tuđmana získaly vliv v tajných službách, ale také rozsáhlé majetky.  Po smrti prezidenta Tuđmana se poměry v zemi po volbách v roce 2000 stabilizovaly.

Franjo Tuđman (též psáno Tudjman, vyslovováno "[tudžman]"); 14. května 1922 Veliko Trgovišće – 10. prosince 1999 Záhřeb) byl chorvatský politik, první prezident nezávislého Chorvatska a prominentní člen (zakladatel) strany HDZ, historik a jugoslávský generál.

弗拉尼奥·图季曼(Franjo Tuđman,1922年-5月14日-1999年-12月10日),克罗地亚政治家、历史学家、军人,现代克罗地亚共和国首任总统,国父。 图季曼出生于一个著名的克罗地亚家庭,其父是克罗地亚农民党的重要成员。在二战期间,图季曼参加了铁托的游击队。战后不久,图季曼的父亲神秘“自杀”,图季曼本人曾声明此案是乌斯塔沙所为,但在克罗地亚独立后,又改口称是南斯拉夫共产党所为。1957年,图季曼进入军事学院学习,并出任著名的贝尔格莱德游击队足球俱乐部主席。1960年代,图季曼获得了将军军衔。1961年后,图季曼离开现役,成为一名著名的军事历史学家。同时,他也撰写了一些批评大南斯拉夫的文章。1967年,由于被认为反对共产党,鼓吹克罗地亚分离主义,图季曼被驱逐出党。1971年,图季曼因为在克罗地亚之春中的言行,被判处两年徒刑。9个月后,他被特赦出狱。1981年,图季曼再一次被审判,这次是因为他接受一家瑞典电视台采访,鼓吹克罗地亚独立。他被判三年徒刑,但是11个月后又一次被赦免出狱。1989年,图季曼在多党制浪潮中创建了克罗地亚民主联盟(HDZ)。次年克罗地亚民主联盟(HDZ)在大选中获胜,图季曼也当选为克罗地亚总统。1991年,图季曼签署《克罗地亚独立宣言》,宣布克罗地亚从南斯拉夫完全独立。其后他又两次连任总统,直到在任上去世。


Životopis.

Mládí a studia.

Bingham se narodil 6. června 1875 v misijní stanici, kterou v Honolulu na Havaji vedl jeho otec, protestantský misionář Hiram Bingham II. (1831–1908). Jeho dědeček Hiram Bingham I. (1789–1869) byl rovněž misionářem na Havaji. V Honolulu vystudoval mladý Bingham v letech 1882 až 1892 střední školu Oahu (dnes známou jako Punahou School). Poté odjel do USA, kde své středoškolské vzdělání dokončil na Phillipsově akademii v Andoveru ve státě Massachusetts, kterou absolvoval v roce 1894. Svá vysokoškolská studia započal na Yaleově univerzitě, kterou absolvoval v roce 1898. Dále pokračoval na Kalifornské univerzitě v Berkeley, kde absolvoval v roce 1900. Na krátký čas se pak stal pastorem na Havaji, brzy však potkal svou budoucí ženu Alfredu, jež patřila k dědicům bohaté klenotnické firmy Tiffany. Bingham poté opustil zaměstnání pastora a začal tvrdě pracovat, aby vydělal dostatek peněz, které by mu umožnily další studium. Díky tomu mohl posléze zahájit postgraduální studium na Harvardově univerzitě, v jehož průběhu se oženil a začal pracovat na doktorské práci. Přitom jej hmotně podporovala rodina jeho ženy. Harvardský postgraduál ukončil doktorátem v roce 1905. Na Harvardu Bingham vyučoval historii a politologii, poté působil na Princetonu jako asistent profesora politické ekonomie a pozdějšího 28. prezidenta USA Woodrowa Wilsona. V roce 1907 byl na Yaleově univerzitě jmenován docentem pro jihoamerickou historii.

Manželství a rodina.

20. listopadu 1899 se Hiram Bingham oženil s Alfredou Mitchellovou, vnučkou klenotníka Charlese L. Tiffanyho. Z tohoto manželství vzešlo sedm synů: Po rozvodu s Alfredou Mitchellovou se Bingham v červnu 1937 oženil se Suzanne Carroll Hillovou.

Vojenská kariéra.

Roku 1916 dosáhl Bingham hodnosti kapitána Connecticutské národní gardy. V roce 1917 se stal pilotem a zorganizoval školu vojenského letectva Spojených států. Sloužil v Letecké sekci Spojovacího sboru Spojených států a v Armádní letecké službě Spojených států, kde dosáhl hodnosti podplukovníka. V Issoudunu ve střední Francii velel letecké škole Armádní letecké služby.  V době 2. světové války Bingham působil v několika výcvikových střediscích Námořnictva Spojených států.

Politická dráha.

Bingham se po 1. světové válce dal na politickou dráhu. V roce 1922 byl zvolen zástupcem guvernéra státu Connecticut. Tento úřad zastával až do roku 1924, kdy byl v prosinci zvolen guvernérem. Krátce nato však byl zvolen i republikánským senátorem za senátora Brandegeeho, který spáchal sebevraždu. Stal se tak nejkratší dobu sloužícím guvernérem státu Connecticut. Jeho funkční období trvalo pouhý jeden den. V roce 1926 byl Bingham opětovně zvolen do Senátu na celé šestileté funkční období.

Smrt.

Bingham zemřel 6. června 1956 ve svém domě ve Washingtonu a je pochován na Arlingtonském národním hřbitově ve Virginii.

Archeologie.

Bingham nebyl školený archeolog. Přestože byl mnohými považován za akademika a vědce, dával přednost označení průzkumník. Svoji první výzkumnou cestu na jih uskutečnil již za svého působení na Princetonské univerzitě. V roce 1908 se jako delegát zúčastnil Prvního všeamerického vědeckého kongresu v Santiagu de Chile. Na zpáteční cestě navštívil zbytky předkolumbovského města Choquequirao v Peru. Binghama vzrušovala představa neprozkoumaných inckých sídel, a tak se v roce 1911, v době, kdy přednášel jako docent na Yaleově univerzitě, vrátil do Peru s univerzitní expedicí, aby v Andách našel tajemné incké město, odkud měli Inkové vést ozbrojený odpor proti španělským dobyvatelům po pádu Cuzka. 24. července 1911 vystoupal v doprovodu Melchora Arteagy na vrcholek hřebenu vysoko v horách, který spojoval vrcholky Machu Picchu a Huayna Picchu. Podle místních svědectví tu mělo ležet ztracené poslední útočiště Inků před španělskými dobyvateli. Bingham zde objevil množství ruin a stovky umělých dlouhých teras stoupajících po úbočích. O tomto zapomenutém sídle věděla jen hrstka lidí žijících v přilehlém údolí (pravděpodobně včetně dvou místních misionářů Thomase Paynea a Stuarta McNairna, jejichž potomci tvrdí, že navštívili ruiny už v roce 1906). V letech 1912 a 1915 zde Bingham vedl za podpory Yaleovy univerzity a National Geographic Society archeologické vykopávky. Pak však byl nucen Peru opustit, neboť byl zdejšími úřady obviněn z porušení zákonů o archeologickém výzkumu. Poté se sem již nikdy nevrátil.

Pochyby o Binghamově prvenství.

Nedávné objevy map z doby kolem roku 1874 se zobrazením Machu Picchu zpochybňují prvenství Binghamova znovuobjevení tohoto sídla

Externí odkazy.

"Portrait of an Explorer", živopis napsaný jeho synem Alfredem, Iowa State University Press, Ames, 1989..  "Eternity in their Hearts" by Don Richardson, Regal Books, Ventura, CA, 1981., str. 34-35.

Hiram Bingham, oficiálně Hiram Bingham III., (19. listopad, 1875 – 6. červen, 1956) byl americký cestovatel, profesor Yaleovy univerzity a politik. V roce 1911 znovuobjevil incké osídlení Machu Picchu. Později se Bingham stal členem Senátu Spojených států amerických.

海勒姆·宾厄姆三世(Hiram Bingham III,1875年-11月19日-1956年-6月6日)生于夏威夷火奴鲁鲁,美国学者、探险家、政治人物,美国共和党成员,曾任康涅狄格州州长(1925年)和美国参议员(1925年-1933年)。


První generace.

Vyráběla se do roku 1984. Montovala se ve francouzském Billancourtu, španělském městě Valladolid, venezuelském městě Mariara, slovinském Novom mestem a íránském Teheránu. Karoserie se vyráběla jako tří- nebo pětidveřový hatchback. Design vytvořil Michel Boue. Výrazným designérským prvkem a typickým znakem se staly zadní světlomety umístěné v C-sloupku. V USA se vůz vyráběl a prodával pod názvem "Le Car".

Druhá generace.

Vyráběla se do roku 1996 a montovala se ve všech lokacích jako předchůdce. Design druhé generace vytvořil Marcello Gandini. Z vozu byl odvozen užitkový vůz, který se prodával pod názvy Express, Extra a Rapid. Nejsportovnějším modelem byl typ GT Turbo, který dosahoval výkonu 85 kW. Po náběhu výroby první generace Clia pokračovala ještě několik let souběžně výroba.

Závodní verze.

Renaulty 5 byly upravovány firmou Alpine pro rallye. Původně byly homologovány pro soutěže ve skupině 2.  Vůz Renault 5 GT skupiny N zvítězil na Rallye Pobřeží slonoviny 1989.

Renault 5 Turbo.

Původně byl představen na Pařížském autosalonu 1978. Poprvé startoval v Mistrovství světa v rallye 1980 ve skupině B na Korsice. Oproti sériovému provedení byl motor umístěn uprostřed za předními sedadly. V přední části se nacházely chladicí komponenty a rezerva. Karoserie byla rozšířená o 25 cm. Vůz byl vybaven pohonem zadních kol. Vozy dosahovaly výborných výsledků zejména na asfaltovém povrchu.  Pohon obstarával turbodmychadlem Garett T2 přeplňovaný čtyřválec OHV o původním výkonu 247 koní. Později výkon vzrostl až na 355 koní. Měl různé objemy v rozmezí 1379 až 1526 cm3. Dvě palivové nádrže umístěné vzadu měly objem 93 litrů. Převodovka byla manuální synchronizovaná. Podvozek měl nezávislá lichoběžníková ramena se zkrutnými stabilizátory a kapalinové tlumiče. Na obou nápravách byly kotoučové chlazené brzdy. Přední kola měla rozměr 190/55 a zadní 220/55. Všechny troje dveře byly vyrobeny z hliníku, kapota a přední blatníky z plastu. Přední okno bylo z bezpečnostního skla a ostatní z čirého plastu. Hmotnost vozu byla 980 kg.

Renault MAXI 5 Turbo.

Vůz byl velmi podobný předchozímu typu, ale měl pohon všech kol a výkon 402 koní. Jean Ragnotti vyhrál na Korsice v roce 1985. V témže roce ale tým Renault Sport opustil Mistrovství světa, protože vozy nedokázaly konkurovat ostatním speciálům na nezpevněném povrchu. Několik vozů se nadále pohybovalo v závodech do vrchu.

Renault 5 byl malý automobil, který v letech 1972 až 1996 vyráběla ve dvou generacích francouzská automobilka Renault. Nahradil Renault 4 a jeho nástupcem byl Renault Clio.

雷诺5是法国汽车制造商雷诺在1972年至1985年间生产的一款紧凑型轿车。并于1976年至1983年以Le Car的名义在北美发售。总共制造了550万辆,并衍生出四门轿车版本雷诺7。


Historie.

Termín whistleblowing se anglosaských zemích začal používat v 70. letech 20. století pro upozorňování na podezřelé nebo trestné jednání na pracovišti – první použití v tomto smyslu D. Banisar připisuje Ralphu Naderovi, který ho použil na konferenci v USA roce 1971 a následně roku 1972 ve své knize. Nikola Hořejš klade počátek popularity výrazu už do 60. let, kdy se údajně dostal poprvé do slovníků. Název vychází z anglického sousloví „to blow the whistle“ (zapískat na píšťalku) ve smyslu pískáním upozornit na porušování pravidel a předejít tak negativním důsledkům.

Příklady whistleblowerů v USA a ve světě.

Mezi světově nejznámější whistleblowery patří biochemik David Graham, který upozornil na nebezpečné léky vyráběné farmaceutickou společností, kde pracoval, či David Kelly, který upozornil na smyšlené důvody invaze do Iráku (a zemřel za nejasných okolností údajnou sebevraždou), V USA například Jeffrey Wigand prokázal, že manažeři společnosti věděli, že cigarety jsou návykové, a souhlasili s přidáváním karcinogenních a jinak škodlivých přísad do tabáku. Sibel Edmonds zveřejnil příběh prodeje nukleárních a dalších státních a strategických tajemství ve Spojených státech, krytí osob podezřelých z terorismu, ilegální transfer zbraní, nezákonné obchodování s narkotiky, praní špinavých peněz, neopodstatněné nebo jen zájmům špinavých kšeftů sloužící špehování, korupce a mnoho jiného.  Téma whistleblowingu bylo námětem filmů "Všichni prezidentovi muži", "Erin Brockovich", "Snowden" či "".

Whistleblowing v České republice.

V Čechách a na Moravě má jakékoliv informování vlivem historie režimů, které obyvatelstvo považovalo za nepřátelské (k udávání a kolaboraci s mocí bylo obyvatelstvo systémově nuceno zejména bachovským policejním absolutismem i nacistickým a komunistickým režimem), negativní až zesměšňující pověst, což je také příčinou, že všechny výrazy, jimiž se tato činnost dá označit, nesou negativní konotace.  Termín whistleblower není v češtině překládán jednotně. Některé české dokumenty hovoří o oznamovatelích, informátorech nebo stěžovatelích, což jsou však termíny obecnějšího významu. Pejorativně bývá označován za udavače, donašeče, práskače, bonzáka nebo potížistu. V průzkumu Transparency International, provedeném v září 2009, možnosti navrhnout vhodný výraz pro popsané jednání člověka, který upozorňuje na nekalé praktiky na pracovišti, využilo necelých 70 % respondentů, z čehož 52 % odpovědí obsahovalo neutrálně nebo pozitivně hodnotící výraz, 25 % negativně hodnotící výraz a 23 % ambivalentní. Jako pozitivní byly při zpracování hodnoceny například výrazy "oznamovatel", "řešitel", "poctivec" nebo "upozorňovatel", jako negativní byly hodnoceny výrazy jako "udavač", "práskač", "bonzák" nebo "potížista", mezi ambivalentní byly řazeny výrazy dobrodruh, idealista, naivka, informátor, aktivista, sebevrah, kamikadze atd. Nikola Hořejš uvedl, že v českých médiích je pojem whistleblowing takřka neznámý a že jediný obsáhlejší text na toto téma byl jeho text zveřejněný roku 2009 v Lidových novinách. K médiím se většinou citlivé informace dostávají s podmínkou zachování anonymity zdroje a oznamovatelé z řad zaměstnanců tak kvůli neexistující terminologii splývají s dalšími kategoriemi anonymních zdrojů, přičemž u velké části lze předpokládat zištný motiv informování.  Mediální teoretik Milan Šmíd i novinář Jaroslav Kmenta se podle Hořejše domnívají, že v českých podmínkách ideální případy oznamovatelů kvůli celkové atmosféře ve společnosti prakticky neexistují, protože do systému „já na bráchu, brácha na mě“, vzniklého jako způsob spolehlivého přežití v zemi, kde se často měnily režimy, vlády a hodnoty a kde ti, kdo se snažili o nápravu veřejných věcí, to zpravidla nakonec odnesli, jsou zapojena i média.  Za českého whistleblowera je označován Libor Michálek, který v prosinci 2010 upozornil na údajné korupční jednání tehdejšího ministra životního prostředí Pavla Drobila. Dále byli zmíněni jako oznamovatelé například Jitka Šmídová, pracovnice Nejvyššího kontrolního úřadu, Jan Kubice, který upozorňoval na propojení politiky a podsvětí, Radek Váňa, který upozornil na úplatkářství v okresním fotbale, či podnikatel Petr Czasch, který si nahrál žádost o úplatek při přidělování veřejných zakázek, zaměstnanec zoo, který upozornil na špatné zacházení se zvířaty, pracovníci z dětských zařízení, kteří upozorňovali na systémové týrání nebo nepřiměřené trestání dětí.  V českých uměleckých dílech podobný pozitivní hrdina zřejmě zobrazen není, zato se v nich vyskytuje řada negativních postav špionů, donašečů a udavačů.

Whistleblowing (z angličtiny doslova "hvízdání na píšťalku") je termín z přelomu 60. a 70. let 20. století, který M. P. Miceli a J. P. Near v roce 1985 definovali jako označení pro případy, kdy stávající nebo bývalý zaměstnanec nějaké organizace – whistleblower, tedy „ten, kdo hvízdá na píšťalku“ – upozorní instituci nebo orgán oprávněný k prověření či zakročení na nelegitimní, neetické nebo nezákonné praktiky na pracovišti, které se dějí se souhlasem jeho nadřízených a jdou proti veřejnému zájmu či ohrožují veřejnost, přičemž některé verze definice jsou navíc omezeny podmínkou, že upozorňovatel jedná v dobré víře a nesleduje vlastní prospěch a že situaci nelze vyřešit interními mechanismy. Podle MF Dnes se tak označuje fenomén, kdy zaměstnanci státní správy nebo velkých firem upozorní na trestné nebo podezřelé jednání, o kterém se dozvěděli jen díky svému postavení a interním informacím. John Kiriakou whistleblowing (coby právem definovaný termín) uvádí „přinesení na světlo jakýkoli důkaz plýtvání, podvodu, zneužití [moci, vlivu,...], nezákonného chování nebo hrozby vůči veřejnému zdraví či bezpečnosti.“ Termín se týká případů, kdy je oznámení o závažné věci učiněno víceméně nezištně příslušným úřadům nebo orgánům a oznamovatel přitom porušuje loajalitu ke svým přímým nadřízeným či vůbec ke svému zaměstnavateli, který je za napadené jednání odpovědný, čímž často riskuje ztrátu zaměstnání nebo i bezpečí a klid své rodiny.

吹哨人(英语:Whistleblower,中文译名有告密者、告密人、吹哨者、举报者、揭黑幕者、揭弊者、扒粪者、弊端揭发人等,粤语称<unk>魁)指的是揭露一个组织(无论其是私有还是公共的)内部非法的、不诚实的或者有不正当行为的人。


Životopis.

V 1961 vystudoval Kišiněvské družstevní učiliště. Pracovní činnost začal ihned po ukončení učiliště a to na pozici vedoucího pekárny v Criuleni. Od 1966 po 1971 působil ve funkci ředitele Dubasarské velkopekárny. V 1971 absolvoval Celosvazový potravinářský institut. Později pracoval ve státní správě.

Politická kariéra.

Voronin je členem Komunistické strany Moldavské republiky za kterou byl v roce 2001 zvolen prezidentem a svůj mandát v roce 2005 obhájil.  V dubnu 2009 se vyslovil proti demonstracím studentů, kteří nesouhlasí s vítězstvím komunistické strany ve volbách. 12. května 2009 byl zvolen do čela moldavského parlamentu, čímž si i po odstoupení z prezidentské funkce hodlá udržet moc v zemi. Opozice tuto volbu bojkotovala. Na 28. květnaa byla naplánována volba příští hlavy státu, dosavadní premiérce a kandidátce vládnoucích komunistů Zinaidě Greceanîiové chyběl ku zvolení jeden hlas. Druhé kolo volby plánované na 28. května bylo (oficiálně z důvodu církevního svátku) odloženo na 3. června.  I tato volba byla neúspěšná. V souladu s ústavou musel být parlament rozpuštěn a byly vypsány nové parlamentní volby-ty se konaly 29. července 2009, a přestože v nich opětovně zvítězili komunisté, ztratili v parlamentu nadpoloviční většinu a opozice je odhodlána vytvořit koalici bez jejich účasti. Patová politická situace však v zemi nekončí, neboť ani komunisté, ani opozice nemají dostatek hlasů pro zvolení nového prezidenta, který jediný je oprávněn jmenovat nového premiéra a vládu.  Vladimir Voronin oznámil 11. září 2009 v televizním projevu, že odstoupil z prezidentské funkce a předal moc nekomunistické, prozápadně orientované opozici. Jeho dočasným nástupcem se stal předseda parlamentu Mihai Ghimpu.

Vladimir Nikolajevič Voronin (* 25. května 1941, Corjova, Moldavská SSR) je moldavský politik a bývalý prezident Moldavska (2001 až 2009).

弗拉迪米尔·尼古拉耶维奇·沃罗宁(;1941年-5月25日)是摩尔多瓦政治人物,摩尔多瓦前总统,摩尔多瓦共和国共产党人党主席。他是自东欧剧变后欧洲第一位经民主选举产生的来自共产党的国家元首(第二位是前任塞浦路斯总统、劳动人民进步党总书记季米特里斯·赫里斯托菲亚斯)。


Průběh krize třetího století.

Příčiny a náčrt vývoje za prvních vojenských císařů.

Po zavraždění císaře Alexandra Severa byl Maximinus Thrax v roce 235 vzbouřenými jednotkami provolán císařem. Maximinus nebyl ze senátorského, ale z jezdeckého stavu. I přes počáteční vojenské úspěchy došlo po třech letech vlády k vnitřním nepokojům. Roku 238 vypukla proti Maximinovi vzpoura, ke které se připojil velký počet měst z východní části říše. Po zmatcích roku 238, kdy vládlo 6 císařů, se situace krátkodobě stabilizovaná, i když císař Gordianus III. zahynul roku 244 v bojích proti Sásánovcům. Roku 249 došlo k uzurpaci: Decius se nechal svými jednotkami provolat císařem.  V následujícím období docházelo často k výměnám vladaře, kdy málokterý zemřel přirozenou smrtí. Naplno se projevila nefunkčnost systému "akceptace" Principátu: Císař byl volen výhradně vojskem a tak kdykoliv hrozila možnost uzurpace od svazků vojsk na Rýnu, Dunaji či Eufratu. Mnozí z pozdějších císařů (po roce 268) pocházeli z Ilýrie, která byla významnou oblastí pro nábor do armády, a byli z prostých poměrů. Od roku 260 se začaly měnit struktury v císařské administrativě, vojsku a ve správě provincií, současně docházelo k částečnému hospodářskému rozkladu. Již za císaře Gordiana III. docházelo v okrajových částech impéria ke vzpourám (např. Africe), mezi senátem a armádou vzrůstala vzájemná averze a jezdecký stav vytlačoval senátory z administrativy.

Vnější ohrožení a vnitřní nepokoje.

K výše uvedeným problémům začalo negativně působit i ohrožení hranic. Na Rýnu vytvářeli tlak Alamani, zatímco se na Dunaji objevili Gótové, kteří roku 251 připravili císaři Deciovi zničující porážku. Tyto oblasti byly již delší dobu ohrožovány a v zásadě to nebylo nic nového, ale útoky začaly pravděpodobně sílit. Hlavně se začaly tvořit konfederace kmenů (Alamani a Frankové), jejichž útočné síly byly značné.  Ještě nebezpečnější byla situace na východě. Zde vyrostl Římské říši od roku 224 nový protivník: sásánovská říše. Sásánovci vyvrátili Parthskou říši a nahradili spíše volně řízenou říši silněji centralizovaným státem, který Řím zaměstnával cca 400 let (římsko-perské války). První perský útok z roku 231 byl za velkých ztrát odražen. Pod vedením krále Šárpúra I. pak Peršané znovu zaútočili na východní římské provincie. Císař Gordian III. utrpěl roku 244 porážku a císař Valerian dokonce padl roku 260 do zajetí – to byla dosud nevídaná potupa pro Řím.  Římské pokusy o obranu nebyly moc efektivní a až poté, co král Palmýry Septimius Odaenathus převzal vrchní velení, se podařilo zahnat agresora. Tím se Palmýra stala jediným stabilizujícím prvkem na východní hranici Říma – a současně i jeho rivalem. Po smrti Odaenatha padly pod nadvládu Palmýry, kterou vedla jeho vdova Zenobie, velké části římského orientu jako Sýrie a Egypt. Až císaři Aureliánovi se podařilo ztracená území dobýt zpět.  Vnější tlak zanechal stopy: mnoho legií bylo na frontách na východě a západě rozprášeno a zničeno a důsledkem se stalo vytváření mobilních jednotek armády, které mohly být nasazeny v místech největšího ohrožení.  Na jedné straně častá výměna panovníků znemožňovala přistoupit ke kontinuální říšské politice a na straně druhé byli vojenští císaři natolik závislí na svých legiích, že nebyli schopni udržet disciplínu. I přes tyto potíže se říše nerozpadla, její hospodářství ovšem trpělo. Došlo k velkému znehodnocení peněz, jelikož zdroje sotva dostačovaly pro financování armády a správy. Od roku 270 se zvyšovala inflace. Tyto problémy se pokusil řešit Gallienus reformou správy, která v náznacích připomíná pozdější správu za Diokleciána a Konstantina. Gallienus, který senátorům zakázal službu v armádě, zemřel roku 268, aniž by se prosadil jako císař na území celé říše.  Jeho následovník Claudius II. byl velice úspěšný při obraně hranic, ale jeho následovníci nedokázali zabránit tendencím k odtržení se od říše, které vyvrcholily roku 260 vytvořením Impéria Galliária. To byl přímý důsledek nedostatečné účinnosti administrativy, který vedl v pozdější době k větší centralizaci správy. Dalším důsledkem bylo nadměrné zatížení armády, které vedlo tak daleko, že obrana před útočníky částečně připadla i regionálním jednotkám (například při vpádu Herulů do Řecka roku 267/68). Jedno začalo být očividné: Říše se stávala pro jednoho vládce neříditelná.

Překonání krize.

Částečné překonání krize se již povedlo císaři Aureliánovi, který byl zkušený voják, a mohl sáhnout na reformy svých předchůdců jako byl Gallienus. Ten započal profesionalizaci armády. Po odražení několika velkých vpádů barbarů do Itálie a vyklizení provincie Dácie, která ležela na velice exponovaném místě, odstranil na východě království Palmýra a na západě připojil Imperium Galliarum zpět k říši. V oblasti náboženství se pokoušel zavést státní náboženství kult Boha slunce od kterého si sliboval zajištění vnitřní stability říše. Stále jasněji se totiž v tomto období krize vyznačoval trend k monoteismu. Také hospodářství se začalo výrazně vzpamatovávat, tomu napomohlo i to, že impérium vlastnilo východní i západní provincie.  Po zavraždění Aureliána roku 275 se pokračovalo v konsolidačním úsilí, které začalo pomalu působit. I přes tyto kroky byla častá výměna vládce problematická. Také úspěšní císaři jako byl např. Probus byli zpochybňováni. Vojsko i nadále jmenovalo císaře, ale po smrti Cara se volbou důstojníka gardy Diocla roku 284 dosáhlo uklidnění. Nový císař si dal jméno Dioklecián a po odstranění Carina roku 285 se pustil do významných reforem říše. Zavedl nový daňový systém ("Capitatio-Iugatio") a nové dělení armády (rozdělení na Comitatenses a Limitanei).  Diokleciánem zavedený systém vládnutí tetrarchie neměl žádnou budoucnost, i přesto byla za jeho panování s konečnou platností ukončena krize třetího století během které se změnila správa, kulturní a náboženský život a také došlo ke změnám v hospodářství. Částečně mohl navázat na reformní úsilí některých vojenských císařů, což také ovlivnilo Římskou říši pozdní antiky.

Krize třetího století je historický pojem, jímž se označuje období římských císařských dějin mezi lety 235 a 284/285 n. l. Vnějšími znaky krize byla politická nestabilita (časté střídání císařů), ekonomický úpadek (inflace, deurbanizace) a snížená obranyschopnost státu vůči vnějším nepřátelům (Germáni, perští Sásánovci). Jejími dalšími projevy byla výměna elit, tedy nástup povýšenců z řad armády k vrcholovým funkcím a ztráta mocenských pozic senátu, utužování císařské vlády (absolutní monarchie) a přesun mocenského ústředí z Říma do center v provinciích. V současné době se o pojmu krize třetího století často v odborných kruzích diskutuje a někdy bývá i zpochybňován (např. poukazy na to, že některé provincie zažívaly v této době i rozkvět), faktem však zůstává, že za Diocletiana musela být kompletně reformována správa, vojenství, měna i ideologie, aby říše mohla fungovat ve změněných podmínkách – což na krizové prvky ukazuje. Skutečnost, že krize neměla v rozlehlém římském státě stejný dopad, na samotném faktu její existence nic nemění, jakkoli lze diskutovat o detailech. Sami Římané pak uvedené období za úpadek pokládali, jak dokládají četná pozdně antická historiografická díla.

三世纪危机,又名军事无政府状态或帝国危机(英语:Crisis of the Third Century),是指罗马帝国在235年(皇帝亚历山大·塞维鲁被杀)至284年(皇帝戴克里先即位)间受到三项同时发生的危机而衰落甚至接近崩溃的过程。这三个危机分别是:外敌入侵、内战及经济崩溃。在这段期间,罗马帝国的组织、社会、日常生活以至宗教均产生了根本的转变,包括承认基督教,因此该危机被视为古典时代前期和后期之间的分水岭。


Životopis.

V roce 1869 opustil školu a začal pracovat pro firmu vyrábějící armatury. Firma se v roce 1882 dostala do problémů, a tak ji Buick s dalším partnerem převzali. Toho času začal Buick plnit novátorské sliby, začal vyrábět mnoho novinek jako například postřikovač na trávník, a vymyslel způsob, jak trvale pokrýt litinu smaltem, což umožnilo výrobu „bílých“ van za nižší náklady. Ačkoli smaltované vany se dnes běžně nevyrábí, tato metoda se stále používá. Kombinace Buickových inovací a vedení, o nějž se staral jeho společník, přinesla firmě úspěch.  Během 90. let 19. století se Buickův zájem přesunul k motorům s vnitřním spalováním a začal s nimi experimentovat. Na firmu mu však zbývalo málo času. Jeho spolupracovník začínal ztrácet trpělivost a nakonec firmu prodal.  Nyní mohl Buick všechen čas a peníze věnovat práci s motory. Roku 1899 založil novou firmu se jménem Buick Auto-Vim and Power Company. Hlavním zájmem společnosti bylo dodávat na trh motory pro zemědělské účely. Později Buick změnil výrobu motorů ve výrobu kompletních automobilů. Soustředil se také na výzkum a vývoj v ceně výroby a prodeje. Výsledek ukázal, že spotřeboval svůj kapitál na začátku roku 1902 bez záruky jakéhokoli podstatného obratu.  A právě na začátku roku 1902 Buick založil druhou společnost – Buick Manufacturing Company, která se měla soustředit na výrobu a prodej motorů pro jiné automobilové společnosti, tak i na výrobu a prodej vlastních automobilů. Znovu se ale objevily finanční problémy spojené s výrobou a vývojem automobilů; na konci roku 1902 již Buickovi nezbývaly žádné peníze, pochlubit se v tom okamžiku mohl pouze jedním automobilem. Díky tomu, že se soustředil na vyvíjení, mohl vyvinout motory, které měly visutý ventil (tzv. „Valve-in-Head“). Tato revoluční metoda výroby motorů umožnila vyrobit mnohem silnější motory než v té době používané motory s ventily na boku. Motory s visutým ventilem využívala většina výrobců aut, nyní však tyto motory pravidelně vyrábí pouze GM a Chrysler. Všechny moderní motory jsou v podstatě odvozené od toho, který vynalezl Buick.  Peníze mu však dlouho nevydržely, a tak byl Buick nucen pomoci si půjčkou 5 tisíc dolarů od svého přítele a automobilového nadšence Benjamina Briscoea. S jeho finanční pomocí mohl Buick založit společnost Buick Motor Company, která se později stala základem General Motors.  Buick zemřel 5. března 1929 na rakovinu tlustého střeva.

David Dunbar Buick (17. září 1854 Arbroath, Angus, Skotsko – 5. března 1929, Detroit) byl americký vynálezce a zakladatel společnosti Buick Motor Company. Narodil se ve Skotsku ve městě Arbroath. Když mu byly dva roky, jeho rodiče emigrovali do Spojených států, do Detroitu ve státě Michigan.

大卫·邓巴·别克(英语:David Dunbar Buick,1854年-9月17日-1929年-3月5日)是苏格兰裔美国底特律发明家,以创立别克汽车公司而知名,他于1899年至1906年领导该公司及其前身,将其打造为美国最知名的汽车品牌之一。此外,别克还发明了把铸铁浴缸涂上搪瓷的制造过程和OHV引擎。


Příběh.

Mladý Jamal Malik z chudinské čtvrti v Bombaji se takřka bez vzdělání přihlašuje do indické adaptace soutěže Chcete být milionářem? a navzdory všem očekáváním se dostává až do finále, kde má možnost odpovědět otázku za 20 milionů rupií. Finále má však proběhnout až druhého dne a mezi tím jej zadrží nelítostná indická policie a mučením se z něj snaží dostat, jak podváděl, jak je možné, že zná odpovědi na otázky.  Jamal začíná vyprávět svůj příběh plný životních ztrát a těžkých období, kterými prošel spolu se svým bratrem Salimem a kamarádkou Latikou. Policistům je nakonec zřejmé, že Jamal otázky nikde nestudoval, ale sám se s odpověďmi na ně setkal ve svém životě; jsou jeho osudem.  Děj začíná, když je Jamalovi přibližně 9 let a při nepokojích zahyne jeho matka. On prchá spolu se svým méně poctivým bratrem a záhy se hlavní hrdina setkává se stejně starou Latikou. Na útěku jim pomůže dobrý muž, který je vezme do svého tábora pro děti, kde jim dá jídlo a vše potřebné. Záhy se však ukáže, že uvnitř není takový, jako vypadá navenek (pro vlastní profit mrzačí děti, které mu důvěřují), a Jamal chce se Salimem a Latikou uprchnout. Latice se to ale nepodaří.  Bratři se jistou dobu živí prodejem a drobnými krádežemi ve vlacích, poté se dostávají k Tádž Mahalu, kde kradou boty a předstírají, že jsou průvodci. Po nějaké době se vrací do Bombaje a vyhledají Latiku, která pracuje stále pro stejného muže jako tanečnice. Jamalův bratr tohoto zločince zastřelí a všichni tři společně prchají. Salima si však vyhlídne vlivnější konkurent zabitého a Salim pro něj začne spolu s Latikou (proti její vůli) pracovat.  Děj navazuje, jakmile má Jamal přibližně 18 let a pracuje pro telefonního operátora jako asistent. Setkává se se svým bratrem, který je nyní pravou rukou zločineckého šéfa města, a také s Latikou, která s ním musí žít. Pokusí se ji osvobodit, avšak zločinecká organizace mu v tom zabrání. Jamalovi se dostává příležitosti přihlásit se do soutěže Chcete být milionářem? a učiní tak. Doufá totiž, že jeho milovaná Latika se bude dívat, přestože má od svého pána zakázáno tento pořad sledovat.  Moderátor Jamalovi na sebevědomí moc nepřidává – naopak se jej snaží shodit, aby byl sám hvězdou č. 1. Jamalaovi se však v soutěži daří a moderátor se mu pokusí v reklamní pauze poradit špatnou odpověď. Jamal ho ale prokoukne a dostává se až k poslední otázce, která přichází až po mučení policií a postupném převyprávění celého svého životního příběhu.  Jakmile se Latika dozvídá, že je Jamal v soutěži, za pomoci jeho bratra uniká. Ten sám zastřelí svého šéfa, za což si vyslouží okamžitou smrt od jeho kumpánů. Latika se snaží dostat do studia. To se jí ale nepodaří kvůli zácpě způsobené tím, že celá Indie napjatě sleduje soutěž. Jamal si při poslední otázce neví rady, a tak použije poslední nápovědu a zavolá na mobil bratra. Ten však dal mobil Latice na útěku, takže se Jamal dovolá jí. Ačkoli mu nedokáže poradit, je Jamal rád, že to přežila a že slyší její hlas. Odpověď tipne a vyhrává 20 milionů rupií. Zanedlouho po soutěži se setkává se svou láskou na nádraží.

Milionář z chatrče (anglický originál: "Slumdog Millionaire") je britský film z roku 2008 s dramatickým a romantickým podtextem, který se odehrává v Indii. Film je volnou adaptací prvotiny indického diplomata Vikase Swarupa, jež se stala světovým bestsellerem. Z anglického originálu "Q and A" do češtiny přeložil Šimon Pellar, kniha u nás vyšla pod názvem "Kdo chce být miliardářem" po premiéře filmu vydána s názvem "Milionář z chatrče".

是一部于2008年上映的电影,由英国导演丹尼·鲍伊执导,赛门·鲍佛伊编剧,与洛芙琳·坦丹在印度共同执导,电影是根据印度英语文学作家与外交家维卡斯·史瓦卢普(Vikas Swarup)于2005年的作品《Q&A》所改编。


Historie.

První osadníci na místo dnešního Montpelieru přišli v roce 1787. 14. srpna 1781 byl obecným shromážděním Vermont povýšen na osadu plukovníkem Jacobem Davisem, který místo pojmenoval po francouzském městě Montpellier. V roce 1805 byl Montpelier zvolen za hlavní město Vermontu, až roce 1818 Montpelier získal status vesnice a 1895 se pak z něj stalo město.

Zeměpis.

Montpelier leží v nížinné nadmořské výšce (182 m n. m.), obklopená kopci a žulovými skalními převisy. Město leží na řece Winooski, která městu „naděluje“ periodické záplavy, z nichž nejhorší zažilo městečko v roce 1927 a 1992.

Počasí.

Průměrné teploty se v průběhu roku pohybují přibližně v rozmezí typickém pro Česko. Rozdíl mezi nejchladnějšími a nejteplejšími měsíci činí až k 30 °C. Srážky se pohybují mezi 60-80 mm, z čehož nejnižší jsou v únoru (kolem 50 mm) a nejvyšší v srpnu (kolem 100 mm).

Demografie.

Spolu s městečkem Barre tvoří Montpelier mikrokonurbaci. V osmitisícovém hlavním městě žije 1940 rodin v 3739 domech nebo bytech. Od začátku minulého století se počet obyvatel přehoupl šest tisícovek, zajímavostí je, že v 50.-60. letech sahal až k číslu 8800, ale od 70. let je znát odsun obyvatel z hlavního města. Věkové složení obyvatelstva zahrnuje přibližně 21 % dětí a mladistvých do 18 let, 8,6 % dospělých do 24 let, 28 % do 44 let, 27 % do 65 let a 15 % seniorů, s průměrným věkem 40 let. Poměr mužů a žen je 84:100.  Montpelier je z 96 % městem bělochů, asijskoamerická a afroamerická komunita tvoří každá necelé procentní zastoupení, ostatní etnika ještě méně.

Ekonomie.

Příjmy a hrubý domácí produkt.

Medián příjmu domácností je 37 513 (nepatrně nad celoamerický průměr), medián příjmu rodin ale činí 51 818 dolarů za rok. Příjem na hlavu je 22 599 dolarů. 9,8 % populace žije na nebo pod úrovní chudoby.

Průmysl.

V okolí Montpelieru se těží a zpracovává žula. Až do roku 2006 v městě fungovala výrobna kolíčků na prádlo. Většina podniků v Montpelieru je vlastněna místními obyvateli.

Vzdělání.

Město má jednu střední školu ("Montpelier High School"), z vysokých škol "Vermont College of Fine Arts" – uměleckou školu zaměřenou na tvůrčí psaní (se specializací na psaní pro děti). Nezávislé studování s akademickými kurzy a workshopy nabízí program(y) "The Union Institue and University of Vermont Center Master of Education program".

Doprava.

Protože Montpelier byl vybrán kvůli své centrální poloze v rámci státu Vermont, je s ostatními obcemi nejlépe dostupný. Nalézá se na dálnici Interstate 89 a lze se do něj dostat i z exitu 8 na U.S. Route 2 a Vermont Route 12. Autobusovou dopravu zajišťuje "The Green Mountain Transit Authority" (GMTA).  Pro železniční dopravu je přístupný národní železniční systém pro cestující - Amtrak, který na severovýchodním pobřeží operuje mezi městy St. Albans a Washington, D. C.  Letecky má Montpelier nejblíže přístupné letiště Edward F. Knapp State Airport, ale pouze pro soukromé lety. Pro komerční lety je nejbližší letiště Burlington International Airport, které je ovšem od města vzdáleno asi 56 km.  Pro dopravu po vlastní ose je Montpelier dobrá volba jak pro pěší turisty tak pro cykloturistiku, neboť mu nechybí turistické a cyklostezky od vzdálenějšího okolí až po centrum.

Montpelier je hlavní město amerického státu Vermont. Mimo to je též sídelní město kraji "Washington County" tohoto státu. Podle údajů z roku 2010 v něm žilo 7855 obyvatel, což z něj dělá nejmenší hlavní město amerického státu v USA.

蒙彼利埃 (Montpelier, Vermont)是美国佛蒙特州州府、华盛顿县县治。位于该州中部、威努斯基河北岸,与巴里合称为双城。根据美国2000年人口普查,人口为8,035 人,是全美人口最少的州府。


Zakladatelé a původ společnosti.

Gary Burrell, narozen 1937, vzděláním elektroinženýr, původně pracoval ve společnosti King Radio, která vyráběla letecké vysílačky a kde pracoval i na projektech vysílaček pro firmu Boening. Společnost se později spojila se společností Alied Corporation.  Min H. Kao (Čínsky: 高民環), se narodil roku 1949 v malém městě v Tchaj-wanu] zvaném Chushang v okrese Nan-tchou. Po studiích na Národní tchajwanské univerzitě studoval ve Spojených státech na univerzitě v Tennessee. Následně pracoval pro NASA a Armádu Spojených států.  Kao byl najat Burrellem do pobočky bývalé King Radio, tehdy již jako Allied ́s King, která měla na starost vývoj armádní navigace za použití systému GPS. Burrell opustil společnost v roce 1989. Systém GPS tehdy ještě nebyl plně funkční a byl upravován za pomoci raketoplánu Challenger. Ke zprovoznění došlo v květnu 1989.  Burrell sám neplánoval založit společnost, ale pokud by k tomu mělo dojít, tak jedině s Kaem. Oba se shodli, že budoucnost navigace spočívá ve využití družic GPS.  Původně založená společnost se jmenovala ProNav, ale protože konkurence začala používat název ProNav, změnili název na GARMIN, což je spojení prvních tří písmen ve jménech zakladatelů "(GARy - MIN)".

Produkty.

V současné době se společnost zabývá výrobou a vývojem téměř veškerých typů navigačních GPS přijímačů. Kromě turistických navigátorů a automobilových zařízení nabízí také přístroje pro lodě, letadla a poslední dobou také sportovní elektroniku, mezi kterou patří chytré sportovní GPS hodinky, cyklistické GPS cyklopočítače nebo hodinky a měřící zařízení pro hráče golfu.  V oblasti "turistických navigátorů", které se využívají hojně také pro hru Geocaching má Garmin dnes dominantní postavení. V oboru "přijímačů pro automobily" se na trhu dělí především s konkurenční firmou TomTom, ale také Nokia, Blaupunkt, Mio, Navigon a dalšími.

Garmin International Ltd. je společnost, kterou v roce 1989 založili Gary Burrell a Min Kao "(odtud název GarMin)". Společnost se zaměřila na vývoj a výrobu civilních GPS přijímačů, které do té doby byly určené výhradně pro vojenské využití. Společnost se zaměřila na několik oblastí, pro které začala nabízet své výrobky využívající GPS: letecké, námořní, outdoorové, automobilové a letecké avioniky. Hlavní sídlo společnosti je ve státě Kansas, v USA. Největší výrobní závod, Garmin (Asia) Corporation je situován ve městě Sijhih na Tchaj-wanu.

佳明(台湾称台湾国际航电,香港称Garmin),由Gary Burrell与高民环于1990年成立,为创办于1989年的Garmin Ltd.()最大的子公司与主要生产力,总部座落美国堪萨斯州。发展全球定位系统、智能手表与其他消费性产品。


První generace.

Vyrábí se do roku 2001 v japonské Gunmě. Kromě dvou- a čtyřdveřového sedanu se vyráběla jako pětidveřové kombi, které ale mělo menší základní objem zavazadlového prostoru. Některé Imprezy se slabšími motory 1,6 l nebo 1,8 l měly pouze pohon předních kol. Od roku 1994 se vyrábí vrcholná verze WRX STi. Automobil je nasazen do mistrovství světa v rallye. Soutěží zde původně model Impreza 555 s motorem Supertec. V roce 1997 prošla první generace faceliftem.

Druhá generace.

Vyráběla se v letech 2001 až 2007. Ve výrobě dvoudveřového sedanu se již nepokračovalo. Vůz měl být větší a bezpečnější. Původní design bodových světlometů u vrcholné verze WRX STi byl mnohými kritizován. Proto již v roce 2004 prošel model faceliftem a získal nové oválné světlomety. další změna přišla v roce 2006. Tehdy byl vzhled masky chladiče upraven podle SUV Subaru Tribeca.

Třetí generace.

Vyrábí se od roku 2007. Poprvé se objevila jako pětidveřový hatchback, ze kterého je odvozeno i nejvýkonnější provedení WRX STi. Poprvé byla nová generace představena na autosalonu v New Yorku v roce 2007. Poprvé jsou v nabídce i vznětové motory. V roce 2010 byl představen sedan Subaru WRX STI.

Subaru Impreza XV.

Jedná se o crossover, který byl představen na Ženevském autosalonu v roce 2010. Vůz má zvýšenou světlou výšku a plastové doplňky. V interiéru je hnědé čalounění. Tato Subaru Impreza XV se v názvu změnila po roce 2011 pouze na Subaru XV a rovněž nejvýkonnější řada Subaru Impreza WRX STi (221 kW) byla přejmenována na Subaru WRX STi.  Subaru Impreza se vyrábí i nadále (2016), jako sedan i jako hatchback. Používány jsou motory s objemem 2,0l.

Závodní verze.

Ve skupině A závodil vůz Subaru Impreza 555 od sezony Mistrovství světa v rallye 1993, kdy nahradil typ Subaru Legacy RS. Impreza 555 získala 2 tituly pro Subaru World Rally Team v sezonách Mistrovství světa v rallye 1995 a Mistrovství světa v rallye 1996. V roce 1995 se s ní Colin McRae stal Mistrem světa. V sezoně Mistrovství světa v rallye 1997 byl tým jedním ze dvou prvních, kteří upravily vozy pro kategorii WRC a opět získal titul v poháru konstruktérů. Tituly pro jezdce ještě vybojovali piloti v letech 2001 a 2003.  Imprezy WRX STI často vítězí mezi vozy skupiny N.

Verze WRC.

Model 1997.

Impreza byla jedním z prvních dvou vozů v nové kategorii World Rally Car. Všechny 3 diferenciály byly řízeny počítačem. Oproti konkurenci měl vůz ideální rozložení hmotnosti na nápravy. Hmotnost byla nízká a motor typu boxer zajišťoval nižší těžiště automobilu. Motor byl shodný jako v pozdějších modelech, čtyřválcový boxer o objemu 1994 cm o výkonu 221 kW a točivém momentu 471 Nm s rozvodem 2x DOHC. Automobilka tradičně používala pneumatiky Pirelli. První start byl na Rallye Monte Carlo 1997, kde zvítězil Pietro Liatti.  Rozměry

Model 2000.

Model 2000 technicky vychází z modelu 1997, ale prošel rozsáhlou modernizací. Byl upraven systém cirkulace vzduchu. Nové bylo výfukové potrubí, přepracované odpružení a elektronické jednotky diferenciálů. Prvním startem byla Portugalská rallye 2000, kde zvítězil Richard Burns.

Model 2001.

verze 2001 byla historicky druhým modelem automobilky v kategorii WRC. Jednalo se o zcela nový vůz. jelikož byla v druhé generaci ukončena výroba kupé, byl jako základ použit čtyřdveřový sedan. Vývoj měla opět na starost firma Prodrive. Richard Burns získal s tímto vozem titul mistra světa v roce 2001. První start proběhl na Rallye Monte Carlo 2001.  Rozměry

Model 2002.

Model 02 pohání zážehový čtyřválcový boxer o objemu 1994 cm3 a výkonu 300 k přeplňovaný turbodmychadlem. Výfukový systém je potažen keramikou a ohnivzdorným obalem. Vůz je vybaven elektronickým systémem řízení motoru, transmisí a podvozku. V interiéru je dotykový LCD monitor s osmi režimy obrazovek. Převodovka je šestistupňová elektro-hydraulická Prodrive. Vůz používá pneumatiky Pirelli obutá na kolech OZ. Rozměry byly shodné s předchozím modelem.

Model 2003.

Ačkoliv přechod u civilního vozu byl jen kosmetický, u specifikace WRC se jednalo o zcela nový vůz. Verze WRC byla nakonec představena dříve než sériový model. Kompletně nové bylo turbodmychadlo, vačky, výfuk a elektronika. Petter Solberg získal s tímto vozem titul v mistrovství světa v rallye 2003. Poháněl ho stále stejný motor, který již ale dosahoval točivého momentu 589 Nm. Rozměry vozu zůstaly opět zachovány, jen délka byla větší o 10 cm. První start proběhl na Rallye Monte Carlo 2003.

Model 2004.

Firma Prodrive tento model oproti verzi 2003 zejména odlehčila. Opět byla změněna elektronika. Prvním startem byla Mexická rallye 2004

Model 2005.

Oproti předchozímu roku byla rozšířena karoserie na 1800 mm. Změněna byla i vstřikovací lišta a turbodmychadlo. Po dlouhé spolupráci s firmou OZ tentokrát disky kol vyrobila společnost BBS. Premiérovou soutěží se stala Mexická rallye 2005, kde zvítězil Solberg.

Model 2006.

Model 2006 byl opět zcela nový a neměl s předchozím vozem mnoho společného. Vzhled vozu byl upraven podle faceliftu sériového modelu. Kvůli úpravě pravidel musela mít mechanické diferenciály. Prvním startem byla Rallye Monte Carlo 2006.

Model 2008.

Model 2008 vycházel ze třetí generace. Soutěžil necelou sezonu Mistrovství světa v rallye 2008 a když nevybojoval žádné vítězství, tak se tým z mistrovství stáhnul.

Subaru Impreza je automobil střední třídy, který od roku 1993 vyrábí japonská automobilka Subaru. Vůz má stálý pohon všech kol nebo výjimečně pouze předních kol. Impreza byla pravidelným účastníkem rallye, kde získala mnoho úspěchů.

速霸陆Impreza()为日本富士重工业于1992年起制造、贩售的紧凑型轿车,中国大陆的官方翻译名称为翼豹,台湾的车迷则习称硬皮鲨。自1992年推出以来即为速霸陆汽车的主力车种之一,搭载了该公司向来标榜的水平对卧引擎及全时四轮驱动系统,并衍生出速霸陆Forester、速霸陆XV、速霸陆WRX等车款。车名「Impreza」乃为英语「impresa(箴言、徽章)」的造词。


Životopis.

Leó Szilárd se narodil jako nejstarší syn úspěšného židovského inženýra. Původně se rodina jmenovala Spitz, ale v roce 1900 si jméno změnila na Szilárd. Fyzikou se Leó začal zabývat už ve třinácti letech. Své studium započal na Technické škole v Budapešti, ale kvůli politickému napětí a nevhodným studijním podmínkám odchází roku 1919 spolu s mladším bratrem do Berlína.

Působení v Německu (patent na urychlovač částic a elektronový mikroskop).

V Berlíně studoval na Technische Hochschule, ale vlivem Alberta Einsteina, Max von Laueho, Erwina Schrödingera, Waltera Nernsta a Fritze Habera (kteří tehdy vyučovali v Berlíně) se více zaměřil na fyziku. Roku 1921 ukončil studium v Technische Hochschule a zapsal se na Berlínskou univerzitu. Po jedné z přednášek ukázal Leó Szilárd své práce Albertu Einsteinovi, kterého zaujaly, a od té doby ho Leó často doprovázel domů. Roku 1922 získal doktorát „cum laude“ po předložení své dizertační práce „Pokles entropie v termodynamické soustavě vlivem inteligentní bytosti“, která vzbudila v odborných kruzích velký ohlas. Touto prací dalece předběhl svou dobu, neboť zkoumá a v podstatě i popisuje souvislost mezi informací a druhým termodynamickým zákonem.  Mezi lety 1925 až 1933 získal několik patentů, z nichž osm společně s Albertem Einsteinem. V roce 1929 si dává patentovat urychlovač částic a roku 1931 elektronový mikroskop. 2. března 1931 podal spolu s Einsteinem patent na nový typ chladničky. I když v běžném životě se princip vynálezu neujal, stále se užívá na chlazení atomových reaktorů.  V tomto období působil Leó Szilárd jako pomocný profesor a později i několikrát přednášel teoretickou fyziku spolu s Ervinem Schrödingerem. Také přednášel společně s Lisou Meitnerovou chemii a jadernou fyziku.

Působení v Anglii (patent na řetězovou reakci).

Když se v roce 1933 dostali k moci v Německu nacisté, vycítil Szilárd příchod nových časů: „Sbalil jsem si dva kufry, abych mohl v kterémkoliv okamžiku opustit zemi“. Po požáru Reichstagu nastoupil na rychlík do Vídně. Druhého dne tentýž vlak (a na rozdíl od předchozího dne zcela plný) zastavili nacisté na hranicích a přinutili všechny Židy vystoupit. Koncem března odcestoval do Anglie. „V dětství mě zajímaly pouze dvě věci: fyzika a politika, ale nikdy bych si nemyslel, že tyto dvě věci spolu budou někdy souviset. Za svůj život vděčím pravděpodobně svému politickému rozhledu a fyzice vděčím za to, že je můj život zajímavý“ vzpomínal později Szilárd.  Szilárd spolu s Hansem Bethem umožnil zaměstnání mnohým uprchlým vědcům na anglických univerzitách. Později přesvědčil sira Wiliama Beveridge, aby založil organizaci Academic Assistance Council, jejímž cílem bylo pomáhat vědcům, kteří uprchli před nacismem. Roku 1934, v Londýně měl na půdě Royal Society přednášku Ernest Rutherford, který hovořil o obrovské energii ukryté v atomovém jádru. Také prohlásil, že není možné praktické využití atomové energie, neboť na Zemi nelze vytvořit potřebný proces. S jeho závěry Leó Szilard nesouhlasil a vyslovil myšlenku, že pokud by existoval dostatečně nestabilní prvek, který by uvolnil dva neutrony poté, co jeden pohltí, bylo by možné s tímto prvkem vytvořit řetězovou reakci, za předpokladu, že by ho bylo kritické množství. To však byl princip atomové bomby. Roku 1934 a roku 1936 podal dva patenty do British Admirality týkající se dané problematiky. Jeden byl veřejný a druhý tajný. Protože nevěděl, s kterým prvkem je reakce uskutečnitelná, doporučil beryllium, brom a uran. Jeho žádost na 8 tisíc liber pro další výzkumy byla zamítnuta. Později prohlásil, že by měl obdržet Nobelovu cenu, neboť pokud by výzkum proběhl, byla by atomová bomba objevena dříve, což by změnilo dějiny.  V roce 1935 Szilárd získal status uprchlíka a pokračoval ve výzkumu v oblasti jaderné fyziky v Clarendon Laboratory. Soustředil se na výzkum iridia, které vykazovalo zvláštní izotopovou aktivitu. Své kolegy se snažil přesvědčit, že atomová energie má praktické využití, avšak zároveň představuje hrozbu a proto by měl výzkum probíhat pod určitým dohledem. V roce 1937 pokračoval ve výzkumech v Oxfordu s Jamesem Tuckem a naplánoval elektronový urychlovač. V období schválení Mnichovské dohody byl Leó Szilard na přednášce ve Spojených státech, a vzhledem k britským ústupkům vůči nacistům se rozhodl odstěhovat do New Yorku.

Spojené státy americké (Projekt Manhattan a patent na atomový reaktor).

V New Yorku na Kolumbijské univerzitě spolupracoval s Walterem Zinnem na neutronových emisích. Poté, co zjistil, že iridium není vhodné na uskutečnění řetězové reakce, začal se zkoumáním uranu. V lednu 1939 ho zasáhla zpráva, že v Německu došlo ke štěpení uranu a že se rozpadá na dvě jádra, pravděpodobně s menším počtem neutronů.  S blížící se válkou se Szilárd stále více zabýval myšlenkou na sestrojení atomové bomby. Vědělo se, že Němci pokračují v atomovém výzkumu. Společně s Albertem Einsteinem proto sepsal dopis prezidentu USA, ve kterém informovali o možném využití atomové energie pro vojenské účely a varovali, že by Němci mohli získat ničivou zbraň dříve než spojenci. Dopis bývá označován jako Einsteinův dopis či jako Einstein-Szilárdův dopis. Roosevelt na přezkoumání informací ustavil komisi. Szilárd, Wigner a Teller byli pozváni, aby vysvětlili svůj postoj. Když se komise zeptala, kolik peněz by potřebovali na výzkum, Wigner odpověděl, že bude stačit 6000 dolarů, které poté obdrželi. Tento výzkum posléze přerostl v projekt Manhattan. Zkonstruování reaktoru měl na starosti Enrico Fermi spolu se Szilárdem, chemické postupy měl na starosti Wigner a matematické výpočty John von Neumann. Projektu Manhattan se zúčastnilo mnoho vědců z různých zemí a nakonec stál více než 2 miliardy dolarů. S uranem se jim nedařilo provést řetězovou reakci, protože neutrony štěpily jen lehký uran U235. Ostatní atomy ale neutrony pohlcovaly, zpomalily a nakonec i zastavily řetězovou reakci. Proto byl okolo uranu rozmístěn grafit, který zpomaloval rychlost neutronů a těžký uran je už nepohlcoval. Roku 1941 se pod Szilárdovým vedením podařilo v Oak Ridge vyrobit grafit s dosud nevídanou čistotou. Poté se ale zjistilo, že čistý grafit už nepohlcuje neutrony, ale zpomaluje proces natolik, že není vhodný na výrobu atomové bomby. Proto byly vypracovány nové postupy. První možností bylo oddělit od sebe lehký a těžký uran, který by se následně stal vhodným na uskutečnění řetězové reakce. Tento postup byl však velmi obtížný. Druhá možnost počítala s tím, že během pomalé řetězové reakce těžký uran pohltí neutrony, které během několika dní přemění uran na plutonium.  Szilárd se v roce 1942 přestěhoval do Chicaga a do roku 1946 pracoval jako vedoucí fyzik spolu s Arthurem Comptonem na Chicagské univerzitě v Metallurgical Laboratory. Tato laboratoř byla jedním z vedoucích středisek projektu Manhattan. V roce 1942 započala v údolí Oak Ridge výroba zařízení potřebných na zkonstruování atomové bomby, toto místo byla označováno jako Manhattan District.  2. prosince 1942 Fermi a Szilárd společně s dalšími představili první nukleární řetězovou reakci na Chicagské univerzitě v reaktoru postaveném v podzemí stadionu Stagg Field. Rozměry reaktoru byly obrovské, skládal se z 45 000 grafitových bloků. Tento pokus potvrdil Szilárdovu myšlenku, že atomovou energii lze využít.

Období po druhé světové válce.

Po kapitulaci Německa Szilárd napsal další dopis prezidentu Rooseveltovi, v němž doporučil stanovení mezí na použití atomových zbraní. Roosevelt ale zemřel dříve, než dopis doručili. Po válce byl patent na jaderný reaktor udělen společně Fermimu a Szilárdovi, následně ho vláda USA odkoupila za symbolický jeden dolar. V roce 1947 se Szilárd zaměřil na nukleární biologii a spolupráci s Aaronem Novickem. V únoru 1950 Szilárd navrhl kobaltovou bombu, nový typ nukleární zbraně používající kobalt, která podle něj by mohl zničit veškerý život na planetě.  Informace

Externí odkazy.

Patenty

Leó Szilárd (11. února 1898, Budapešť – 30. května 1964, La Jolla, Kalifornie) byl americký fyzik maďarsko-židovského původu.

利奥·西拉德(,1898年-2月11日-1964年-5月30日),匈牙利裔美国核物理学家、发明家,美国芝加哥大学教授,曾参与美国曼哈顿计划。1933年他构想出了核链式反应,并于1939年协助阿尔伯特·爱因斯坦致信美国总统富兰克林·罗斯福(史称“爱因斯坦—西拉德信”),直接促成了曼哈顿计划的启动。


Historie.

Již první verze Unixu získaly velkou oblibu zejména jako vhodné prostředí pro tvorbu programů, psaní dokumentů a jednotící pracovní prostředí. Tento úspěch přivedl firmu AT&T k myšlence na komerční zhodnocení. Sedmá verze Unixu, také známá pod názvem "Version 7 Unix" nebo také V7, byla důležitá verze unixových operačních systémů. Tato verze byla poslední široce rozšířenou verzí vyvinutou Bell Laboratories před komercializací Unixu na počátku 80. let 20. století. Předchozí verze vyšla v roce 1975, následující verze v letech 1985, respektive 1986. Poslední verze pak roku 1989. Verze V7 byla vyvinuta pro společnost DEC pro jejich minipočítače PDP-11. Později byla přenesena i na jiné platformy. Tyto verze z Bell Laboratories byly vydávány i s uživatelskou příručkou pro uživatele. Sedmé edici Unixu předcházela šestá, která byla první verzí, jež byla distribuována mimo Bell Laboratories a rozšířila se do ostatních společností. Tato verze se ve své době, tedy v 70. letech stala standardním nástrojem v univerzitním světě. Verzi V6 a V7 portovala Wollongong University. V7 byl první snadno přenositelný Unix a měl již všechny podstatné vlastnosti současných systémů UNIX. Avšak si ponechal svojí prvotní jednoduchost. Tato verze bývá označována některými pamětníky za „poslední opravdový UNIX“. První pracovní stanice Sun Microsystems běžely na V7, dále pak i UniSoft a první verze Xenixu byla odvozena od verze V7. VAX port též nazývaný jako UNIX/32V byl přímý předchůdce populární rodiny 4BSD Unixových systémů. Digital Equipment Corporation distribuovali vlastní minipočítače PDP-11, kterou si nazvali V7M. Této skupině se povedlo lépe opravit chyby a doplnili tuto verzi o mnoho ovladačů. Tato skupina později stála u vzniku Ultrixu. Vývoj Unixu dále pokračoval osmou verzí, která byla používána pro vývoj systému ve společnosti Berkeley Software Distribution, konkrétně se jednalo o systém 4.1BSD. Po desáté verzi Unixu se v Bell Laboratories soustředili hlavně na výzkum jejich operačního systému Plan 9.

Version 7 Unix je v informatice jedna z prvních velmi důležitých verzí operačního systému Unix, kterou firma AT&T vydala v roce 1979.

UNIX第七版(英语:Version 7 Unix),又称Version 7,V7,在1979年推出,是贝尔实验室释出的最后一个可自由散布的Unix操作系统版本,AT&T后续开始研发商业Unix版本,取代这个版本。它在迪吉多公司的PDP-11上运行,是第一个具备可移植性的操作系统。迪吉多公司曾经推出他们自己的版本,称为V7M。


Vznik.

Aragonit vzniká při nízkoteplotních a připovrchových podmínkách, je pozdním minerálem hydrotermálních ložisek a epitermálních žil, hojný je na termálních pramenech a gejzírech. Vzniká při rozkladu vápenatých čedičů a jejich láv autohydratací. Recentní je v sedimentech či je přítomen jako složka krápníků.  Podmínky vzniku aragonitu:

Morfologie.

Tvoří krátce či dlouze prismatické krystaly, sloupcovité či vláknité krystaly, tvoří stébelnaté, pizolitické (hrachovec) či vřídlovcovité (vřídlovec) agregáty. Jsou známy dvojčaté srůsty dle [110], ojediněle je znám srůst tří krystalů, čímž vzniká pseudohexagonální vzhled.

Vlastnosti.

Krystalografie.

Aragonit krystaluje v rombické soustavě - ortorombická dipyramida 2/m 2/m 2/m, grupa P mcn. Rozměry buňky: a=4,959, b=7,968, c=5,741, Z=4, 2V=18-19°. Při teplotě nad 400 °C přechází v kalcit.

Fyzikální vlastnosti.

Tvrdost 3,5-4 (Mo), hustota 2,94 g/cm. Štěpnost je zřetelná podle {010}. Není radioaktivní, má lasturnatý lom. Diamagnetický.

Optické vlastnosti.

Barvy je bílé, šedé, žlutobílé, nazelenalý, načervenalý, žlutobílý, modravý, fialový, též bezbarvý. Je průhledný až průsvitný, pleochroismus není znám, je termoluminiscenční. Vryp bílý či bezbarvý. Lesk skelný na plochách krystalů, smolný na lomových plochách.

Chemické vlastnosti.

Procentuální zastoupení prvků

Odrůdy.

Mossottit s příměsí Sr, nicholsonit se zinkem, tarnowicit s olovem, vřídlovec, hrachovec, železný květ, onyxový mramor či zeiringit

Příbuzné minerály.

Ze skupiny aragonitu - stronciantit, witherit, cerusit, alstonit, barytokalcit, olekminskit, paralstonit

Parageneze.

V gosanech s kalcitem, cerusitem, limonitem, malachitem, na autohydratačních žilách s dolomitem, kalcitem, hydromagnezitem, artinitem, brucitem, na hydrotermálních žilách s galenitem, fluoritem, wulfenitem

Využití.

Aragonit nemá praktické využití, je ale ceněným sběratelským minerálem. Odrůda onyxový mramor bývá používán jako ozdobný minerál či je broušen jako kabošon.

Aragonit je uhličitan vápenatý, chemický vzorec je CaCO. Typická barva je bílá, šedá, modravá, žlutobílá. Název poprvé použil Werner roku 1796 podle místa původu, uznán IMA. Soustava je ortorombická (kosočtverečná) - 2/m 2/m 2/m. Systematické zařazení podle Strunze je 5/B.04-10, skupina aragonitu, bezvodé uhličitany.

霰石(Aragonite),又称“文石”,是碳酸盐矿物。方解石与霰石皆是自然发生并常见的两种碳酸钙多形体。霰石的晶格与方解石的晶格不同,所以晶体的形状也不同。霰石的形状也许是柱状晶体或是纤维状,偶尔地也有分叉钟乳石状的,这种形状叫做钢花。


Strany a struktura.

Dohoda byla uzavřena mezi vládami Irska a Spojeného království, a osmi politickými stranami nebo uskupeními v Severním Irsku: Ulsterskou unionistickou stranou, Sociálnědemokraticko a labouristickou stranou, Sinn Féin, Alianční stranou Severního Irska, Progresivní unionistickou stranou, Severoiskou ženskou koalicí, Ulsterskoou demokratickou stranou a Labouristickou koalicí.  Dohoda se skládala ze dvou částí:  Původní mezivládní dohoda obsahovala pouze čtyři články; je to právě tento text, která je právní dohodou, jenž byla později začleněna do podrobnější dohody. Tato rozšířená dohoda může být označována jako "Mnohostranná dohoda", na rozdíl od původní mezivládní "Belfastské dohody".  Nejasné vyznění některých částí dohody, popisované jako „konstruktivní dvojznačnost“, pomohlo zajistit přijetí dohody a sloužilo k odložení diskuze o těch nejvíce kontroverzních tématech, které zahrnovali například rozpuštění paravojenských organizací, reformu policie, normalizaci Severního Irska.

Status Severního Irska.

Dohoda připustila, že:  Oba tyto pohledy byly uznány jako legitimní.  Dosažená dohoda spočívala v tom, že Severní Irsko zůstane součásti Spojeného království, dokud si většina obyvatel Severního Irska a Irské republiky nebude přát opak. Pokud k tomu dojde mají Britská a Irská vláda „závaznou povinnost“ uskutečnit volbu lidu.  Nehledě na status Severního Irska v rámci Spojeného království, nebo sjednoceného Irska, bylo uznáno právo obyvatel Severního Irska „identifikovat se a být přijímáni jako Irové nebo Britové, nebo obojí“ (stejně jako jejich právo mít irské, britské nebo obojí občanství).  Jako součást dohody Britský parlament odvolal Government of Ireland Act 1920, který ustanovoval Severní Irsko a fakticky rozdělil Irsko a lid Irské republiky v rámci referenda změnil druhý a třetí článek Irské ústavy, které prosazovaly územní nárok na Severní Irsko.

Referenda.

Na základě dohody se britská a irská váda zavázaly zorganizovat 22. května 1998 v Severním Irsku a Irské republice referenda. Severoirské referendum mělo schválit dohodu dosaženou na mnohostranných rozhovorech. Referendum v Irské republice, která mělo schválit Britsko-irskou dohodu a ulehčit přijetí devatenáctého dodatku irské ústavy požadované touto mezistátní dohodou.  Výsledky těchto referend byly takové, že většina obyvatel obou částí Irska vyslovila pro přijetí dohody. V Irské republice hlasovalo 56% oprávněných voličů a 94% z nich hlasovalo pro změnu ústavy. V Severním Irsku dosáhla volební účast 81% přičemž 71% hlasujících schválilo dohodu.

Velkopáteční dohoda či Belfastská dohoda je politická dohoda, kterou byl v roce 1998 v zásadě ukončen třicet let trvajcící konflikt v Severním Irsku. Současný severoirský devoluvaný sytém vlády je založen právě na této dohodě. Dohoda vytvořila mnoho institucí mezi Severním Irskem a Irskou republikou, a mezi Irskou republikou a Spojeným královstvím.

《贝尔法斯特协议》(;英语:Belfast Agreement),亦称《耶稣受难日协议》(;英语:Good Friday Agreement),偶而称为《斯托蒙特协议》,是北爱尔兰和平进程一个重要的里程碑。这份协议也是当前北爱尔兰自治政府、爱尔兰政府和英国政府达成协议的政治基础。其中包含了一系列的北爱尔兰与爱尔兰共和国,以及爱尔兰共和国与联合王国之间的条款。


Ochranné mechanizmy VTA.

Čekání na oznamovací tón je obranou proti zneužití možnosti bezplatného volání (např. na tísňové linky) pro uskutečnění neoprávněných nezpoplatněných hovorů. Pokud by tato ochrana nebyla nasazena, mohl by podvodník po vyzvednutí mikrotelefonu (za předpokladu, že by nedostal oznamovací tón) provést volbu např. 158. Tato volba by se na ústředně neuplatnila (ústředna ještě nebyla připravena přijímat volbu). Poté, když by byl k dispozici oznamovací tón, by podvodník provedl volbu, avšak telefonní automat by měl v registru uloženo, že je voláno bezplatné číslo. U dnes používaných telefonních automatů se tato kontrola již obvykle neprovádí, neboť v současné době je oznamovací tón ústřednou přidělen (kromě mimořádných událostí) okamžitě. Pozůstatkem této kontroly je zpoždění prováděné volby u VTA o několik sekund, které není obvykle zdržující, neboť telefonní číslo je lidmi voleno relativně pomalu a tudíž je jeho navolená část z registru obvykle odeslána dříve, než je celá volba dokončena.  Payphone ID je periodicky se opakující tón, který je veřejným telefonním automatem vydáván při: Tento tón má upozornit druhého účastníka, že protistanice není bytovou ani podnikovou stanicí, ale veřejným telefonním automatem. Velmi důležitou funkci má tento tón také pro spojovatelku, která sestavuje hovory – Payphone ID zabraňuje, aby byl sestaven hovor na účet volaného, případně třetí stanice, pokud je touto stanicí VTA.

Telefonní budky v kultuře.

Telefonní budky hrají často významnou roli ve starších detektivních a kriminálních filmech (v novějších méně často – např. ve filmu "Telefonní budka (film)" (2002)). Specifickou roli (odpojení se z Matrixu – zdánlivě něco jako teleport) plní ve filmu "Matrix".

Redukce počtu telefonních automatů.

Do 31. prosince 2019 platilo, že VTA musí být umístěn v obci do 400 obyvatel. Od 1. ledna 2020 musel být VTA povinně umístěn jako součást tzv. univerzální služby pouze v obcích do 200 obyvatel. Jejich počet byl proto zredukován o 2750 na 1150.  V červnu 2020 Český telekomunikační úřad rozhodl, že počínaje rokem 2021 stát přestane telefonní automaty dotovat úplně. Operátor v takovém případě s jejich dalším provozem nepočítá.

Veřejný telefonní automat (VTA) je telefonní přístroj určený k použití veřejností. Obvykle má formu telefonní budky, kabiny nebo boxu. Automat umožňuje volání zpravidla na mince, telefonní karty nebo platební karty (tzv. "Swipe & Call"). Zpravidla umožňuje jednoduché bezplatné volání na tísňové linky (hasiči, záchranná služba, policie, integrované záchranné systémy, případně další bezplatné linky). Bývá umístěn na veřejném prostranství nebo ve veřejných budovách či prostorech (nádraží, stanice metra, úřad, pošta, restaurace, ubytovací zařízení), ale i ve společných prostorách velkých firem apod. V exteriéru bývá zpravidla umístěn v telefonní budce nebo kukani. V interiérech (haly dopravních terminálů, haly či recepce hotelů, úřadů atd.) někdy bývá pouze připevněn na stěně. Telefonní budka je drobná stavba většinou o půdorysu kolem jednoho metru čtverečního. V závislosti na umístění a místních poměrech musí být zařízení odolné proti povětrnostním vlivům a vandalismu, též proti neoprávněnému bezplatnému volání a v případě mincovních automatů i proti krádežím peněz.

电话亭是一个矗立于街头,带有一部公用电话的小屋子,这些公用电话一般需要收费。电话亭通常设有透明或有小窗的闸门,保障使用者的隐私之余,又可让人知道电话是否正在使用中。部分地区的电话亭内,会放置电话簿供使用者查阅。


阿尼巴尔·卡瓦科·席尔瓦

Životopis.

Vystudoval ekonomii na Lisabonské technické univerzitě, později se stal se vysokoškolským profesorem a získal doktorát na University of York. Byl také mistrem Portugalska v běhu na 400 metrů překážek. Přednášel na portugalských univerzitách a vedl oddělení výzkumu a statistiky v centrální bance. Roku 1975 vstoupil do Lidové demokratické strany, která se roku 1976 přejmenovala na Partido Social Democrata. V roce 1980 byl jmenován ministrem financí ve vládě Francisca de Sá Carneiro. Získal si reputaci jako liberální ekonom, postupně demontoval překážky bránící svobodnému podnikání. V červnu 1985 byl zvolen předsedou Partido Social Democrata (PSD). O pět měsíců později se stal premiérem a ukončil koalici PSD se Socialisty, která vládla v letech 1983–1985. V roce 1995 vystoupil ze strany kvůli neúspěšné kandidatuře na prezidenta. Po volbách v roce 1996 opustil politiku a působil jako poradce centrální banky. V roce 2004 začal na plný úvazek vyučovat na Vysoké škole ekonomie a managementu Portugalské katolické univerzity. Stal se prvním a dosud jediným portugalským premiérem po karafiátové revoluci, který v úřadu vydržel plné dvě volební období. Snížil během nich daně a zavedl první tržní reformy. Během jeho vlády Portugalsko vstoupilo v roce 1986 do Evropské unie. S pomocí dotací z unijních fondů modernizoval zemi. Za jeho vlády přesáhly mzdy ve státním sektoru v Portugalsku výdělky v soukromé sféře. Tento trend pokračoval i za jeho nástupce, socialisty Antónia Guterrese a je pokládán za hlavní příčinu současného obrovského deficitu veřejných financí, který je nejvyšší v zemích eurozóny.  V roce 2006 se stal prvním pravicově zaměřeným prezidentem Portugalska po karafiátové revoluci. Zvítězil ve volbách 22. ledna 2006 a do funkce byl uveden 9. března 2006. Dne 23. ledna 2011 byl zvolen na druhé a zároveň poslední funkční období Prezidenta Portugalska.

Aníbal Cavaco Silva (* 15. července 1939, Boliqueime) je portugalský politik. V letech 1985–1995 byl předsedou vlády Portugalska. V letech 2006–2016 byl prezidentem Portugalska. Od roku 1963 je ženatý s profesorkou ekonomie, má syna Bruna a dceru Patricii.

施华高(,1939年-7月15日)中国政府译阿尼巴尔·卡瓦科·席尔瓦。葡萄牙政治人物,曾任葡萄牙总理和葡萄牙总统。


Klubová kariéra.

S fotbalem začínal v domovských Šakvicích, po jedné sezoně odešel hrát do klubu Boby Brno.

FC Zbrojovka Brno.

Od podzimu 2008 do roku 2011 hrál v prvním týmu. V lize debutoval jako osmnáctiletý v domácím zápase se Spartou Praha 14. září 2008, o dva týdny později svým premiérovým prvoligovým gólem otevřel účet zápasu 1. FC Brno – SK Kladno (2:0). Za Zbrojovku odehrál 37 ligových utkání, vstřelil dvě branky (2008/09: 18 startů / 2 branky, 2009/10: 19 / 0, 2010/11: utrpěl zlomeninu nohy, nastupoval pouze na jaře za B-tým v MSFL).

FC Slovan Liberec.

Po sezoně 2010/11 přestoupil do FC Slovan Liberec. Zde se dokázal prosadit do základní sestavy ve většině utkání, v sezoně 2011/12 nastoupil k 28 ligovým zápasům, ve kterých vsítil tři branky a pomohl tak Liberci k zisku ligového titulu. V srpnu 2012 v lize překonal českobudějovického brankáře Daňka tzv. „nůžkami“ (kopem přes hlavu) a vyhrál touto brankou anketu České televize o nejkrásnější gól roku.  Nastoupil v utkání předkola play-off (resp. 4. předkolo) Evropské ligy 2012/13 proti ukrajinskému týmu Dněpr Dněpropetrovsk. Dne 23. srpna 2012 remizoval Liberec doma 2:2, v odvetě 30. srpna na Ukrajině prohrál 2:4 a do skupinové fáze Evropské ligy se nekvalifikoval. Šural odehrál první střetnutí v Liberci.  S Libercem si poté zahrál i ve skupinové fázi Evropské ligy 2013/14 (kde se tým střetl se španělskou Sevillou, německým Freiburgem a portugalským Estorilem). Dne 3. září 2013 v základní skupině Evropské ligy vstřelil úvodní gól v domácím utkání proti portugalskému celku GD Estoril Praia, Liberec nakonec zvítězil 2:1. Trefil se i v odvetě v Portugalsku 12. prosince 2013, když otevřel skóre utkání „nůžkami“. Český tým zvítězil 2:1, obsadil s 9 body konečné 2. místo ve skupině a postoupil do jarní vyřazovací fáze. S týmem Šural zažil vyřazení v šestnáctifinále proti nizozemskému AZ Alkmaar.  Liberec obsadil v Gambrinus lize pohárovou příčku a v následující sezoně se Šural představil v Evropské lize UEFA 2014/15. V domácí odvetě 2. předkola proti MFK Košice 24. července 2014 jednou skóroval, Liberec zvítězil 3:0 a postoupil do 3. předkola proti FC Astra Giurgiu, kde vypadl s celkovým skóre 2:6. Šural vstřelil jeden gól v domácí odvetě (porážka 2:3). Dne 30. srpna 2014 v 6. ligovém kole vstřelil Šural hattrick proti FC Baník Ostrava (výhra 6:0 – v té době historicky nejvyšší výhra Liberce v 1. české lize). Se Slovanem Liberec podstoupil v sezoně 2014/15 boje o záchranu v 1. české lize, ta se však zdařila. S týmem navíc vybojoval triumf v českém poháru.

AC Sparta Praha.

V lednu 2016 přestoupil do AC Sparta Praha, kde podepsal smlouvu do konce června 2019. Zájem o hráče měl i městský rival SK Slavia Praha. Opačným směrem – do Liberce – zamířil fotbalista Ondřej Karafiát. Šural však nemohl nastoupit v jarní vyřazovací části Evropské ligy UEFA 2015/16, neboť na podzim do ní zasáhl v dresu Liberce (UEFA nepovoluje start v EL za 2 týmy během rozehrané sezony).

Reprezentační kariéra.

Šural byl mládežnickým reprezentantem Česka do 16, 17, 18 a 19 let.  V listopadu 2013 jej reprezentační trenér Josef Pešice poprvé nominoval do A-týmu ČR pro přátelský zápas s Kanadou. Do utkání hraného 15. listopadu na Anderově stadionu v Olomouci nastoupil v 74. minutě, střídal na hřišti Václava Kadlece. Český tým porazil Kanadu 2:0. K dalšímu zápasu v národním týmu nastoupil pod trenérem Pavlem Vrbou 3. září 2015 v kvalifikaci na EURO 2016 v Plzni proti týmu Kazachstánu (výhra 2:1). S českým týmem postoupil na EURO 2016 ve Francii.

EURO 2016.

Trenér Pavel Vrba jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. V základní skupině D odehrál všechny tři zápasy: proti Španělsku (porážka 0:1), proti Chorvatsku (remíza 2:2) a proti Turecku (porážka 0:2). Český tým obsadil se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo skupiny.  Góly Josefa Šurala v A-týmu české reprezentace

Josef Šural (30. května 1990 Hustopeče – 29. dubna 2019 Alanya, Turecko) byl český fotbalový útočník a reprezentant působící v tureckém Alanyasporu, kam přestoupil v lednu 2019 ze Sparty. Dne 29. dubna 2019 zemřel v Turecku na následky zranění; stal se obětí dopravní nehody, když nepřipoután vypadl z minibusu cestou ze zápasu.

约瑟夫·苏拉尔(,1990年-5月30日-2019年-4月29日),捷克前职业足球运动员,司职前锋。生前最后效力土超球队,此前亦曾效力过捷甲球队利贝雷茨足球俱乐部。他曾代表捷克国家足球队出战2016年欧国杯决赛周,他一共为国家队上阵20次,收获一球。