Osobnosti.

Jako rodilí Kanaďané přebírali Nobelovu cenu za fyziku Arthur B. McDonald, Willard Boyle (též občan USA), Bertram Brockhouse a Richard Taylor.  V Kanadě se narodili také nositelé Nobelovy ceny za chemii Rudolph A. Marcus (též občan USA), Sidney Altman, Henry Taube a William Giauque (též občan USA). Krom toho toto ocenění získali i naturalizovaní Kanaďané Michael Smith (narozen v Anglii), John Charles Polanyi (narozen v Německu) a Gerhard Herzberg (narozen v Německu).  Nobelovu cenu za fyziologii nebo lékařství získali Kanaďané Ralph M. Steinman, David H. Hubel (též občan USA), Charles B. Huggins (též občan USA) a Frederick Banting. Navíc také dva muži, kteří získali kanadské občanství až v průběhu života: Jack W. Szostak (narozen v Anglii) a John James Rickard Macleod (narozen ve Skotsku).  Naturalizovaným Kanaďanem byl také slavný vynálezce telefonu Alexander Graham Bell (narozen ve Skotsku). Velmi rozvinutá je v Kanadě již tradičně počítačová věda, Kanaďany byli vynálezce jazyka Java James Gosling, jazyka C a operačního systému UNIX Brian Kernighan, jazyka APL Kenneth Iverson, jazyka Awk Alfred Aho či standardu IEEE 754 William Kahan. K významným matematikům patřili nositel Fieldsovy medaile Manjul Bhargava a Abelovy ceny Louis Nirenberg. Fieldsova medaile se ostatně jmenuje po dalším Kanaďanovi: Johnu Charlesi Fieldsovi.  Kanadským průkopníkem v oblasti elektromagnetismu, radiového a rozhlasového vysílání byl vynálezce Reginald Fessenden. V oblasti zbraní, konkrétně děl s velkým dostřelem, bádal Gerald Bull. Norman Bethune proslul jako průkopník krevní transfúze ve frontových podmínkách (během španělské občanské války) a zaváděl moderní zdravotní péči v Číně. Farmakoložka Frances Oldham Kelseyová se proslavila ve Spojených státech, když včas rozpoznala nebezpečnost léčivé látky thalidomid a zasadila se o zákaz jejího šíření. James Randi je známým propagátorem vědeckého skepticismu.  V oblasti humanitních a sociálních věd patří k nejproslulejším Kanaďanům filozof a teoretik médií Marshall McLuhan. Jeho učitelem a mužem, který McLuhana přivedl k vnímání klíčovosti komunikace v dějinách civilizací, byl Harold Innis. Americkou politiku nesmírně ovlivnil politický filozof a představitel liberalismu John Kenneth Galbraith. V politologii se prosadila i kritička konzumu a kapitalismu Naomi Kleinová, tzv. komunitarismus propaguje Charles Taylor. Nejslavnějším kanadským sociologem byl Erving Goffman. Douglas Coupland zavedl populární koncepty Generace X či tzv. McJob. Bestsellerem "Bod zlomu" se proslavil Malcolm Gladwell (narozen v Anglii). Nejvýznamnějším kanadským psychologem je Albert Bandura, autor slavného experimentu s panenkou Bobo. Významnými psychology byli i Donald Hebb a Mary Ainsworthová. Eric Berne přidal do seznamu psychoterapeutických metod tzv. transakční analýzu. V současnosti velmi populární komputační teorii mysli rozvíjí Steven Pinker. Důležitým představitelem literární vědy 20. století byl Northrop Frye. Kanaďané Robert Mundell, Myron Scholes a William Vickrey získali Nobelovu cenu za ekonomii.  Jako cestovatel a objevitel proslul Louis Jolliet. Nejslavnějším kanadským architektem je Frank Gehry. Ke známým malířům patřili Philip Guston a Jean-Paul Riopelle.  Nobelovu cenu za literaturu získali Alice Munroová a Saul Bellow. Ke známým autorům patřili i Margaret Atwoodová, Yann Martel (narozen ve Španělsku) či Lucy Maud Montgomeryová. Především prózou Anglický pacient získal mezinárodní slávu Michael Ondaatje (narozen na Srí Lance). V oblasti science fiction patří k významným autorům A. E. van Vogt.  Významným hudebním skladatelem je Howard Shore, který se proslavil zejména v oblasti filmové hudby, je mj. autorem hudby k filmové trilogii "Pán prstenů". Jako sólový klavírista v oblasti vážné hudby se prosadil Glenn Gould. V jazzu to byl skladatel Oscar Peterson.  Kanaďané se jako i jiní Anglosasové poměrně hodně prosazují i v globální populární a rockové hudbě. Průkopníky v tom byli Leonard Cohen, Paul Anka a Neil Young. Později si status globálních celebrit vysloužili Celine Dion, Bryan Adams, Alanis Morissette a Shania Twain. Celkem nedávno pak Avril Lavigne, Nelly Furtado či Michael Bublé. První globální "youtube hvězdou" se stal Justin Bieber. Nejznámějšími kanadskými kapelami jsou pop-punkoví Sum 41 a Simple plan, rocková kapela Nickelback (frontman Chad Kroeger) či indie kapela Arcade Fire. Kritiky byla vždy velmi oceňována Joni Mitchellová či představitelka "keltské" hudby, harmonikářka Loreena McKennittová. Jako hudební producent se prosadil David Foster.  Kanaďané se tradičně prosazují i v Hollywoodu a v amerických televizních produkcích, které jim jsou schopné zajistit globální popularitu (kanadský film a televize méně). Hvězdami Hollywoodu byla ještě v němé éře Marie Dresslerová a Norma Shearerová. V éře klasického Hollywoodu to byla Mary Pickfordová. Později se hvězdami pláten stali Jim Carrey, Christopher Plummer, Michael J. Fox, Mike Myers, Keanu Reeves (narozen v Libanonu), Donald Sutherland či Leslie Nielsen. "Krotitelé duchů" proslavili Dana Aykroyda, "Kokosy na sněhu" Johna Candyho, série "Vřískot" Neve Campbellovou. Nedávno proslavili snímky "Sherlock Holmes" Rachel McAdamsovou, "X-men" Ellen Pageovou, "Matrix" Carrie-Anne Mossovou.  V seriálu "Pobřežní hlídka" se proslavila Pamela Andersonová, v seriálu "Ztraceni" Evangeline Lilly, v seriálu "24" Elisha Cuthbertová a Kiefer Sutherland (narozen v Anglii), v kultovním sci-fi "Star Trek" William Shatner, v sitcomu "Jak jsem potkal vaši matku" Cobie Smuldersová, seriálu "Castle" Nathan Fillion a Stana Katic, v seriálu "Beverly Hills 90210" Jason Priestley.  K nejmladším kanadským hvězdám, které se prosadili v Americe, patří Ryan Gosling  Z režisérů se v Hollywoodu prosadili James Cameron a David Cronenberg. K průkopníkům filmu patřil Mack Sennett. Naopak v Kanadě povětšinou tvoří Atom Egoyan (narozen v Egyptě), Denis Villeneuve, Denys Arcand či Paul Haggis. V americké televizi je známé jméno producenta a scenáristy Davida Shorea, tvůrce seriálu "Dr. House" či "Směr jih".  Legendou tzv. nového cirkusu je sdružení Cirque du Soleil, jeho ústřední postavou byl Guy Laliberté.  Celosvětově známou modelkou je Linda Evangelista. V oblasti podnikání a obchodu se prosadili zakladatel filmových studií Warner Bros. Jack Warner či zakladatelka slavné kosmetické značky Elizabeth Ardenová. Sue Gardnerová sehrála významnou úlohu při rozvoji wikipedie.  Nejvýznamnějším otcem zakladatelem kanadské konfederace byl první premiér Kanady John Alexander Macdonald. Jiný premiér Lester B. Pearson získal jako dosud jediný Kanaďan Nobelovu cenu míru, a to za zorganizování pohotovostních jednotek OSN během Suezské krize roku 1956. Známým ekologickým aktivistou je David Suzuki.  Kanadským národním sportem je lední hokej. Nejslavnější kanadští hokejisté patří i k nejslavnějším hokejistům všech dob: Wayne Gretzky, Mario Lemieux, Gordie Howe, Sidney Crosby, Bobby Orr, Mark Messier, Maurice Richard, Joe Sakic, Bobby Hull či Martin Brodeur. V Kanadě je ovšem populární i ženský lední hokej, k nejslavnějším hokejistkám patří Hayley Wickenheiserová, čtyřnásobná zlatá olympijská medailistka. Stejnou olympijskou bilanci má i Jayna Heffordová a Caroline Ouelletteová.  Mistrem světa v závodech Formule 1 se stal Jacques Villeneuve.  Nejslavnějším kanadským basketbalistou je Steve Nash (narozen v JAR). Zajímavostí je, že i zakladatel basketbalu James Naismith byl Kanaďan, i když sport se ujal nakonec více v USA.  Velkým sportovním symbolem je jednonohý běžec Terry Fox.  Tři zlaté olympijské medaile mají rychlobruslaři Charles Hamelin a Marc Gagnon, veslařky Kathleen Heddleová a Marnie McBeanová, dvě zlaté mají rychlobruslaři Catriona LeMayová-Doanová, Gaétan Boucher a François-Louis Tremblay, biatlonistka Myriam Bédardová, bobistky Kaillie Humphriesová a Heather Moyseová, plavci Alex Baumann a George Hodgson, synchronizovaná plavkyně Carolyn Waldo a lyžař na boulích Alexandre Bilodeau. Také sprinteři Donovan Bailey, rodák z Jamajky, a Percy Williams jsou dvojnásobnými zlatými olympijskými medailisty. Ke sportovním ikonám Kanady patří i rychlobruslařka Clara Hughesová, která dokázala získat zlato ze zimních a bronz z letních olympijských her (v cyklistice), či boxer Lennox Lewis.

Kanaďané jsou národ, jehož identita je spjata se státem Kanada (Kanadská konfederace vznikla roku 1867). Podobně jako Američané tak patří ke státním národům, které identitu neopírají o etnicitu či jazyk. Historicky byl kanadský národ složen převážně z francouzských a britských přistěhovalců a také z původních obyvatel, ve 20. století však začalo přibývat i přistěhovalců z jiných kulturních okruhů. V roce 2016 byl odhad počtu Kanaďanů 36 milionů. Kanadskou identitu si uchovává též zhruba milion těch, kteří odešli z Kanady do Spojených států amerických. Děti jsou v kanadském vzdělávacím systému vedeny k bilingvismu, tedy aby ovládaly angličtinu i francouzštinu, dva hlavní jazyky užívané v Kanadě. Francouzsky mluvící Kanaďané, tzv. Quebečané, se někdy považují za svébytný národ.

加拿大人(英语:Canadians;法语:Canadiens)是指把自我认同跟加拿大联系在一起的人。这种联系可能是在居住地上、法律上、历史上、或者文化上。对大多数加拿大人来说,几种或全部这样的联系同时存在,并集合地成为他们自我认同为加拿大人的来源。


Život.

Mládí prožila v Texasu a New Orleans. Nejdříve byla zaměstnána jako loupačka ústřic, pak i jako malířka pokojů. Prvně se předvedla na jedné party u přátel, vystoupení mělo úspěch, a tak se snažila více rozvíjet svůj potenciál. Ze začátku předváděla své komediální vystupování v kavárnách a různých klubech v New Orleans, později i po celé USA. V roce 1982 získala první místo v prestižní a uznávané soutěži Nejzábavnější osobnost Ameriky. Vyhrála i American Comedy Award za nejlepší ženský herecký výkon. V roce 1989 si zahrála v TV seriálu "Open House" a o tři roky později v seriálu "Laurie Hill". Zahrála si i v komedii "Šišouni v New Yorku" (1993).  V roce 1994 nabídla televize ABC Ellen DeGeneres vlastní seriál "ELLEN". Název Ellen si seriál vysloužil proto, že měl tak velký divácký úspěch, že původní název These Friends Of Mine se zrušil.  Pronikla i do filmu, hrála hlavní roli Marthy Alstonové ve snímku "Mr. Wrong", vedlejší ve snímcích jako "EDtv" nebo "The Love Letter", dala hlas rybičce Dory v animovaném hitu "Hledá se Nemo", nebo jednomu ze psů ve filmu "Dr. Dolittle". V roce 2010 se proslavila jako porotce v deváté řadě talentové soutěže American Idol (v ČR formát známý jako Česko hledá SuperStar), objevila se v této roli i v jednom z dílů animovaného seriálu "Simpsonovi" (epizoda "Judge Me Tender"). Roku 1997 se v talk-show Oprah Winfrey ("The Oprah Winfrey Show") veřejně přihlásila ke své lesbické orientaci a stala se významnou představitelkou LGBT hnutí a boje proti AIDS. Do roku 2000 chodila s herečkou Anne Heche. V roce 2004 začala chodit s herečkou Portia de Rossi, kterou si 16. srpna 2008 vzala v jejich domě v Beverly Hills. DeGeneress a Rossi žijí v Beverly Hills se třemi psy a čtyřmi kočkami. 6. srpna 2010 si de Rossi podala návrh na změnu jména na Portia Lee James DeGeneres. Návrh byl schválen 23. září 2010.

Ellen DeGeneres (* 26. ledna 1958 Metairie, Louisiana) je americká komička, herečka a televizní bavička, která se proslavila ve své televizní show "The Ellen DeGeneres Show" a v sitcomech "Ellen" (1994–1998) a "The Ellen Show" (2001–2002). Je držitelkou 14 cen Emmy.

艾伦·李·德杰尼勒斯(Ellen Lee DeGeneres,1958年-1月26日)是一位美国演员、喜剧演员、主持人、作家及制作人,现在她主持脱口秀节目《艾伦·狄珍妮秀》(The Ellen DeGeneres Show)及在《美国偶像》(American Idol)第九季担任评审。主持第79届、第86届奥斯卡金像奖,亦曾多次凭《艾伦·狄珍妮秀》获得艾美奖。


Strašidelný dům ve Strašicích.

V roce 2009 se česká média, vědci i paravědci zajímali o tzv. strašidelný dům ve Strašicích, kde se odehrávaly záhadné jevy jako samovolné hoření zásuvek, praskání skel a žárovek a podobně. Mluvčí ČEZ na konci října prohlásil, že jde o vysokofrekvenční jevy, které nejsou popsány v žádné odborné literatuře, a že svědky jevů byli i dva technici ČEZ. Člen klubu skeptiků Sisyfos a bývalý ředitel Fyzikálního ústavu ČSAV Luděk Pekárek naproti tomu tvrdil, že vysvětlovat dění v domě působením nějaké nahromaděné energie nebo dokonce nadpřirozenými silami je nesmysl a příčiny je třeba hledat v lidech a ne v nějakých vnějších silách a elektromagnetických polích. Studie Ing. Cimbolince pro firmu ČEZ Distribuce určila jako příčinu daných jevů rekonstrukci železniční tratě a nádraží v Rokycanech. Koleje byly spojeny s lokomotivami a s kolejemi, jak se ukázalo, bylo spojeno v Rokycanech, i když nezáměrně, staré kovové potrubí s asfaltovou izolací. Na elektrifikované železniční trati vznikající vysokofrekvenční signál se tedy šířil do vzdálenějších míst díky kovové trubce v zemi (kam se dostal galvanickou vazbou), která je dobrý vodič. Po odkrytí zeminy před domkem Mračkových se vysokofrekvenční energie (dosud pohlcovaná zeminou) dostala až na základový zemnič, který je u Mračků pod celým domem a sloužil za jakousi anténu, zachycující vysokofrekvenční energii z potrubí. Skutečně také po tom, co bylo potrubí zahrnuto, ustaly u Mračků výboje v zásuvkách a už jenom vyskakovaly jističe. Jističe vypadávaly později i v Hořovicích s tím, jak pokračovaly práce na trati. Příčina tohoto jevu nebyla 8. července 2010 vysvětlena.

Fikce a atrakce.

Strašidelné domy se často vyskytují v gotické fikci a jako druh atrakce v zábavních parcích. Jeden z nejznámějších případů je popsán v knize "Horor v Amityville".

Strašidelný dům je dům nebo jiná budova, o kterém se věří, že je obýván duchy zemřelých, kteří mohou být bývalými obyvateli nebo vlastníky. Parapsychologové přisuzují strašení duchům zemřelých nebo jako jev, který je následkem násilných nebo tragických událostí v budově, jako třeba vražda, sebevražda nebo náhlá smrt. Nabízejí se též vysvětlení na bázi Occamovy břitvy, která přisuzují jevy spojované se strašením dezinterpretaci přirozených zvuků v konstrukcích, živým snům, lidské ovlivnitelnosti a přítomnosti toxických látek, které mohou způsobit halucinace.

鬼屋是指因发生过凶案或者单纯因年久失修,荒废的外观引起人们心中的恐惧而被认为内里有妖怪或鬼魂灵体出没的民宅一律被称为鬼屋。另外,游乐园里也有以人工制作出妖怪等为了惊吓游客的游乐设施,也被称为鬼屋。


2012年温布尔登网球锦标赛

126. ročník.

Návštěva členů královské rodiny.

Po 42 letech, poprvé od roku 1970, grandslam navštívil britský následník trůnu princ Charles s chotí vévodkyní Camillou. Z královské lóže centrálního dvorce přihlíželi zápasu šestinásobného šampióna Rogera Federera, který vyřadil Itala Fabia Fogniniho. Hráči se díky návštěvě následníka trůnu při příchodu a odchodu z kurtu uklonili. Tato povinnost byla zrušena prezidentem klubu princem Edwardem v roce 2003. Na čtvrtfinálovém utkání Federera s Michailem Južným byli přítomni princ William s chotí vévodkyní Catherine. Mezi hosty také patřili wimbledonští vítězové včetně Andre Agassiho, Steffi Grafové a Roda Lavera.

Překvapení turnaje.

Největším překvapením turnaje se stala porážka dvojnásobného vítěze a světové dvojky Rafaela Nadala, který 28. června ve druhém kole nestačil na Čecha Lukáše Rosola. Před utkáním stý hráč světa Rosol prohlásil: "„I Nadal je jen člověk, na trávě ho můžu porazit.“" Úvodní sadu po vyrovnaném průběhu ztratil český tenista v tiebreaku 9:11, přestože měl tři setboly. Další dva sety si připsal vždy poměrem 6–4. Ve čtvrtém dějství, kdy Rosol snížil úspěšnost podání a dvě z nich prohrál, dominoval Španěl 6–2. Před pátou rozhodující sadou byla pro nastupující tmu zatažena střecha, což si vyžádalo 40minutovou přestávku. Na uměle osvětleném dvorci Nadal prohrál hned svůj první servis a nedokázal jej už zpátky získat. Rosol hrál přesnou a tvrdou nátlakovou hru s rychlostí forhendů až 155 kilometrů za hodinu. Celkově zahrál 65 vítězných míčů a 22 es. Utkání zakončil po třech hodinách a osmnácti minutách esem v čisté hře a konečným poměrem 6–4. Nadal tak vypadl poprvé po sedmi letech již ve druhém kole grandslamu.  BBC po zápase uvedla: "„Rosol neudělal chybu, předvedl šílený výkon. Vůbec nezáleželo na tom, kdo stál na druhé straně kurtu. Je to úžasné, vůbec jsme o něm nevěděli, přitom předvádí takový tenis.“" Český tenista na pozápasové tiskové konferenci sdělil: "„Nevím, co mám říci. Jsem plný emocí. Nejsem jenom překvapený, je to jako zázrak.“"  6. nasazený Tomáš Berdych vypadl již v úvodním kole, což znamenalo další překvapení turnaje. K překvapením se zařadila také výhra britsko-dánského páru Marray a Nielsen v mužské čtyřhře, který startoval na divokou kartu udělenou pořadateli. Ani jeden z vítězů nikdy předtím nefiguroval na žebříčku ATP v první stovce dvouhry a Marrayovo nejlepší umístění ve čtyřhře bylo 74. místo.

Rekordy a zajímavosti.

65. tenistka světové klasifikace Kazaška Jaroslava Švedovová dosáhla 30. června jako první žena v otevřené éře tenisu na tzv. Zlatý set, když v úvodní sadě třetího kola nedovolila italské turnajové desítce Saře Erraniové uhrát ani jeden míč a vyhrála jej poměrem 6–0. Utkání pak dovedla do vítězného konce poměrem 6–4 ve druhém setu a postoupila do osmifinále. Tento výkon se od roku 1968 podařil pouze Američanu Billu Scanlonu, který jej docílil v sezóně 1983.  Poté, co v úvodním kole prohráli Lleyton Hewitt, Bernard Tomic, Matthew Ebden a Marinko Matosevic, do druhé fáze Wimbledonu poprvé od roku 1938 nepostoupil žádný mužský australský tenista.  30. června šestnáctý nasazený Chorvat Marin Čilić zdolal ve třetím kole Američana Sama Querreyho po pětisetové bitvě 7–6, 6–4, 6–7, 6–7 a 17–15. Čas utkání činil 5 hodin a 31 minut, což znamenalo druhý nejdelší zápas ve Wimbledonu, když jej předstihlo pouze nejdelší utkání historie tenisu v roce 2010.  30. června skončilo čtyřsetové utkání mužské dvouhry mezi Britem Andy Murraym a Kypřanem Marcosem Baghdatisem ve 23.02 hodin místního času, čímž se stalo nejdéle hraným zápasem do nočních hodin ve wimbledonské historii.  Poprvé v historii wimbledonského turnaje mužskou čtyřhru vyhrál pár, který se do soutěže dostal na divokou kartu. Britsko-dánský pár Jonathan Marray a Frederik Nielsen v průběhu turnaje vyřadil 8. a 9. nasazený tým, v semifinále 2. nasazený pár M. Bryan a B. Bryan a ve finále v pěti setech 5. nasazenou švédsko-rumunskou dvojici Robert Lindstedt a Horia Tecău.  Jonathan Marray se díky svému překvapivému titulu stal vůbec prvním britským vítězem ve Wimbledonu od roku 1936. Frederik Nielsen se stal prvním vítězem grandslamu i Wimbledonu v historii dánského tenisu.  Jejich vítězný titul povzbudil britské fanoušky a částečně překryl zklamání z porážky Murrayeho ve finále dvouhry.  Skot Andy Murray, 4. místo v žebříčku ATP, se počtvrté ve své kariéře probojoval do finále grandslamu a poprvé na Wimbledonu. Zároveň to bylo poprvé od roku 1936, co nějaký britský tenista hrál ve finále mužské dvouhry na Wimbledonu.  Oběma vítězům v soutěžích dvouhry bylo v době konání wimbledonského finále více než 30 let (oba ročník narození 1981). V ženské dvouhře zvítězila třicátnice po 22 letech (v roce 1990 vyhrála dvouhru naposledy Martina Navrátilová). U mužů se tak stalo naposledy v roce 1975, tedy před 37 lety. Oba vítězové starší 30 let vyhráli v roce 1975, kdy mezi muži triumfoval Arthur Ashe a mezi ženami Billie Jean Kingová. Oběma tehdy bylo 31 let. Kromě toho v aktuálním ročníku byli všichni vítězové tří soutěží čtyřher, vyjma Dána Frederika Nielsena, starší třiceti let.  Poprvé v historii se čtyři finále, s výjimkou sobotní ženské dvouhry, hrála pod zataženou střechou centrálního dvorce. Všechna tři finále čtyřher se dohrávala za umělého osvětlení ve večerních hodinách.  Vítězka dvouhry a ženské čtyřhry Serena Williamsová překonala vlastní wimbledonský rekord, když během singlové soutěže v sedmi utkáních soupeřkám „nastřílela“ celkem 102 es. V přepočtu jde o průměr 14,7 esa na jedno utkání. 102 es představuje (při čtyřech bodech v jedné hře) celkem 25,5 vyhraných gamů, což odpovídá více než čtyřem získaným setům přímo z podání (Williamsová odehrála celkem 17 setů, z toho 14 vítězných).  Skot Andy Murray se mohl po dlouhých 76 letech stát prvním britským vítězem v mužské dvouhře, ale v boji o titul podlehl Federerovi. Naposledy předtím se podařilo získat titul domácímu hráči v roce 1936, kdy zvítězil Angličan Fred Perry. V mužské čtyřhře byl součástí vítězného páru Jonathan Marray, první Brit od roku 1936, kdy titul získali Pat Hughes a Raymond Tuckey.  Eugenie Bouchardová se stala prvním kanadským tenistou v historii, který vyhrál dvouhru na grandslamu, včetně seniorských soutěží. Kanaďanka triumfovala v singlu juniorek. Krátce po ní získal titul ve dvouhře juniorů také její krajan Filip Peliwo.

Vítězové.

Sedmý titul v mužské dovuhře získal Švýcar Roger Federer, čímž vyrovnal Samprasův rekord. Celkově se jednalo o jeho rekordní sedmnáctý grandslamový titul z dvouhry. Výhra mu zajistila návrat na čelo světové klasifikace. Ženskou dvouhru popáté vyhrála Američanka Serena Williamsová a vyrovnala počet titulů sestry Venus. Celkově se jednalo o její čtrnácté vítězství v soutěži ženské dvouhry na Grand Slamu.  V mužské čtyřhře zvítězil britsko-dánský pár Jonathan Marray a Frederik Nielsen, který startoval na divokou kartu. Pro oba hráče titul představoval premiérové vítězství na Grand Slamu.  V ženské čtyřhře dominovaly americké sestry Serena a Venus Williamsovy. Výhra pro obě znamenala pátý wimbledonský a celkově třináctý grandslamový titul z této soutěže. Smíšenou čtyřhru vyhrála americká dvojice Mike Bryan a Lisa Raymondová. Pro Raymondovou titul představoval druhé wimbledonské vítězství v mixu a celkově pátý grandslamový titul v této soutěži. Pro Mika Bryana to byl první titul z wimbledonského mixu a celkově třetí grandslamová výhra.

Čeští tenisté.

Výkony českých hráčů.

V mužské dvouhře došli do 3. kola Lukáš Rosol, který ve druhé fázi zdolal Rafaela Nadala a Radek Štěpánek, který skončil na raketě světové jedničky Novaka Djokoviće. V ženském singlu podlehla Petra Kvitová ve čtvrtfinále pozdější vítězce Sereně Williamsové. Nejlepšího – finálového výsledku, dosáhl pár Andrea Hlaváčková a Lucie Hradecká, který v boji o titul ženské čtyřhry nestačil na sestry Williamsovy. Finále soutěže ženských legend si zahrála Jana Novotná s Martinou Navrátilovou. Z utkání odešly poraženy dvojicí Davenportová a Hingisová.

Dotace turnaje.

Celkový rozpočet Wimbledonu 2012 činil £16 060 000, což znamenalo nárůst proti předchozímu ročníku, jehož dotace byla ve výši £14 600 000. Všechny částky jsou vypláceny v librách (£); částky v soutěžích čtyřher jsou uváděny na pár.

Odhlášení tenisté.

Nej.borec Francie Místo narození nevím

Obdržení divoké karty.

Následující hráči obdrželi od pořadatelů turnaje divokou kartu (Wild Card) do hlavních soutěží.

Postupující z kvalifikace.

Následující hráči postoupili do hlavních soutěží turnaje z kvalifikace.

Wimbledon 2012, třetí tenisový grandslam sezóny, probíhal od pondělí 25. června do neděle 8. července. Událost se tradičně konala na travnatých dvorcích v londýnském All England Lawn Tennis and Croquet Clubu, který ji pořádal společně s Mezinárodní tenisovou federací. Grandslam představoval jediný turnaj velké čtyřky hraný na tomto povrchu a patřil do profesionálních okruhů mužů ATP World Tour 2012 a žen WTA Tour 2012. Vítězové si do žebříčků připsali 2 000 bodů.

2012年温布顿网球锦标赛举办日期是2012年6月25日至7月8日在英国伦敦全英草地网球和门球俱乐部举行,这是第126届温网赛事。温布顿网球锦标赛是年度第三个大满贯赛事。


Popis.

Santálovité jsou poloparazitické keře, stromy a byliny, připojující se kořenovými útvary nazývanými haustoria ke kořenům nebo kmenům a větvím hostitelských rostlin. Listy jsou jednoduché, střídavé nebo vstřícné, bez palistů, někdy redukované na pouhé šupiny. Čepel listů je celokrajná nebo výjimečně ("Jodina") ostře laločnatá. Žilnatina je nejčastěji zpeřená, méně často dlanitá ("Dendrotrophe").  Květenství jsou úžlabní nebo vrcholová, různých typů. Květy jsou drobné, zelenavé, jednopohlavné nebo oboupohlavné, pravidelné, nejčastěji 3 až 5-četné. Okvětí je ve spodní části často srostlé v číšku až trubku. Tyčinek je stejný počet jako okvětních lístků a jsou přirostlé k okvětí. V květech bývají přítomna laločnatá nektária. Semeník je svrchní až spodní, srostlý nejčastěji ze 3 plodolistů, s jedinou čnělkou a 1 až 4 vajíčky. Obsahuje jedinou komůrku, zřídka více (5 až 12). Plodem je oříšek nebo peckovice.

Rozšíření.

Čeleď v současném pojetí zahrnuje téměř 1000 druhů ve 44 rodech. Santálovité jsou celosvětově rozšířenou čeledí. Největší druhové rozmanitosti dosahují v tropech a subtropech.  V květeně České republiky je čeleď zastoupena druhem jmelí bílé ("Viscum album") a 8 druhy rodu lněnka ("Thesium"). V rámci Evropy je nejvíce druhů soustředěno ve Středomoří. Z pozemních rostlin je to mimo různých druhů lněnky prutnatec bílý ("Osyris alba"), prutnatec "Osyris quadripartita" a v jv. Evropě druh "Comandra elegans". Ze stromových druhů se ve Středomoří vyskytuje "Arceuthobium oxycedri", parazitující na jalovci, na Azorských ostrovech "Arceuthobium azoricum" a v jz. Středomoří jmelí "Viscum cruciatum".

Taxonomie.

Santálovité v původním smyslu zahrnovaly asi 500 druhů v 36 rodech. Na základě molekulárních studií APG byla vřazena čeleď jmelovité ("Viscaceae"), odlišující se zejména jednopohlavnými květy, vstřícnými listy a typem plodů (bobule oproti peckovici nebo oříšku).

Význam.

Nejvýznamnější rostlinou z této čeledi je santalovník bílý ("Santalum album"), strom pocházející z Indonésie a poskytující vonné santalové dřevo obsahující známou santalovou silici. Větévky jmelí jsou v Evropě symbolem Vánoc, podobně jako "Phoradendron tomentosum" v USA. Lepkavé bobule jmelí byly v dřívějších dobách používány k lapání drobnějších ptáků.  Druh "Acanthosyris paulo-alvinii" parazituje na kakaovníku a způsobuje škody na brazilských kakaových plantážích.

Přehled rodů.

"Acanthosyris", "Amphorogyne", "Antidaphne", "Arceuthobium", "Austroamericium", "Buckleya", "Cervantesia", "Choretrum", "Chrysothesium", "Cladomyza", "Comandra", "Daenikera", "Dendromyza", "Dendrophthora", "Dendrotrophe", "Dufrenoya", "Elaphanthera", "Eubrachion", "Exocarpos", "Geocaulon", "Ginalloa", "Jodina", "Korthalsella", "Lacomucinaea", "Lepidoceras", "Leptomeria", "Mida", "Myoschilos", "Nanodea", "Nestronia", "Notothixos", "Okoubaka", "Omphacomeria", "Osyridicarpos", "Osyris", "Phacellaria", "Phoradendron", "Pilgerina", "Pyrularia", "Rhoiacarpos", "Santalum", "Scleropyrum", "Spirogardnera", "Staufferia", "Thesium", "Viscum"

Santálovité ("Santalaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu santálotvaré ("Santalales"). Jsou to poloparazitické zelené dřeviny a byliny, rozšířené po celém světě. Z rostlin rostoucích v České republice sem patří jmelí a lněnky. Santalovník bílý je zdrojem známého vonného santalového dřeva.

檀香科约45属约1400种,广泛分布在全球热带和温带地区。中国有10余属约30种,分布在全国各地。


Popis.

Zástupci čeledi kýlatcovité jsou nízké až vysoké stromy s jednoduchými vstřícnými nebo přeslenitými listy s drobnými opadavými palisty. Mladé větévky jsou často hustě pýřité, odění je složeno z jednoduchých nebo hvězdovitých chlupů. Květy jsou souměrné, oboupohlavné, uspořádané v nápadných hroznech, někdy redukovaných na několik květů. Zřídka jsou květy jednotlivé. Kalich je pětičetný, často jasně zbarvený, u některých rodů je jeden plátek zvětšený a přeměněný v ostruhu. Koruna je složena z 5, 3 nebo 1 plátku, zřídka jsou květy bezkorunné (některé druhy kýlatce). Tyčinka je pouze jedna, obvykle se ztlustlou nitkou. Semeník je svrchní nebo spodní, se 3 nebo jedinou komůrkou a jednou čnělkou. V každém plodolistu jsou 2 až mnoho vajíček. Plodem je mnohasemenná tobolka nebo je plod křídlatý a nepukavý, jednosemenný.

Rozšíření.

Čeleď kýlatcovité zahrnuje asi 190 druhů v 7 rodech. Největší rody jsou kýlatec ("Vochysia", asi 100 druhů) a "Qualea" (asi 60 druhů). "Vochysiaceae" se vyskytují v tropické Střední a Jižní Americe a v rovníkové západní Africe. Centrum rozšíření je v nížinných až montánních deštných lesích a na savanách tropické Ameriky. V Africe se vyskytují pouze 3 druhy ve 2 rodech.

Ekologické interakce.

Druhy rostoucí v savanách jsou často přizpůsobeny periodickým požárům a mají tlustou korkovitou borku, pokroucený vzrůst a opadavé listy. Některé druhy, např. "Vochysia pumila", mají podzemní dřevnatý kmen, z nějž rostlina po požáru opět obráží. Některé druhy, např. "Erisma laurifolium", náležejí mezi nejvyšší stromy Amazonie.  Květy kýlatcovitých jsou opylovány nejčastěji samotářskými včelami, některé druhy lišaji. Většina druhů má křídlatá semena nebo celé plody a jsou šířeny větrem. Druh "Erisma calcaratum", rostoucí v zaplavovaných lesích, má lehké korkovité plody, které jsou roznášeny vodou.

Taxonomie.

Čeleď "Vochysiaceae" je členěna do dvou jasně vyhraněných tribů:  V tradičních taxonomických systémech byla čeleď "Vochysiaceae" řazena do blízkosti čeledi vítodovité ("Polygalaceae"), buď přímo do řádu vítodotvaré, "Polygalales" (Cronquist, Dahlgren) nebo do blízkého řádu "Vochysiales" (Tachtadžjan). Tento závěr se ukázal jako mylný a v molekulárním systému APG byla tato čeleď zařazena do řádu myrtotvaré ("Myrtales"). Nejblíže příbuznou větví je podle kladogramů APG čeleď myrtovité ("Myrtaceae").

Význam.

Mnohé druhy jsou využívány lokálně jako zdroj dřeva. "Erisma uncinatum" je v Amazonii komerčně důležitý zdroj stavebního dřeva. Některé druhy kýlatce ("Vochysia") jsou pro svůj rychlý vzrůst používány jako stínící dřevina mladých mahagonových plantáží.  Plody "Erisma splendens" a "Erisma japura" jsou sezónně důležitou potravinou amazonských indiánů. Ti je asi na týden namáčejí do vody, potom je rozdrtí, zabalí do listů a vylisují. Získaná hmota má sýrovitou konzistenci a lehce páchne.

Přehled rodů.

"Callisthene", "Erisma", "Erismadelphus", "Korupodendron", "Qualea", "Salvertia", "Vochysia"

Kýlatcovité ("Vochysiaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu myrtotvaré ("Myrtales"). Jsou to stromy se vstřícnými listy, vyskytující se v tropické Americe a v Africe. Květy jsou dvoustranně souměrné a mají pouze jedinou tyčinku. Některé druhy jsou těženy pro dřevo.

蜡烛树科(学名:)又名囊萼花科或独蕊科,共有8属约200种,分布在非洲西部和中美洲及南美洲的热带地区。


Klubová kariéra.

Stoke City.

Steve Bould začínal s fotbalem v týmu Stoke City, mužstvu z jeho rodného města Stoke-on-Trent. První profesionální smlouvu podepsal v roce 1980 a svůj debut za první tým si odbyl o rok později, kdy v září 1981 nastoupil jako pravý obránce k utkání proti Middlesbrough. Stoke City tento zápas prohrálo 2-3. Aby mladý Steve získal zkušenosti, byl v říjnu 1982 poslán na hostování do týmu Torquay United. Během svého hostování odehrál devět ligových utkání.  Po svém návratu z hostování se Bould pomalu stával hráčem základní sestavy. V sezoně 1983-84 již odehrál 43 utkání a následující ročník jen o jedno utkání méně. Zbrzdilo ho až poranění zad v sezoně 1986-87, které si vyžádalo operaci. Po svém návratu v sezoně 1987-88 opět navázal na své dřívější výkony a potvrdil pověst nejlepšího obránce druhé ligy. Po sezoně o něj projevil zájem Everton a Arsenal. Bould si vybral londýnský celek a zamířil do něj za přestupní částku 390 000 liber.

Arsenal.

Po svém příchodu do Arsenalu se stal součástí "slavné čtyřky" (označení pro tehdejší obrannou řadu Arsenalu) společně s Tony Adamsem, Nigelem Winterburnem a svým bývalým spoluhráčem ze Stoke City Lee Dixonem. Ihned ve své první sezoně získal s Arsenalem ligový titul a tento triumf si znova zopakoval o dva roky později. V sezoně 1991-1992 byl fanoušky klubu zvolen hráčem roku.  15. srpna 1992 vstřelil Bould první gól Arsenalu v nově vzniklé ligové soutěži Premier League. Arsenal tento duel s Norwichem City nakonec prohrál 2-4. Přestože se Arsenalu v premiérovém ročníku Premier League nedařilo a skončili až na desátém místě, tak naopak v pohárových soutěžích získali double, když vyhráli jak FA Cup tak i Ligový pohár. V následující sezoně vyhrál Bould s Arsenalem evropský Pohár vítězů pohárů. Triumfu v Premier League se dočkal v sezoně 1997-98, kdy pod novým manažerem Arsène Wengerem získali nejen ligový titul, ale i FA Cup. Za Arsenal celkově odehrál 372 soutěžních utkání a vstřelil osm branek.

Sunderland.

Konec své fotbalové kariéry strávil Steve Bould v Sunderlandu, do kterého přestoupil v roce 1999 za 500 000 liber. Po odchodu Kevina Balla v prosinci 1999 se Steve stal novým kapitánem mužstva. Sezonu zakončili na sedmém místě. Bould zůstal v klubu až do září 2000, kdy kvůli artritidě oznámil konec své fotbalové kariéry.

Reprezentace.

Přestože byl Steve Bould součástí jedné z nejlepších obran přelomu osmdesátých a devadesátých let, odehrál za výběr Anglie pouhé dva zápasy. Svého prvního zápasu se dočkal až ve svých 31 letech.

Trenérská kariéra.

Po ukončení své fotbalové kariéry se v červnu 2001 vrátil do Arsenalu, kde se stal trenérem mládežnických týmů. Byl hlavním trenérem týmu Arsenalu do 18 let, se kterým vyhrál Premier Academy League 2008-09, 2009-10 a FA Youth Cup 2008-09. Od sezony 2012-13 nahradil na postu asistenta manažera Pata Rice, který po dlouhých 48 letech strávených v Arsenalu odešel do fotbalového důchodu.

Ocenění.

Klubové.

Stoke City Arsenal

Stephen Andrew "Steve" Bould (* 16. listopadu 1962 ve Stoke-on-Trent) je bývalý anglický fotbalový obránce, který v současnosti zastává post asistenta manažera v anglickém Arsenalu.

史堤夫·保特 (Stephen Andrew "Steve" Bould,1962年-1月16日),英格兰人,前足球运动员,现为英超球会阿仙奴的副总教练。


Popis.

Myrtovité jsou keře a stromy se vstřícnými nebo střídavými jednoduchými celokrajnými listy. Borka se často loupe v charakteristických tenkých plátech a šupinách. Listy mají nejčastěji zpeřenou žilnatinu, charakteristickým znakem je přítomnost průsvitných teček na ploše čepele tvořených siličnými žlázkami. Palisty jsou prchavé nebo chybějí.  Květy jsou pravidelné, oboupohlavné, 4 až 5-četné, ve vrcholových nebo úžlabních květenstvích, řidčeji jednotlivé. V květech je přítomna dobře vyvinutá češule. Kališní a korunní lístky jsou volné nebo srostlé, kalich někdy srůstá v kruhovitě nebo nepravidelně pukající číšku. Tyčinek je mnoho. Tyčinky většinou opadávají vcelku spolu s korunou, a to záhy po odkvětu. Semeník je spodní nebo polospodní, srostlý ze 2 až 5 plodolistů, s jedinou čnělkou s hlavatou bliznou. V každém plodolistu je 2 až mnoho vajíček. Plodem je bobule nebo tobolka, vzácně oříšek.

Rozšíření.

Čeleď myrtovité zahrnuje přes 4600 druhů ve 131 rodech. Počet druhů v jednotlivých rodech záleží na taxonomickém pojetí. Jako největší rody jsou uváděny "Eugenia" a "Syzygium" (přes 1000 druhů). Myrtovité jsou rozšířeny v tropech a subtropech celého světa. Centra největší druhové diversity jsou v tropické Americe a v Austrálii. V chladných oblastech severní polokoule není čeleď zastoupena. V Evropě je původní jediný druh, myrta obecná ("Myrtus communis"), rostoucí ve Středomoří.  Myrtovité se vyskytují na nejrůznějších typech pozemních biotopů s výjimkou velmi suchých oblastí.

Ekologické interakce.

Květy myrtovitých bývají vonné a jsou opylovány různým hmyzem, ptáky nebo drobnými savci hledajícími většinou nektar. U mnohých zástupců přebírají funkci koruny nápadné, často pestře zbarvené tyčinky. Semena z dužnatých plodů jsou šířena ptáky a savci vyhledávajícími bobule, zatímco drobná semena z tobolek jsou šířena zpravidla větrem nebo vodou.

Zajímavosti.

Některé druhy australských blahovičníků patří mezi nejvyšší stromy na Zemi. Za nejvyšší druh je považován "Eucalyptus regnans", dorůstají výšky až přes 100 metrů.

Taxonomie.

Myrtovité jsou jasně vymezenou čeledí, naproti tomu pojetí rodů a zařazení velkého počtu druhů je problematické, neustálené a má složitou historii a velké množství synonym. Tradičně byly rody vymezeny morfologií kalichu a charakterem češule, tyto znaky se však ukazují jako dosti pohyblivé a použitelné spíše na druhové než rodové úrovni.  V současné taxonomii je čeleď "Myrtaceae" klasifikována v širším pojetí a je členěna na 2 podčeledi. Podčeleď Psiloxyloideae obsahuje pouze 2 rody ve 2 tribech. Tribus "Heteropyxideae" obsahuje jihoafrický rod "Heteropyxis" se 3 druhy, tribus "Psiloxyleae" zahrnuje jediný druh, "Psiloxylon mauritianum", pocházející z Maskarénských ostrovů. V prvních verzích systému APG (APG I z r. 1998, APG II, 2003) byly oba rody řazeny do samostatných čeledí "Heteropyxidaceae" a "Psiloxylaceae", podobně jako v některých tradičních systémech (např. Dahlgren, Tachtadžjan). V myrtovitých se objevily až v systému APG III z r. 2009.  Podčeleď Myrtoideae zahrnuje drtivou většinu zástupců čeledi. Je dále členěna do systému celkem 15 tribů.  Tradiční členění na podčeledi "Leptospermoideae" a "Myrtoideae" se ukázalo jako nepřirozené. Nejblíže příbuznou větví je čeleď "Vochysiaceae".

Význam.

Celá řada druhů myrtovitých má jedlé plody. Jako ovoce je v tropech pěstována především kvajáva ("Psidium guajava") a fejchoa ("Acca sellowiana"). Lokální význam mají plody mnohých dalších druhů z rodů "Campomanesia", eugenie ("Eugenia"), myrcie ("Myrcia"), myrciarie ("Myrciaria"), psidium ("Psidium"), pocházejících vesměs z tropické Ameriky, a také afrických a asijských druhů rodu hřebíčkovec ("Syzygium").  Známé koření hřebíček jsou sušená nerozvinutá poupata hřebíčkovce vonného ("Syzygium aromaticum"), pocházejícího z Moluckých ostrovů. Ze Střední Ameriky pochází pimentovník pravý ("Pimenta dioica"), poskytující nové koření. Z různých druhů myrtovitých jsou získávány silice používané při výrobě parfémů a jako antiseptikum, např. z některých druhů blahovičníku, z australské korymbie "Corymbia citriodora" a jihoamerického pimentovníku "Pimenta racemosa". Z australského druhu kajeput střídavolistý ("Melaleuca alternifolia") je získáván tzv. tea tree olej, používaný mj. jako účinné antiseptikum.  Blahovičníky ("Eucalyptus") rychle rostou a patří mezi komerčně významné dřeviny. Jsou pěstovány v klimaticky příhodných oblastech celého světa. Kůra některých druhů blahovičníků je velmi bohatá na třísloviny, např. australský "Eucalyptus astringens" jich obsahuje až 50%. Novozélandský železnec ztepilý ("Metrosideros excelsa") je znám jako 'železné dřevo'.  Mnohé druhy zejména z rodů blahovičník ("Eucalyptus"), kajeput ("Melaleuca"), štětkovec ("Callistemon"), balmín ("Leptospermum") a "Rhodomyrtus" jsou pěstovány v teplých krajích jako okrasné dřeviny. Myrta obecná ("Myrtus communis") je občas pěstována jako pokojová nebo hrnková rostlina.

Přehled rodů.

"Acca", "Accara", "Actinodium", "Agonis", "Algrizea", "Allosyncarpia", "Aluta", "Amomyrtella", "Amomyrtus", "Angophora", "Archirhodomyrtus", "Arillastrum", "Astartea", "Asteromyrtus", "Astus", "Austromyrtus", "Babingtonia", "Backhousia", "Baeckea", "Balaustion", "Barongia", "Basisperma", "Blepharocalyx", "Callistemon", "Calycolpus", "Calycorectes", "Calyptranthes", "Calyptrogenia", "Calytrix", "Campomanesia", "Chamaelaucium", "Chamguava", "Cheyniana", "Cloezia", "Corymbia", "Corynanthera", "Curitiba", "Darwinia", "Decaspermum", "Enekbatus", "Ericomyrtus", "Eucalyptopsis", "Eucalyptus", "Eugenia", "Euryomyrtus", "Gossia", "Harmogia", "Heteropyxis", "Homalocalyx", "Homalospermum", "Homoranthus", "Hottea", "Hypocalymma", "Hysterobaeckea", "Kanakomyrtus", "Kania", "Kardomia", "Kjellbergiodendron", "Kunzea", "Legrandia", "Lenwebbia", "Leptospermum", "Lindsayomyrtus", "Lithomyrtus", "Lophomyrtus", "Lophostemon", "Luma", "Lysicarpus", "Malleostemon", "Marlierea", "Melaleuca", "Meteoromyrtus", "Metrosideros", "Micromyrtus", "Mitranthes", "Mitrantia", "Mosiera", "Myrceugenia", "Myrcia", "Myrcianthes", "Myrciaria", "Myrrhinium", "Myrtastrum", "Myrtella", "Myrteola", "Myrtus", "Neofabricia", "Neomitranthes", "Neomyrtus", "Ochrosperma", "Octamyrtus", "Osbornia", "Oxymyrrhine", "Pericalymma", "Pileanthus", "Pilidiostigma", "Pimenta", "Pleurocalyptus", "Plinia", "Pseudanamomis", "Psidium", "Psiloxylon", "Purpureostemon", "Rhodamnia", "Rhodomyrtus", "Rinzia", "Ristantia", "Sannantha", "Scholtzia", "Seorsus", "Siphoneugena", "Sphaerantia", "Stenostegia", "Stereocaryum", "Stockwellia", "Syncarpia", "Syzygium", "Taxandria", "Tepualia", "Thaleropia", "Thryptomene", "Triplarina", "Tristania", "Tristaniopsis", "Ugni", "Uromyrtus", "Verticordia", "Welchiodendron", "Whiteodendron", "Xanthomyrtus", "Xanthostemon"

Myrtovité ("Myrtaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu myrtotvaré ("Myrtales"). Je to velká čeleď, zahrnující přes 4600 druhů ve 131 rodech. Myrtovité jsou dřeviny s jednoduchými celokrajnými listy. Květy mají pravidelné, čtyřčetné nebo pětičetné, se spodním semeníkem a často s množstvím nápadných tyčinek. Čeleď je rozšířena v tropech a subtropech celého světa, nejvíc druhů roste v tropické Americe a Austrálii. V Evropě roste jediný zástupce, středomořská myrta obecná. Mezi myrtovité patří některé užitkové rostliny poskytující ovoce (kvajáva, fejchoa), koření (hřebíček, nové koření) nebo vonné silice (tea tree, eukalypty).

桃金娘科(学名:)是桃金娘目之下的一个双子叶植物的科。主要产于澳洲和美洲的热带和亚热带地区,有100属约3000种,包括有香桃木属、丁子香及桉树等植物。当中在中国原产有8属,引种了5属,共有136种。台湾有9属30种。


AIM-120先進中程空對空飛彈

Vývoj.

AIM-120 vznikla na základě dohody mezi USA a několika dalšími členy NATO, jejímž cílem bylo vyvinout střely vzduch-vzduch a vzájemně sdílet technologii výroby. Podle této dohody měly USA vyvinout novou generaci řízené střely středního dosahu (AMRAAM) a Evropa měla vyvinout novou generaci řízené střely krátkého dosahu (ASRAAM). V září 1991 začalo po zdlouhavém vývoji nasazování střel AMRAAM(AIM-120A) v letkách F-15 Eagle amerického letectva. Brzy následovalo americké námořnictvo (v roce 1993) ve svých letkách F/A-18 Hornet.

Varianty.

AIM-120A - První verze byla vybavena naváděcím modulem "WGU-16/B", hlavicí "WDU-33/B" s 22kg výbušniny a 198 samostatnými projektily a raketovým motorem "WPU-6/B". V současné době se již nevyrábí.  AIM-120B - U druhé verze došlo ke změně naváděcího modulu na typ "WGU-41/B". Raketa také získala jiný procesor, který umožňoval snadnější upgrade softwaru. Verze byla vyráběna od roku 1994.  AIM-120C - Verze C měla řídící plochy seříznuty, aby se dala použít i ve vnitřních pumovnicích stroje F-22 Raptor (verze C-3). Řídící sekce byla změněna na "WGU-44/B". Od roku 1999 byla raketa vybavována novými hlavicemi "WDU-41/B" s 20,5 kg účinnější trhaviny (verze C-4).  AIM-120C-5 - Verze AIM-120C-5 byla vyvinuta v roce 2000. Je vybavena motorem "PLUS 5" se 49 kg tuhých pohonných hmot, které dokáže spalovat dvěma různými rychlostmi. Dolet střely dosahuje kolem 105 km. Udávané maximální dolety jsou však přibližně dvoj- až trojnásobkem reálného dostřelu při bojových operacích.  AIM-120C-6 se vyznačuje novým systémem detekce cíle, který je tvořen čtyřmi senzory a účinně doplňuje stávající radarový bezkontaktní zapalovač. Střela tak dokáže lépe detekovat malé a pomalu letící cíle.  AIM-120C-7 zahrnuje vylepšení v dostřelu, odolnosti vůči elektronickému rušení a navádění rakety. Do výzbroje USAF a US Navy se raketa dostala v roce 2008 a v současnosti se prodává také zahraničním zájemcům.  AIM-120D - Nejnovější verze AIM-120D je navíc vybavena navigací GPS a obousměrným datalinkem. Její dolet je údajně až 180 km. Reálný dostřel při bojových operacích je však 50 - 90 km, maximální dostřely se uvádí proti nemanévrujícím cílům při vzájemném přibližování.

Operační nasazení.

Střela AMRAAM byla poprvé nasazena 27. prosince 1992, kdy stroj amerického letectva F-16D sestřelil irácký MiG-25, který narušil bezletovou zónu na jihu Iráku. AMRAAM dosáhla druhého vítězství v lednu 1993, kdy americká F-16C sestřelila irácký MiG-23. Třetí bojové nasazení střely AMRAAM se uskutečnilo v roce 1994, kdy americká F-16C, udržující bezletovou zónu nad Bosnou, sestřelila srbský J-21 Jastreb.  V letech 1998 a 1999 byly střely AMRAAM odpáleny americkou F-15 kvůli porušení bezletové zóny v Iráku. Tentokrát však žádný z cílů nezasáhly. V roce 1999 během Operace spojenecká síla v Kosovu bylo střelami AMRAAM sestřeleno 6 srbských MiGů-29 (4 americkou F-15C, 1 americkou F-16C, 1 holandskou F-16A MLU).  Dne 23. března 2014 sestřelila turecká F-16 syrský MiG-23, který narušil turecký vzdušný prostor.  Na základě dosavadních výsledků je pravděpodobnost zásahu cíle střelou AMRAAM 59%. Ze 17 vystřelených raket jich 10 zasáhlo svůj cíl (šest MiGů-29, jeden MiG-25, jeden MiG-23, jeden J-21 a jeden vrtulník americké armády Black Hawk, který byl zasažen omylem).

AIM-120 AMRAAM ("AMRAAM" - "Advanced Medium Range Air to Air Missile") je raketa typu vzduch-vzduch středního doletu. Jde o radarem naváděnou střelu typu "vystřel a zapomeň" určenou k boji mimo vizuální vzdálenost. AIM-120 AMRAAM je nástupcem předchozí generace střel "Sparrow". Ve srovnání se střelami řady AIM-7 Sparrow je nová raketa rychlejší, menší, lehčí a má vylepšenou schopnost zasahovat cíle v malých výškách. Obsahuje také datalink, jehož prostřednictvím je střela naváděná až do bodu, kdy se zapne její vlastní radar.

AIM-120先进中程空对空导弹(AIM-120 Advanced Medium-Range Air-to-Air Missile,缩写为AMRAAM),通常被暱称为Slammer(猛击者),是美国现役的主动雷达导引空对空导弹(AAM)。


Charakteristika.

Většina zástupců čeledi svlačcovité jsou ovíjivé dřevnaté nebo bylinné liány, nalezneme zde však také byliny, keře a dokonce i stromy (např. povijnice "Ipomoea arborescens"). V rostlinách jsou často přítomny mléčnice obsahující bělavý latex, který je však někdy nezřetelný. Listy jsou střídavé, povětšině jednoduché, přisedlé až dlouze řapíkaté, bez palistů. Žilnatina listů je zpeřená nebo dlanitá. U některých zástupců (kokotice, "Merremia aturensis") jsou listy redukované na šupiny. Čepel listů je nejčastěji srdčitá, méně často hrálovitá, podlouhlá nebo jiných tvarů, celistvá nebo zpeřeně či dlanitě členěná.  Květy jsou často nápadné, oboupohlavné, většinou pravidelné, pětičetné, jednotlivé nebo ve vrcholových či úžlabních květenstvích. Kalich je 5-četný, často vytrvalý, kališní lístky jsou volné. Koruna je srostlá, nejčastěji kolovitá, zvonkovitá nebo nálevkovitá. Tyčinek je 5, přirostlých ke koruně. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů (u některých druhů povijnice i více) a se stejným počtem komůrek. Čnělky jsou volné nebo srostlé. V každém plodolistu je několik (2 až 10) vajíček. Plodem je tobolka (někdy je plod nepukavý nebo puká nepravidelně), měchýřek nebo bobule.  Čeleď svlačcovité zahrnuje více než 1600 druhů v 57 rodech. Největší rody jsou povijnice ("Ipomoea", asi 500 druhů), kokotice ("Cuscuta", 145), žakmontka ("Jacquemontia", 115) a svlačec ("Convolvulus", 100 druhů). Celkem 13 rodů z této čeledi je monotypických, tedy zahrnujících jediný druh.

Rozšíření.

Svlačcovité jsou kosmopolitně rozšířená čeleď. Nejvíce druhů roste v tropech, zejména v Africe a tropické Americe. Vyskytují se v deštných lesích (především nížinných), na savanách i pouštích. Jsou to převážně světlomilné rostliny.  V české květeně tuto čeleď zastupuje svlačec obecný ("Convolvulus arvensis"), opletník plotní ("Calystegia sepium") a několik druhů kokotice ("Cuscuta"). V Evropě se mimo dalších druhů ze zmíněných rodů ve Středomoří vyskytují 2 druhy povijnice ("Ipomoea sagittata" a "I. stolonifera") a keřovitý druh "Cressa cretica".

Ekologické interakce.

Květy svlačcovitých jsou opylovány nejčastěji včelami, přičemž u některých zástupců jsou vytvořeny velmi specializované vazby. Květy často rozkvétají jen na několik hodin a poté opadávají. Některé druhy povijnic rozkvétají na noc a jsou opylovány můrami nebo netopýry. Semena jsou šířena nejčastěji větrem nebo vodou, řidčeji zvířaty.

Taxonomie.

Svlačcovité jsou dobře vymezená čeleď. V současné taxonomii byl vřazen parazitický rod kokotice ("Cuscuta"), řazený dříve do samostatné čeledi kokoticovité ("Cuscutaceae").S nástupem molekulárních metod se pozice čeledi svlačcovité v taxonomickém systému příliš nezměnila. Podle kladogramů APG je sesterskou skupinou čeleď lilkovité ("Solanaceae").

Význam.

Z povijnice batátové ("Ipomoea batatas") pocházejí batáty neboli sladké brambory. Rostlina pochází ze Střední Ameriky, dnes je pěstována po celých tropech a subtropech. Vlhkomilná povijnice vodní ("Ipomoea aquatica") je v Asii oblíbená zelenina.  Z hlíz mexické povijnice počistivé ("Ipomoea purga") se připravují léky proti zácpě, hlístům a vodnatelnosti. Podobným způsobem jsou používány i hlízy "Ipomoea turpethum" v Asii a "Ipomoea pterodes" v Karibiku. Obsahují látky ze skupiny glykoretinů, velmi toxické pro ryby. Nálev z květů povijnice "Ipomoea pes-caprae" se používá na Kubě při střevních potížích a zevně při zánětech kloubů.  Některé druhy svlačcovitých obsahují indolové alkaloidy a mají halucinogenní účinky. Ve Střední Americe jsou takto využívána semena povijnice fialové ("Ipomoea violacea") a "Rivea corymbosa".  Mnohé druhy jsou u nás pěstovány jako letničky, zejména svlačec trojbarevný ("Convolvulus tricolor"), povijnice nachová ("Ipomoea purpurea"), povijnice laločnatá ("Ipomoea lobata"), řidčeji i povijnice dlanitolistá ("Ipomoea quamoclit"). "Argyreia nervosa" je robustní liána, pěstovaná jako okrasná rostlina v teplých krajích. Drobný druh "Dichondra micrantha" je pěstován v teplých oblastech Spojených států jako půdopokryná rostlina nahrazující trávník.  Povijnice "Ipomoea pes-caprae" je pantropicky rozšířený druh, rostoucí na pobřežních písčinách. Občas je také vyséván k jejich zpevnění.

Přehled rodů.

"Aniseia", "Argyreia", "Astripomoea", "Blinkworthia", "Bonamia", "Calycobolus", "Calystegia", "Cardiochlamys", "Cladostigma", "Convolvulus", "Cordisepalum", "Cressa", "Cuscuta", "Decalobanthus", "Dicranostyles", "Dichondra", "Dipteropeltis", "Erycibe", "Evolvulus", "Falkia", "Hewittia", "Hildebrandtia", "Humbertia", "Hyalocystis", "Ipomoea", "Iseia", "Itzaea", "Jacquemontia", "Lepistemon", "Lepistemonopsis", "Lysiostyles", "Maripa", "Merremia", "Metaporana", "Nephrophyllum", "Neuropeltis", "Neuropeltopsis", "Odonellia", "Operculina", "Paralepistemon", "Pentacrostigma", "Petrogenia", "Polymeria", "Porana", "Rapona", "Remirema", "Rivea", "Sabaudiella", "Seddera", "Stictocardia", "Stylisma", "Tetralocularia", "Turbina", "Wilsonia", "Xenostegia"

Svlačcovité ("Convolvulaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu lilkotvaré ("Solanales"). Jsou to většinou ovíjivé byliny s nápadnými květy. Z naší květeny sem náleží svlačec, opletník a kokotice. Z užitkových rostlin jsou nejdůležitější sladké brambory neboli batáty, některé druhy poskytují léčiva i halucinogeny nebo jsou pěstovány jako okrasné rostliny.

旋花科(学名:"")是真双子叶植物茄目的一个科。


Vývoj.

Originální The Binding of Isaac měl být titul, od kterého se kvůli silným, dospělým motivům valné prodeje neočekávaly. Po úspěchu se Super Meat Boy, chtěl McMillen vytvořit menší titul pro limitovanou komunitu hráčů s nízkým riskem selhání. Požádal proto programátora Floriana Himsla, se kterým už spolupracoval na titulech Flashových titulech "Tri-achnid" a "Coil" a The Binding of Isaac byl jenom takový nadšenecký projekt. Po tříměsíčním vývoji vydali hru 28. září 2011 na platformu Steam. Prodeje mnohonásobně předčili očekávání a hra dosahovala několika tísíců prodaných kopií denně. Proto hra po necelém půl roce dostala 28. května 2012 své první příběhové a obsahové rozšíření "The Binding of Isaac: Wrath of the Lamb", které přidalo o 80% na obsahu oproti původní hře. Více než 25% hráčů původní hry si toto dlc zakoupilo.  Po předešlém úspěchu kontaktoval McMillena Tyrone Rodriguez z vývojářské společnosti Nicalis, kteří chtěli hru předělat pro dostupnost k více platformám. McMillen souhlasil a hra se dočkala kompletního předělání, vyvrcholující novým titulem The Binding of Isaac: Rebirth, 4. listopadu 2014. Rebirth se dočkal nejen vizuálního předělání, ale i další masivní obsahové expanze a přeprogramování z limitujícího Flashe. V roce 2017 McMillen opustil Team Meat a společně s Nicalis vydaly dlc Afterbirth a později Afterbirth Plus. Nyní hra očekává finální oznámené dlc The Binding of Isaac: Repentance, které by mělo vyjít ke konci roku 2020.

Příběh.

Příběh začíná, když k matce Isaaca promluví bůh a přesvědčuje ji, že je Isaac plný zla. Matka proto zbavuje mladého Isaaca všech hraček a později i oblečení. Když je matka znovu oslovena, má svého vlastního syna Isaaca zabít. Rozběhne se proto na Isaaca s nožem a on je nucen utéct do sklepa zamořeném příšerami, ve kterém se snaží přežít co možná nejdéle. Konec tohoto příběhu se odvíjí od toho, jakým způsobem je hra dohrána. K dispozici je celkem 20 rozdílných konců. Vyobrazení tohoto příběhu může hráč spatřit při každém spuštění hry.

Průchod hrou.

The Binding of Isaac je žánrově Roguelike hra ve které hráč začíná každý nový průchod od nuly. Isaac, nebo jeden z dalších odemknutelných hrdinů, začíná na třech životech v prvním patře rozlehlého sklepa. Patra jsou rozdělena do místností, které se náhodně generují souběžně s hráčovým postupem, aby byl každý průchod unikátní. Místnosti jsou střeženy nepřáteli, které musí Isaac porazit, aby mohl pokračovat dál. Isaac v boji používá své slzy jako projektily. Tyto slzy můžou být upraveny pomocí předmětů, které zvětšují udělené poškození, rychlost střelby a stejně tak Isaacovy životy, rychlost pohybu a další. Hra poskytuje (s příběhovým DLC Afterbirth+) 547 unikátních předmětů, které se ve většině případů nepřepisují, nýbrž spolupracují, tudíž je hráči umožněno dosáhnout zajímavých a silných kombinací v pozdějších fázích hry.  Po projití všech místností je každé patro zakončené Bossem, po jejichž poražení obdrží Isaac předmět navíc a otevřou se padací dvířka, umožňující pokračovat do dalšího patra. Kromě unikátních předmětů hráč nalézá i mince, klíče a bomby, které umožňují přístup do uzamčených místností. Pater je v základu 6 a jsou tematicky rozdělena na 3 části. V každém patře se nalézá Zlatá místnost s předmětem, obchod, ve kterém je možnost si předměty nakoupit za posbírané mince, místnost s bossem a také náhodné speciální místnosti. Na konci šestého patra hráč porazí prvního hlavního bosse, Isaacovu matku. Po jejím poražení se hra rozrůstá o další unikátní patra. Hráč si v tento moment volí, kterou cestou hru dokončí. První možnost je zvolit cestu Nebe (neboli patro Katedrála), kde je boss Nebeský Isaac, nebo cestu Pekla, ve kterém se utká se Satanem. Než se ale hráč vydá k těmto cestám, musí projít patra Lůna uvnitř matky samotné. V této části se hra stává obtížnou, jelikož Isaac od této chvíle dostává dvojnásobné poškození a v případě smrti hra začíná od začátku. Cílem Lůna je porazit Matčino srdce a pokud je poraženo 11krát, hráč pokračuje do Nebe nebo Pekla. Za poražené hlavní bosse získává hráč odznáček, který se zobrazuje na papíře při výběru hrdiny.

Binding of Isaac je nezávislá akční Roguelike RPG hra od Edmunda McMillena a Floriana Himsla vydaná na Steamu 28. září 2011. Po úspěchu se hrou Super Meat Boy se Edmun McMillen rozhodl pro navržení hry která je inspirována Biblickým příběhem o Obětování Izáka a stylem hry připomínající titul z roku 1986 "The Legend of Zelda". Stejně jako v "The Legend of Zelda," hráč ovládá postavičku, se kterou prozkoumává místnosti ve kterých poráží nepřátele, objevuje a získává předměty. Autor chtěl do jisté míry popsat popsat své zkušenosti z dětství, kdy vyrůstal v křesťanské rodině, která ho z náboženských důvodů omezovala, což je i hlavní motiv příběhu "The Binding of Isaac". Kvůli těmto silným náboženským motivům je hra určena pro věkovou skupinu 16+. McMillen také měl problémy s publikací na platformu Nintendo 3DS, která kvůli kontroverzi odstoupilo od smlouvy.

是一款由Edmund McMillen与Florian Himsl共同开发的Roguelike地牢冒险类独立游戏。发售时间为2011年,仅可以在Windows操作系统上游玩。在这之后,以撒的结合开发了针对Linux与Mac OS X系统的版本。《以撒的结合》标题和故事内容来源于圣经中亚伯拉罕燔祭以撒的情节。在游戏中,以撒的母亲在接收到来自上帝的启示后,她决心要将以撒祭献给上帝。以撒为了逃命,他躲进了充满了怪物的地下室中;在地下室中,以撒必须靠自己存活下来。在游戏中,玩家可以操控以撒、亚波伦或其余12个可以解锁的人物在程序自动生成的地牢中探险。这样的游戏方式和《塞尔达传说》相似,在与怪物战斗的同时收集道具并强化自身能力,最终打败当层地牢的Boss进入下一层,一周目击败boss妈腿即为通关,随着解锁的秘密增加,也有更多的线路与不同的结局供玩家选择。


Segmenty.

1. Mám pro vás příběh.

"Mám pro vás příběh" (v originále "Have I Got a Story for You") je prvním příběhem. Animaci vytvořilo studio Studio 4°C, režisérem byl Shoujirou Nishimi, scénář napsal Josh Olson.  Popisuje čtyři svědectví dětí o boji mezi Batmanem a kriminálníkem zvaným Man in Black.

2. Křížová palba.

"Křížová palba" (v originále "Crossfire") je druhým příběhem. Animaci vytvořilo studio Production I.G, režisér byl Futoshi Higashide a scénář napsal Greg Rucka.  Popisuje příběh policistů Crispuse Allena a Anny Ramirezové, kteří pracují pro poručíka Jamese Gordona. Ti mají za úkol odvést uprchlého trestance Jacoba Feelyho, kterého chytil Batman, zpět do ústavu Arkham. Při zpáteční cestě se zapletou do nemilosrdné přestřelky mezi gangy vedenými bossy The Russian a Salem Maronim.

3. Praktická zkouška.

"Praktická zkouška" (v originále "Field Test") je třetím příběhem. Animaci vytvořilo studio Bee Train, režisér byl Hiroshi Morioka a scénář napsal Jordan Goldberg.  Popisuje využití vynálezu Luciuse Foxe, který dokáže elektromagnetickým polem odrazit projektily malé ráže. Bruce Wayne mezitím hraje dobročinný golfový turnaj s developerem Ronalde Marshallem a rozmlouvá s ním o podivné smrti Teresy Williamsové, která byla proti Marshallovým plánům. Později Wayne využije Foxova vynálezu pro své brnění Batmana. Zprostředkuje setkání vzájemných rivalů tamějších gangů The Russian a Sala Maroniho, které se pokusí zatknout, ale musí je nechat jít, aby zachránil postřeleného mladíka.

4. Číhá v temnotě.

"Číhá v temnotě" (v originále "In Darkness Dwells") je čtvrtým příběhem. Animaci vytvořilo studio Madhouse, režiséry byli Yasuhiro Aoki a Yuichiro Hayashi, scénář napsal David S. Goyer.  Popisuje únos kardinála O'Fallona do hlubin stok údajně obřím ještěřím monstrem. Batman se setká s poručíkem Gordonem a vydá se po stopě ještěra do městské kanalizace. Gordon mezitím zjistí, že se jedná o Waylona Jonese, psychotika, který byl pacientem Dr. Jonathana Cranea, zvaného Scarecrow. Ve stoce se ukáže, že za únosem je Scarecrow a že tamní vzduch je prosycen jeho plynem strachu.

5. Porazit bolest.

" Porazit bolest" (v originále "Working Through Pain") je pátým příběhem. Animaci vytvořilo Studio 4 °C, režisérem byl Toshiyuki Kubooka a scénář napsal Brian Azzarello.  Popisuje vzpomínky Bruce Wayne ještě předtím než se stal Batmanem. Mladý Wayne je na cestě po Asii, kde se snaží přesvědčit tamní fakíry, aby mu odhalili své vědění a pomohli mu vypořádat se s bolestí. Fakíři to odmítnou, ale pomůže mu Cassandra, která se u fakírů učila. Tyto vzpomínky se mu promítají v době, kdy se snaží, vážně zraněný, dostat z kanalizace na povrch.

6. Smrtinos.

"Smrtinos" (v originále "Deadshot") je šestým a závěrečným příběhem. Animaci vytvořilo studio Madhouse, režisérem byl Jong-Sik Nam a scénář napsal Alan Burnett.  Popisuje příběh nájemného zabijáka jménem Deadshot, který své oběti zabíjí s pomocí odstřelovací pušky, kterou mistrovsky ovládá. Místní boss The Russian si ho najme, aby odstranil poručíka Gordona. Policie poté požádá Batmana, aby ho ochránil. Batman zabrání Gordonově smrti, a poté se utká s Deadshotem na střeše jedoucího vlaku.

Vydání.

Film byl v USA vydán na DVD a Blu-ray 8. července 2008. Celkem se v USA prodalo okolo 337 000 kusů.

Batman: Gothamský rytíř (v originále Gotham Knight a Gossamu Naito) je americko-japonská animovaná filmová antologie, která byla roku 2008 rovnou vydána na DVD. Tvoří ji šest různých příběhů od různých režisérů, scenáristů a animačních studií. Příběhy jsou situovány do období mezi filmy "Batman začíná" a "Temný rytíř", ale nejsou oficiální součástí série.

《蝙蝠侠:高谭骑士》(英语:"Batman: Gotham Knight")为以DC漫画的大作《蝙蝠侠》为原作所改编的OVA动画。2008年7月8日在美国发行DVD以及蓝光光盘、日本则是在7月23日发售。台湾并未发行本片,但在2009年10月16日于「2009高雄电影节」活动中放映,后于HBO频道播出。


Krátká historie.

Etymologie.

Podle V.V. Bartolda pojem Čchu-jüe pochází z čínského přepisu a skutečné jméno Čchu-jüeů bylo Čöl ve smyslu "písečné pouště, stepi". V čínských kronikách se zmínka o kmeni Čolů poprvé objevila v roce 635, když se u Tchangského dvora objevili jeho vyslanci. Později ze dvou části Čujských kmenů – Čolů a Čumulů – vznikly dvě větve Čugajů → (Čch'-čchi → Čigilové a Šatchuo-tchu-ťüe → Čugajští turci).  V současnosti je endoetnonymem Čuj-hunských potomků turecké označení Čuj kiši, "Čujský lid".

Historický vývoj.

Starověké čínské zdroje řadí nomádské Čoly ke skupině Asijských Hunů, kteří během migrace (93-380) zůstali v Žety-su ( Sedmiříčí) a ve Východním Turkestánu.  Během migrace hlavní části Asijštích Hunů ze Střední Asie a Jižní Sibiře do Evropy, jejich větev zůstala u Tarbagatajského pohoří. V roce 160 Středoasijští Hunové dobyli Žety-su, a založili zde Jüe-panské knížectví (): běžný nazev v čínské literatuře), trvající do roku 490. Od roku 420 byli ohrožováni Žuan-žuany. V roce 490 byli Jüe-pani poraženi Wej-chey ("15 Ujgurských kmenů"), pocházejícími z Tchie-lejů a byli rozděleni do čtyř kmenů:Čchu-jüe → Čolové,Čchu-mi → Čumulové,Čchu-mu-kun → Kimakové,Čchu-pan → Čubani či Slabí Hunové.  Od poloviny 7. století Jüe-pani nesou turkický název Alty-čubové (Čujské kmeny nebo Čujští Hunové). Část z nich, (Čchu-mu-kuni, tj. Kimakové) obývala region řeky Irtyš (dobový název: Ertiš). Jüe-pani se podíleli na tvorbě národa Türgešů a jejich kaganátu a později byli vazalové Turkutů. Migrace Turkutů (Wej-cheové, Tokuz Oguzové, Süe-jentchuové, Chuej-chuové atd...) do této oblasti počala po kolapsu První Ujgurské říše (autonomie v "období bezvládí Turkutů" 630-683 v současném Mongolsku). V roce 744 se část Čujských Hunů ocitla v Druhém Ujgurském kaganátě (740-840) a další část si udržela svou nezávislost. Během "ujgurského období" se Čujské kmeny konsolidovaly do jádra "sedmi kmenů" známých jako Kimakové z arabských a perských zdrojů.

Záznamy v čínských kronikách.

Po Tung Jabguově (618-628) smrti v roce 628 nastaly v Západoturkutském kaganátě sváry mezi dvěma konkurenčními větvemi Deseti kmenů (On-oků): Nu-šipi a Dulo. Išbara Teriš-kagan (634-639) se snažil pozvednout svou autoritu podporou Nu-šipiů. Když jeho tábor a vesnice byly napadeny čínskými Tchangy, musel utéci do Fergany. Po jeho útěku rada starších z Deseti kmenů (On-oků) upřednostnila kagana z Ašinovského domu kvůli udržení rovnováhy mezi oběma větvemi. Ipi Tugluk-kagan, jehož otec své území již dávno ztratil, ochotně přijal jejich pozvání. Měl velkou podporu u pěti Dulo kmenů, kterou ale roku 642 ztratil.  Během občanské války západních Turků, turkucký vůdce Ipı Tugluk-kagan (638-653, 1. vůdce Duluů), podporovaný vůdci pěti Dulo kmenů s Čolo-Čumulskou armádou obléhal Tängri-tag, ale bezúspěšně. Jeho protějšek Siao-kche z Tchangů ho zahnal na sever, a poté když dobyl město Čolského si-ťina čili vládce, spěchal na horu Ťie-so, kde porazil na 1000 Čumulů a podmanil si jejich potomky.  V roce 657 Nu-šipiovské křídlo Deseti kmenů (On-oků) vytvořilo spojeneckou alianci s Tibetem. Na 360 rodin Čolů a Čumulů zůstalo u Šuang-che. Ulug Išbara-kagan (650-658, 2. vůdce Duluů) z Turkutů spolu s tibetským Buši Daganem jako první zahájil bitvu zaměřenou proti Tchangům. Na straně Tchangů na něj ze zálohy zaútočil Ašina Miše-chán (657-664/7, 3. vůdce Duluů), což pochopitelně vedlo k chaosu mezi válčícími stranami. Išbara-kagan se dal na útěk, ale Tchangský vojenský generál Su Ting-fang mu byl patách až řece Su-je, kde porazil jeho armádu. Išbara-kaganovi a Ši-junovi se podařilo utéci. Prchali směrem do Šunou-še, kam ale nedošli. V oblasti Ši se dostali před brány města Su-du. Jejich unavení koně již nemohli dál, a jejich armáda byla sužována hladem. Vládci města proto nabídli vysokou sumu za vstup a nákup koní. Vládce města Ine Dagan je přijal, ale jakmile vstoupili do města, zadržel je a odvedl do Ši-go.

Konfesní vyznání.

Záznamy o konfesním vyznání Čujských Hunů, šamanistických léčbách nebo magii, nejsou prakticky dostupné, ale čínské kroniky zaznamenaly jejich vnitřní náboženské rituály a kouzla. Záznamy o Jüe-panech vyprávějí o čarodějnicích, které byly schopné způsobovat mrazy a bouře.

Čolové ( "Čöllar", "處月" – pchin-jinem "Čchu-jüe", "Чуюэ") byl středověký název jednoho z turkotatarských etnik. Čolové byli potomci Asijských Hunů a později členové unie Alty-čubů. Kolektivně byli známí jako Středoasijští Hunové, kteří v 2. století na rozdíl od svých soukmenovců netáhli do Evropy, nýbrž zůstali ve Střední Asii.

悦般是北魏时一个西域国家,最初在龟兹以北游牧,其后活动于乌孙西北(大约在今日的七河地区),最早出现在《魏书》,记载为“匈奴北单于之部落”,即窦宪打败又西走的无名号北单于,悦般为这位北单于所带领的部落中老弱者的后裔,而北单于本人则率领另一部逃入康居。周学锋认为,根据《魏书·西域传·悦般传》的记载,悦般在西域活动的时间应该不长。有关悦般的记载始于北魏太武帝太廷三年(437年),董琬、高明出使西域,最后的记载在北魏太武帝太平真君九年(448年),前后大约12年。但其历史却可追溯到东汉时期。


Od marxismu k pravici.

Vystudoval sociologii na Amsterdamské univerzitě. Zabýval se převážně marxistickou sociologií a k marxismu se v té době též hlásil. Později vstoupil do nizozemské Strany práce. Na začátku 90. let se však posunul vpravo a stal se lídrem volební kandidátky nově založené strany "Leefbaar Nederland", která měla kořeny v regionální politice, označovala se za středovou, chtěla bojovat proti zatuchlým tradičním politickým stranám a využívat hojně přímé demokracie. V rozhovoru pro list "Volkskrant" v únoru 2002 začal Fortuyn prvně hovořit o nutnosti zastavit islámskou migraci do Nizozemska. To vyvolalo velký rozruch ve straně a Fortuyn byl sesazen z čela kandidátky. Vzápětí, 11. února 2002, Fortuyn založil vlastní politickou stranu "Lijst Pim Fortuyn", která bývá označována za krajně pravicovou.

Fortuynismus.

Fortuyn označení krajní pravice odmítal, distancoval se od jiných pravicových radikálů Evropy (Jörga Haidera či Jean-Marie Le Pena) a vytvořil jakýsi vlastní koncept nové radikální pravice, který se skládal z neoliberalismu (laissez faire, deregulace, malý stát, malá vláda), euroskepticismu, antiklerikalismu, republikánství (Nizozemsko je monarchií), boje za přímou demokracii, obhajoby práv žen a homosexuálů (sám Fortuyn byl gay), absolutní svobody projevu a silné kritiky multikulturalismu a islámu. Podporoval též liberální drogovou politiku či právo na eutanazii. Tento nový koncept je někdy nazýván „fortuynismus“. Sám Fortuyn ho pojmenovával jako „pragmatismus“. Za své vzory Fortuyn označoval Silvia Berlusconiho a Johna F. Kennedyho.  Největší kontroverze vyvolávala jeho kritika islámu, neboť v Nizozemsku je hodně přistěhovalců islámského náboženství. Tento spor ho stál i život, neboť byl kvůli němu zavražděn během volební kampaně roku 2002, a to radikálním bojovníkem za práva zvířat Volkertem van der Graafem, který sám za důvod vraždy označil právě to, že chtěl zastavit očerňování islámských obyvatel Nizozemska.

„Fortuynizace“ Nizozemska.

Atentát na Fortuyna vyvolal v Nizozemsku šok. Tradiční politické strany začaly hovořit o tom, že je třeba zabránit střetu kultur v Nizozemsku a atakům na tradiční evropské hodnoty. Přijaly mnohé z Fortuynovy agendy.  V následujících volbách získala Fortuynova strana 17 procent křesel v parlamentu a vstoupila do vlády v koalici s pravo-středovou Křesťanskodemokratickou výzvou a konzervativně-liberální Lidovou stranou pro svobodu a demokracii. Spory v kabinetu však brzy vedly k pádu vlády a novým volbám. Strana bez Fortuyna ovšem rychle ztrácela podporu, až se kolem roku 2006 stala zcela marginální (hlasy jejích voličů zřejmě získala strana Geerta Wilderse).  Fortuyn se stal pro Nizozemce mučedníkem a symbolem boje za svobodu projevu. Jako takový byl zvolen Největším Nizozemcem všech dob v televizní anketě pořádané roku 2004.

Wilhelmus Simon Petrus Fortuijn, známý jako Pim Fortuyn (19. ledna 1948, Dreihuis, Nizozemsko – 6. května 2002, Hilversum, Nizozemsko) byl nizozemský politik, řazený obvykle ke krajní pravici.

皮姆·富图恩(;1948年-2月19日-2002年-5月6日),荷兰政治家、公务员、社会学家、作家和教授。


Popis.

Druhy z čeledi kalaburovité jsou keře a stromy s jednoduchými střídavými dvouřadě uspořádanými listy s palisty. Odění je složeno z jednoduchých, hvězdovitých anebo žlaznatých chlupů. Listy mají srdčitou bázi a na okraji jsou pilovité. Žilnatina je zpeřená. Květy jsou pravidelné, povětšině 5-četné a oboupohlavné, jednotlivé nebo v několikakvětých úžlabních květenstvích. Kalich je srostlý v krátkou trubku, korunní lístky jsou volné, delší než kalich, bílé, růžové nebo žluté, v poupěti zmačkané. Tyčinek je mnoho, na tenkých nitkách. Semeník je svrchní, polospodní nebo spodní, srostlý z 5 až 7 plodolistů a se stejným počtem komůrek, někdy se v horní části semeníku komůrky spojují v jedinou. Čnělka je jediná, tlustá, s laločnatou až sbíhavou bliznou na vrcholu. Plod je bobule (u "Neotessmannia uniflora" nejsou plody známy), s mnoha semeny.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje pouze 3 druhy ve 3 monotypických rodech. Kalabura "Muntingia calabura" je široce rozšířena v tropické Americe a byla introdukována i do Asie. "Dicraspidia donnell-smithii" roste ve Střední Americe a v Kolumbii, "Neotessmannia uniflora" je známa z jediné lokality ve východním Peru a herbářový materiál ani popis není kompletní. "Muntingia" a "Dicraspidia" jsou dřeviny rostoucí často na narušených místech např. podél silnic.

Ekologické interakce.

"Muntingia" je opylována především včelami, květy však navštěvuje i jiný hmyz. Semena jsou šířena ptáky, netopýry, opicemi i veverkami.

Taxonomie.

V minulosti byl rod "Muntingia" řazen nejčastěji do čeledi "Elaeocarpaceae", "Flacourtiaceae" nebo "Tiliaceae". Podle kladogramů APG je nejblíže příbuznou skupinou překvapivě čeleď ozornovité ("Cytinaceae"), kterou tvoří nezelené byliny parazitující na dřevinách.

Význam.

Plody "Muntingia calabura" jsou jedlé, mají však jen místní význam.

Přehled rodů.

"Dicraspidia", "Muntingia", "Neotessmannia"

Kalaburovité ("Muntingiaceae") je malá čeleď dvouděložných rostlin z řádu slézotvaré ("Malvales"). Jsou to dřeviny s jednoduchými střídavými listy a pravidelnými květy. Čeleď obsahuje pouze 3 druhy ve 3 rodech, rostoucí v tropické Americe. Plody kalabury jsou v tropické Americe místně konzumovány jako drobné ovoce.

文定果科(学名:)共有3属3种,都是生长在热带美洲。其中文定果 ("Muntingia calabura")因为具有可以食用的果实,已经被引种到世界各地的热带区域。


Popis.

Zástupci obou rodů čeledi ozornovité jsou nezelení bezkořenní parazité, získávající živiny i asimiláty z kořenů hostitelských rostlin. Rostliny jsou jednodomé nebo dvoudomé. Listy jsou redukované na pouhé šupinky na kvetoucím stonku. Květy jsou drobné, často zapáchající, pravidelné, uspořádané v klasovitých květenstvích. Okvětí je 4-četné, nerozlišené na kalich a korunu, poněkud dužnaté, srostlé v květní trubku. Tyčinek je mnoho a jsou volné. Semeník je spodní, srostlý ze 4 až 8 plodolistů a se stejným počtem komůrek, s jedinou čnělkou. V každém plodolistu je mnoho vajíček. Plodem je bobule s mnoha drobnými semeny.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 12 druhů ve 3 rodech. Ozorna ("Cytinus") se vyskytuje ve Středomoří, v Jižní Africe a na Madagaskaru, rod "Bdallophytum" ve Střední Americe. V roce 2012 byl ze severní Kolumbie popsán další, monotypický rod, "Sanguisuga". V jižní Evropě rostou dva zástupci čeledi: ozorna obecná ("Cytinus hypocystis") a ozorna "Cytinus ruber". V České republice se nevyskytují.

Taxonomie.

Rody stávající čeledi "Cytinaceae" byly v klasické taxonomii řazeny spolu s dalšími podobnými parazitickými rody do široce pojaté čeledi "Rafflesiaceae". Až výsledky molekulárních analýz ukázaly, že mnohé tyto druhy nejsou přes morfologickou podobnost nijak blízce příbuzné a byly rozděleny do několika samostatných čeledí, řazených dokonce do různých řádů. Nejblíže příbuznou skupinou je podle kladogramů APG čeleď "Muntingiaceae".

Ekologické interakce.

Oba středomořské druhy ozorny parazitují na cistech ("Cistus"), zatímco jihoafrické především na hvězdnicovitých ("Asteraceae"). Jihoamerické druhy "Bdallophytum" jsou nejčastěji nacházeny na dřevinách rodu březule ("Bursera").

Přehled rodů.

"Bdallophytum" (alternativně "Bdallophyton"), "Cytinus", "Sanguisuga"

Ozornovité ("Cytinaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu slézotvaré ("Malvales"). Jsou to nezelení parazité rostoucí na kořenech hostitelských rostlin. Čeleď zahrnuje 12 druhů ve 3 rodech, které byly v minulosti řazeny do čeledi rafléziovité. Jsou rozšířeny ve Středomoří, Jižní Africe, Madagaskaru, Střední Americe a Kolumbii. Dva zástupci rodu ozorna se vyskytují i v jižní Evropě.

簇花草科(学名:)又名岩寄生科,是一类寄生植物,只包括两属约10种。以前的分类法将其列入大花草科,属于金虎尾目,但后来的研究认为应该单独列为一个科,分到锦葵目。不过根据基因亲缘关系分类的APG 分类法和经过修订的APG II分类法都认为本科无法分入任何一个目,属于地位未定的科,直到APG III分类法才确定本科属于锦葵目。


Popis.

Oreláníkovité jsou stromy, keře a polokeře, často ronící červenou nebo oranžovou šťávu. Odění je z jednoduchých nebo štítnatých chlupů. Listy jsou jednoduché, střídavé, s dlanitou žilnatinou. Čepel listů je celistvá nebo dlanitě laločnatá. Květy jsou nápadné, pravidelné nebo lehce dvoustranně souměrné, pětičetné, v koncových květenstvích. Kališní i korunní lístky jsou volné, koruna je bílá, růžová nebo žlutá. Tyčinek je mnoho a jsou volné. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 až 5 plodolistů, s vrcholovou čnělkou a mnoha vajíčky v každém plodolistu. Plodem je mnohasemenná tobolka.

Rozšíření.

Čeleď oreláníkovité zahrnuje 21 druhů ve 4 rodech. Největší rod je kochlospermum ("Cochlospermum", 12 druhů). Oreláníkovité se vyskytují v tropech po celém světě, jejich areál je ale mezerovitý. Rod kochlospermum ("Cochlospermum") je pantropický, zastoupený v Asii, Africe, Austrálii i tropické Americe. Oreláník ("Bixa") roste v tropické Americe, rod "Amoreuxia" je rozšířen v Americe od jihozápadních USA po severozápad Jižní Ameriky, monotypický rod "Diegodendron" roste na Madagaskaru. Většina druhů roste v nížinných oblastech tropů se suchou periodou. Některé druhy jsou díky rychlému růstu a množství semen běžnou součástí sekundární vegetace.

Ekologické interakce.

Mnoho zástupců této čeledi rozkvétá během suchého období a často v bezlistém stavu. Jsou opylovány pravděpodobně včelami.

Taxonomie.

V tradičních systémech byly stávající rody čeledi oreláníkovité řazeny až do 3 samostatných čeledí: Bixaceae, Cochlospermaceae a Diegodendraceae. Tyto čeledi byly nejčastěji kladeny do příbuzenstva čeledi cistovité ("Cistaceae"). Příbuzenské vztahy k ostatním čeledím řádu slézotvaré ("Malvales") jsou dosud nejasné.

Význam.

Oreláník barvířský ("Bixa orellana") byl pěstován jihoamerickými Indiány jako zdroj jasně červeného barviva dávno před příchodem Evropanů. Barvivo je známo jako "urucú". V současnosti je používáno např. do rtěnek a k barvení potravin. Oreláník je využíván také v domorodé medicíně při léčení epilepsie, horečky, průjmů, nádorů, ledvinových a pohlavních chorobách a proti střevním parazitům. Některé druhy rodu kochlospermum jsou v tropech pěstovány jako okrasné rostliny nápadné velkými žlutými květy.

Přehled rodů.

"Amoreuxia", "Bixa", "Cochlospermum", "Diegodendron"

Oreláníkovité ("Bixaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu slézotvaré ("Malvales"). Jsou to dřeviny s nápadnými květy, rostoucí v tropech. Oreláník barvířský je zdrojem červeného barviva hojně používaného jihoamerickými indiány.

红木科(学名:)包括4属共26种,都是原生于热带美洲的,虽然是一个小科,但即有乔木,也有灌木和草本植物,花被5裂,所有种类都分泌红色、黄色或橙色的乳汁。红木的种皮可以作为红色食用色素。


Boj o Filipíny.

První fáze - Bitva o Leyte.

První boje o Filipíny začaly 20. října 1944 vyloděním americké 6. armády pod velením generála Waltera Kruegera na ostrově Leyte. Z obavy ze ztráty Filipín a z odříznutí Nizozemské východní Indie od Japonska, jež byla nesmírně důležitá díky svým drahocenným surovinám, poslalo japonské velení k ostrovu Leyte vše co zbylo z japonského císařského námořnictva. Následující bitva u Leyte byla největší námořní bitvou druhé světové války a jedna z největších námořních bitev vůbec. Japonsko zde i přes své plné nasazení utrpělo zničující porážku. Ostrov Leyte se však i přesto podařilo obsadit až po dvou měsících bojů.

Boj o Luzon.

Hlavní část bitvy začala 9. ledna 1945 vyloděním na hlavním ostrově Luzon. Zprvu MacArthurovy jednotky postupovaly rychle. Brzy však narazily na odpor japonské 14. armády rozdělené do tří hlavních skupin: Šobu, Kembu a Šimbu. Těmto jednotkám velel japonský generál Tomojuki Jamašita.  Prvním cílem MacArthurových mužů na Luzonu bylo dobytí hlavního města Filipín Manily. Tu však bránilo více než 14 000 japonských vojáků a námořníků. Ti se i přes Jamašitův rozkaz rozhodli bránit město do posledního muže. O výsledek tažení na Luzonu se nakonec mělo rozhodnout v bitvě o Manilu, jež trvala od 3. února do 3. března 1945. Byla to vůbec nejkrvavější bitva během celého filipínského tažení. Během měsíce bojů byla Manila téměř naprosto zničena. Z celé japonské posádky bránící Manilu nezbyl jediný muž.  Kruegerova 6. armáda se po obsazení Manily zaměřila na Jamašitovo uskupení Šobu na severu Luzonu. To se však nepodařilo do konce války zlikvidovat.

Boje o jižní ostrovy a Mindanao.

Boje dále probíhaly na všech ostatních ostrovech, kde však byl japonský odpor většinou jen symbolický. Výjimku představoval ostrov Mindanao. Proti japonské 35. armádě generála Suzukiho musela 8. armáda generála Eichelbergera mezi únorem a červencem 1945 provést více než 50 obojživelných operací. Nakonec se americké 8. armádě podařilo japonskou 35. armádu rozdělit na dvě skupiny. Ty se však do konce války udržely.

Znovudobytí Filipín bylo vůbec nejrozsáhlejší americké tažení během války v Tichomoří. Jeho cílem bylo osvobození hlavních filipínských ostrovů Leyte, Luzon a Mindanao a posléze osvobození celého filipínského souostroví od japonských okupantů.

1944年至1945年的菲律宾战役是在美国麦克阿瑟将军率领的盟军反击日军的一系列战役。


Popis trasy.

Severní konec linky představuje stanice Westlake nedaleko křižovatky ulic Pine Street a 4th Avenue. Začátek linky se tedy nachází v tunelu Downtown Seattle Transit Tunnel, který sdílí s diesel-elektrickými hybridními autobusy. Central Link zastavuje na čtyřech z pěti stanic umístěných v tunelu (výjimkou je Convention Place) a poté, co jej opustí, zastavuje na zastávce International District / Chinatown. Poté linka následuje ulici SoDo Busway, na kterou vyjíždí z podzemí a na které má přednost na každé křižovatce. Na ulici zastavuje dvakrát než se zvedá, aby jako nadzemní dráha projela čtvrtí SoDo.  Potom linka vstupuje do dalšího tunelu, tentokrát pod čtvrtí Beacon Hill, kde obsluhuje stejnojmennou stanici. Po výjezdu z tunelu běží po malém mostě, na kterém se nachází stanice Mount Baker, po které se vrací na zem, konkrétně na silnici Washington State Route 900 a zastavuje na třech stanicích v oblasti známé jako Rainier Valley.  Po státní silnici pokračuje jako nadzemní dráha až do křižovatky s Washington State Route 518, kde zatáčí na západ a následuje právě tuto silnici. Tam zastavuje na zastávce Tukwila International Boulevard těsně před křižovatkou s Washington State Route 99 a poté pokračuje ve středním pásu North Airport Expressway až do jižního konce, kterým je stanice SeaTac / Airport, jenž se nachází severovýchodně od letištní garáže a západně od ulice International Boulevard.

Doba cesty.

Tramvajím trvá ujet 25,1 kilometrů linky Central Link 36 minut. Doby cest mezi stanicemi se pak liší a pohybují se mezi dvěma a devíti minutami.  Šestatřicetiminutový čas, který zaznamenávají tramvaje Central Link, se nepříliš liší od zrušeného 32minutového autobusového spojení společnosti King County Metro spojujícího Convention Place a mezinárodní letiště. Ve prospěch tramvají hrají kratší intervaly a lepší přístup, jelikož tramvaje jezdí častěji a jsou v provozu každý den déle než bývalé autobusové spojení. Také mezi centrem Seattlu a letištěm zastavují na více stanicích. Tramvaje pak jezdí po svých vlastních trasách, a tak je neovlivní žádné dopravní zácpy. King County Metro autobusovou linku zrušila v únoru 2010 a ti cestující, kteří na ni nastoupili na dálničních zastávkách Kent, Des Moines nebo Star Lake a směřovali na sever, tedy od letiště, nyní musí pomocí autobusů Sound Transit cestovat na letiště, kde využívají přestupu na Central Link. Na druhou stranu společnost Sound Transit zajistila přímé spojení mezi městem Federal Way a centrem Seattlu, které sice nevyužívá tamního P+R, ale jeho doba cesty je o 26 minut kratší.

Počet cestujících.

Od července 2009, kdy byla linka otevřena a zaznamenávala 12 tisíc cestujících každý pracovní den, počet cestujících na lince především roste. V květnu 2010 už vyrostl na téměř 22 tisíc cestujících, k čemuž přispělo dokončení linky k letišti, zrušení autobusového spojení mezi Seattlem a letištěm a připojení autobusových linek k zastávkám tramvaje. Společnost Sound Transit měří počet cestujících v tramvajích senzory zabudovanými do dveří tramvají.

Vybavení.

Japonská společnost Kinki Sharyo Mitsui byla zvolena k navržení a výrobě nízkopodlažních rychlodrážních tramvají a k poskytování další podpory a vybavení. 35 vozů rychlodrážních tramvají bylo doručeno mezi listopadem 2006 a zářím 2008; každý z nich je 29 metrů dlouhý, 2,7 m široký, má kapacitu 200 cestujících (z toho 74 sedících) a může cestovat v obou směrech. Z počátku jsou na trase k vidění dvouvozové vlaky, ale při zvýšení počtu cestujících budou tramvaje jezdit ve čtyřvozových soupravách. Před dokončením linky University Link však budou moci výt použity pouze tři vozy na každém vlaku kvůli délce kusých kolejí na severním konci linky. Tramvaje dosahují maximální rychlosti 105 kilometrů v hodině.  Od srpna 2010 bude doručeno 27 dalších vozů, každý měsíc jeden. Nyní je v plánu mít roku 2030 flotilu o 180 vozech.

Central Link je linka rychlodrážní tramvaje mezi centrem města Seattle a mezinárodním letištěm Seattle-Tacoma International Airport. Jedná se o počáteční fázi systému Link Light Rail společnosti Sound Transit. V provozu je každý den, od pondělí do soboty od páté hodiny ranní do první hodiny ranní a v neděli mezi šestou hodinou ranní a půlnocí. Vlaky se skládají ze dvou vozů, které mají dohromady kapacitu 200 cestujících, z nichž 74 může sedět. Linka byla otevřena v červenci 2009 a původně měřila 22 kilometrů mezi Seattlem a městem Tukwila. V prosinci 2009 byla prodloužena o necelé tři kilometry na mezinárodní letiště.

海湾轻轨红线(英语:Red Line),前称“中央线”(英语:Central Link)位于美国华盛顿州西雅图都会区,是海湾轻轨系统的一条轻轨线路,由海湾公共交通局运营。全线在西雅图、西塔科和塔克维拉设车站16座。线路全长为,呈南北走向,向北贯通西雅图市区至华盛顿大学,向南依次经过塔克维拉和西塔科。中央线在2018年共载客两千四百万,工作日平均每天载客七万两千人。中央线在工作日和周六每天运行20小时,高峰时间每六分钟一班。周日和节假日运营时间缩短至18小时。


Průběh trasy.

Dálnice A1 začíná nedaleko přístavního města Heiligenhafen v německé spolkové zemi Šlesvicko-Holštýnsko na pobřeží Baltského moře. Odtud pokračuje jihozápadním směrem kolem města Oldenburg in Holstein směrem k dalšímu přístavu − Lübecku. Zde se A1 mimoúrovňově kříží s dálnicí A20, která směřuje do spolkové země Meklenbursko-Přední Pomořansko. Jihozápadně od Lübecku jsou další dvě dálniční křižovatky. V té první se A1 kříží s dálnicí A21 směřující do Kielu. V té druhé se A1 kříží s dálnicí A24, jenž vede do Berlína. Následně prochází Hamburkem, kde se nacházejí dálniční křižovatky s dálnicemi A25 vedoucí do města Geesthacht, A250 směřující do Lüneburgu a A7, která pokračuje do jižní části Německa.  Za Hamburkem dálnice pokračuje přes Dolní Sasko a Brémy jihozápadním směrem, kde dochází ke křížení s dálnicí A27 směřující do Cuxhavenu a Walsrode. Za Brémami se od A1 odpojuje dálnicí A28, jenž směřuje směrem k Oldenburgu a Východnímu Frísku. Za křižovatkou "Ahlhorner Heide" s dálnicí A29, která vede do Wilhelmshavenu se trasa dálnice A1 stáčí na jih, kde prochází kolem Osnabrücku. Na dálniční křižovatce nacházející se západně od Osnabrücku se A1 kříží s dálnicí A30 směřující do Bad Oeynhausenu.  A1 přechází do Severní Porýní-Vestfálska a prochází rozsáhlou konurbací v Porýní a Porúří. Jelikož v tomto případě jde o velmi hustě zalidněné oblasti, i hustota dopravy je tu vysoká, a proto se zde nachází několik dálničních křižovatek. U Münsteru se jedná i křížení s dálnicí A43, dále s dálnicí A2 mířící do Hannoveru a do Berlína. V jihovýchodním Porýní prochází dálnice Dortmundem, kde se nachází křižovatka s A44 vedoucí do Kasselu a křižovatka s A45, která vede do Frankfurtu. U Wuppertalu se A1 kříží s dálnicí A46 směřující do Düsseldorfu a u Leverkusenu se kříží s A3, jenž vede napříč celou zemí až do Pasova na rakouské hranici. V Kolíně nad Rýnem se dále nachází křižovatky s dálnicí A59 vedoucí do Düsseldorfu, s dálnicí A57 směřující do Krefeldu a s dálnicí A4 vedoucí do Cách. A1 je dočasně ukončená u obce Blankenheim. Chybějící úsek je v současnosti ve stádiu příprav, respektive částečně ve výstavbě.  Dálnice opět začíná u obce Rengen ve spolkové zemi Porýní-Falco a kříží se zde s dálnicí A48 směřující do Koblencu a dále s dálnicí A60, která vede do Bitburgu. Na křižovatce "Moseltal" se od A1 odpojuje dálnice A602 do centra Trevíru. Na jih od tohoto města na křižovatce začíná dálnice A62 vedoucí do Pirmasensu a dále i dálnice A8 pokračující do Lucemburska. Dálnice končí na výjezdě "Saarbrücken-Burbach".  Dálnice A1 prochází na trase několik evropských silnic. Jejich přehled je uveden v následující tabulce:

Historie.

Do roku 1945.

Už od konce 20. let se v Německu začalo s plánováním vysokokapacitní silnice pro dálkovou dopravu bez úrovňových křižovatek. Plánování pokročilo na přelomu 20. a 30. let a výstavba byla započata za éry národního socialismu po nástupu Adolfa Hitlera k moci. Nově naplánované silnice byly nazvány "Reichsautobahnen", tedy říšské dálnice.  Výstavba současné dálnice A1 začala v polovině 30. let. V roce 1936 byl otevřen 71 kilometrů dlouhý úsek mezi Hamburkem a Brémami, od křižovatky Dibbersen po křižovatku Oyten. Následující rok byla dálnice prodloužená od Oytenu po tzv. "Brémskou křižovatku (Bremer Kreuz)" a postavená byla i navazující část současné dálnice A27. V roce 1939 byl dostavěn krátký úsek jižně od Hamburku. Stavělo se i v severní části trasy dálnice − v tomto období se otevřel úsek mezi Hamburkem a Lübeckem.  Koncem 30. let byla postavená i jedna z prvních dálničních křižovatek v Německu. Jednalo se o "Kamener Kreuz" severozápadně od Dortmundu. Do začátku druhé světové války se postavilo ještě 25 kilometrů dálnice severně od Leverkusenu. Výstavba úseku nedaleko Remscheidu musela být kvůli válečným událostem až do roku 1951 přerušena. Nicméně se ještě stihl vybudovat úsek v oblasti Eifel nedaleko obce Hasborn.

V letech 1945–1970.

Po druhé světové válce byla německá síť silnic ve špatném technickém stavu, proto se v prvních poválečných letech práce omezili jen na rekonstrukce. V roce 1951 byly obnoveny stavební práce na úseku "Wermelskirchen-Remscheid", který se začal budovat ještě za vlády Hitlera. Tento úsek byl otevřen 15. července 1953. V roce 1956 byla dálnice prodloužena po město Hagen a o rok později byla dokončená křižovatka s dálnicí A44 v Dortmundu společně s úsekem do Kamenu.  V 60. letech byl postaven obchvat Hamburku, jenž spojil předválečně budované úseky "Hamburk-Lübeck" a "Hamburk-Brémy" i další kratší chybějící úseky u Brém v Porúří. V roce 1970 již tedy byl v provozu souvislý úsek dálnice mezi přístavem Lübeck a Kolínem nad Rýnem.

V letech 1970–2000.

Začátkem 70.let se začalo s výstavbou úseku severně od Lübecku. Do roku 1980 byla dálnice prodloužená až do Oldenburgu. Ve stejném roce bylo rovněž dokončeno spojení Kolína nad Rýnem s Blankenheimem, kde dálnice v současnosti končí. Na přelomu 70. a 80. let se rozběhla výstavba dálnice mezi městy Saarbrücken a Daun.

Po roce 2000.

V tomto období je výstavba soustředěna převážně na dostavbu chybějícího úseku mezi Blankenheimem a Daumem v regionu Eifel. Rovněž byl zprovozněn úsek na severu mezi Oldenburgem a Heiligenhafenem, avšak do značné míry pouze v polovičním profilu, proto je oficiálně zatím součástí Spolkové silnice B207.

Rozšíření.

Dálnice A1 je ve většině své délky vybudovaná ve čtyřech jízdních pruzích. Několik úseků bylo kvůli vysoké intenzitě dopravy rozšířeno o jeden jízdní pruh v každém směru.  Prvním rozšířeným úsekem ve směru stáční dálnice je úsek mezi křižovatkami "Dreieck Bad Schwartau" a " Maschener Kreuz", který je však v okolí křižovatek "Dreieck Hamburg-Südost" a "Kreuz Hamburg-Süd" krátce zúžen do čtyř jízdních pruhů.  Dalším takovým úsekem je obchvat Brém mezi křižovatkami "Bremer Kreuz" a "Delmenhorst-Ost". U měst Osnabrück a Münster následují kratší rozšířené úseky.  Mezi křižovatkami "Kamener Kreuz" a "Köln-Lövenich" v Porýní-Porúří se nachází nejdelší šestipruhový úsek A1. Posledním rozšířeným úsekem je krátký úsek nedaleko města Bliesheim.  Krom toho ještě existuje několik krátkých pasáží, hlavně ve stoupáních, které jsou postaveny v uspořádání jízdních pruhů 2+3, resp. 3+2.

Dálnice A1, německy Bundesautobahn 1 (zkratka BAB 1), zkráceně Autobahn 1 (zkratka A1), je německá dálnice dlouhá 732 kilometrů. Začíná na pobřeží Baltského moře ve městě Heiligenhafen a končí v Sársku, v Saarbrückenu. Dálnice ještě není kompletně dostavěná. Na jejím počátku je v provozu jen v polovičním profilu a mezi městy Blankenheim a Daun není vybudovaná vůbec.

德国1号联邦高速公路(德文:Bundesautobahn 1,缩写BAB 1;或Autobahn 1,缩写:A 1)是德国一条高速公路,由石勒苏益格-荷尔斯泰因州北段的波罗的海沿岸的东荷尔斯泰因县到萨尔州的萨尔布吕肯,途径石勒苏益格-荷尔斯泰因州、汉堡、下萨克森州、不莱梅、北莱茵-威斯特法伦州、莱茵兰-普法尔茨州、萨尔兰州,全长732千米,但是在科隆到特里尔之间的道路并没有修通。从吕贝克到鲁尔区路段又叫“汉萨线”,从汉堡到海利根哈芬和它到费马恩的延长线(这段延长线是“联邦公路 B 207 Bundesstraße B 207”,注意这里“联邦公路”和“联邦高速公路”的区别)又名做“飞鸟线”,原意是“鸟的飞行路线”,意指这是最近的路径。本公路分别属于以下欧洲国际高速公路路线:E22、E29、E31、E37、E42、E44、E47和欧洲E422公路。


Popis.

Tamaryškovité jsou keře, polokeře a stromy se střídavými drobnými, převážně šupinovitými střídavými listy bez palistů. Listy jsou obvykle přisedlé, se solnými žlázkami. Květy jsou pravidelné, drobné, převážně oboupohlavné, 4 nebo 5-četné, v latách nebo hroznech, řidčeji jednotlivé. Kalich je vytrvalý, s volnými nebo pouze na bázi srostlými kališními lístky. Korunní lístky jsou volné, opadavé nebo vytrvalé. V květech je přítomen nektáriový disk. Tyčinek je stejný počet jako korunních lístků, dvojnásobek nebo mnoho. Tyčinky jsou přirostlé k disku, volné nebo až do půlky délky srostlé v trubičku. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 až 5 plodolistů, s jedinou komůrkou. Čnělky jsou volné nebo řidčeji srostlé. Vajíček je obvykle mnoho. Plodem je tobolka.

Rozšíření.

Čeleď tamaryškovité zahrnuje asi 90 druhů v pěti rodech. Největší rod je tamaryšek ("Tamarix", asi 55 druhů). Čeleď je rozšířena v Eurasii a Africe. Nejvíce druhů roste na stepích a ve vyprahlých oblastech od Středomoří po Střední Asii.  V Evropě se vyskytují tři rody. Tamaryšek ("Tamarix") je zastoupen asi 15 druhy, především ve Středomoří a v Rusku. Dále se zde vyskytuje židoviník německý ("Myricaria germanica") a na Sicílii "Reamuria vermiculata". V naší květeně je původní pouze židoviník německý ("Myricaria germanica"), rostoucí na několika málo místech v povodí beskydských řek.

Taxonomie.

V klasické taxonomii byla čeleď tamaryškovité řazena na zcela jiné místo systému než dnes, do řádu "Violales" (Cronquist), případně spolu s čeledí frankeniovité ("Frankeniaceae") do řádu "Tamaricales" v rámci nadřádu "Violanae" (Dahlgren, Tachtadžjan).  Nejblíže příbuznou skupinou je podle kladogramů APG čeleď frankeniovité ("Frankeniaceae"). Tyto dvě čeledi spolu s čeleděmi olověncovité ("Plumbaginaceae") a rdesnovité ("Polygonaceae") tvoří monofyletickou větev řádu hvozdíkotvaré.

Ekologické interakce.

Na listech této čeledi se často živí housenky motýlů z podčeledi "Lycaeninae" (ohniváčci).

Význam.

Různé druhy tamaryšku ("Tamarix") se dosti často pěstují jako nenáročné okrasné dřeviny zajímavého vzhledu.

Přehled rodů.

"Hololachna", "Myricaria", "Myrtama", "Reaumuria", "Tamarix"

Tamaryškovité ("Tamaricaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hvozdíkotvaré ("Caryophyllales"). Jsou to dřeviny s drobnými často šupinovitými listy, rozšířené v Asii, Evropě a Africe. V České republice se vyskytuje přirozeně židoviník německý, rostoucí v Podbeskydí. Tamaryšky jsou pěstovány jako okrasné dřeviny.

<unk>柳科共有5属约90种,其中最大的<unk>柳属就有55种,广泛分布在东半球的温带、热带和亚热带地区,美洲只有引进种。中国有4属27种,主要生长在西部和北方荒漠地带。


Popis.

Leží v nadmořské výšce na planině Altiplano přibližně 3860 m n. m., cca 70 km jihozápadně od města La Paz v historické oblasti pozdějšího inckého kulturního prostoru. Komplex Pumapunku se rozkládá na obdélníkové hlinené terase o rozměrech zhruba 167 × 117 m, rohy terasy jsou pokryty kamennými deskami o váze kolem 450 tun. Součástí je mnoho monolitů, největší z nich má 871 × 517 × 107 cm o váze víc neż 130 tun.Materiál je tzv. červený pískovec,který se vyskytuje v lokalitě poblíž jezera Titicaca, vzdáleného asi 15 km a vulkanická tvrdá žula tzv.diorit,časteji se uvádí andesit, který se vyskytuje v lomech na poloostrově Copacabana (přímá vzdálenost cca 55 až 80 km!!) nebo v lokalitě poblíž sopky Cerro Khapia u města Zepita.  Doba vzniku je od objevení místa předmětem vědecké diskuse. Oficiální archeologická verze byla ta, že vše vytvořili příslušníci kmene Aymara..(https://translate.google.com/translate?hl=cs&sl=en&u=https://en.wikipedia.org/wiki/Aymara_people&prev=search)..Oficiální archeologové si myslí, že transport těchto kamenů byl v dávném Tiwanaku prováděn za použití velkého množství pracovní síly. Bylo navrženo několik teorií, jak tyto pracovní síly transportovaly kameny. Všechny tyto teorie zůstávají jenom teoriemi. Dvě z nich předpokládají použití lan z lamí kůže a použití ramp a šikmých plošin... Podle zjištění archeologa Alexeje Vraniče pomocí uhlíkové metody z roku 2002 se určuje stáří místa do let 536–600 n. l. Bolívijští vědci ovšem upozorňují, že Puma Punku je mnohem starší, minimálne 2000 let a je starší jako Tiwanaku. Rakouský badatel Arthur Posnansky (1873–1946), zveřejnil v roce 1945 teorii, podle které je brána Puma Punku, též známá jako brána slunce, pozicována a orientována s ohledem na jižní oblohu před 14–15 tisíci let (mimo jiné na základě posunu zemské osy).  Pro nás zatím nepochopitelné jsou technologie použité při budování komplexu nám neznámou civilizací (příslušníci Aymara znali pouze písmo kipu a znali bronzové nástroje, neznali kolo.., jejich původ a doba datace osídlení je dosud vědecky neprokázána). Neznáme účel této stavby ani její souvislost se sousedními úžasnými stavbami v Tíwanacu. Tiwanacu je ovšem mladší a použitá technologie je jiná, běźnejší, z mnohem menších kvádrú a malty. Monolity v Puma Punku 500 m od Tiwanacu však vynikají hmotností, přesnými pravými úhly,pŕesnými tvary, rovností a hladkostí povrchu a úrovní zpracování naznačující mechanické opracování, nebo odlévaní kamene. Velké kameny,nacházející se na hlavní plošině byly spojovány skobami (svorkami) z jedinečné slitiny mědi a arsenu a niklu.Stavba vykazuje mnoho záhad.Není známá technologie pouźití arsenu v bronzu. Největšími kameny zatím nalezenými v Puma Punku jsou dva. První s rozměry 7,81 m x 5,17 m x 1,07m tloušťky s odhadovanou hmotností okolo 131 tun!!. Druhý největší kamenný blok nalezený v Puma Punku je 7,9 m x 2,5m x 1,86 m tloušťky a odhadovanou hmotností 85 tun. Některé kamenné bloky též disponují pravoúhlými konkávními prohlubněmi (tkzv. rybinami ), otvory ve tvaru oblouku, rovnými rýhami a liniemi pravidelně vzdálených děr naznačujícími stopy mechanizace. Velikost chrámového komplexu zase vyžadovala výkresy, pokročilé znalosti logistiky a plánování při stavbě. Doprava materiálu předpokládanou technikou valení kamenných bloků po kládách byla komplikována vahou 80 až 130 tun a tím, že v této nadmořské výšce neexistuje vegetace stromů (je to jedna z teorií).Schází také logický důvod, proč by se domorodí Indiáni doby bronzvé pouštěli do tak složité a nadmíru namáhavé stavby.Fascinující jsou též takzvané kameny H, vyrobené v normovaných (netotožných) rozměrech. Některé H bloky vykazují známky nedokončenosti. Kameny vykazují své orientované magnetické pole. Celý komplex vykazuje známky náhlého katastrofálního zničení (zemětřesení a následná vlna tsunami..??) Všechny teorie zůstávají jenom spekulativními teoriemi.Jedná se nepochybně o jedno z nejzáhadnějších míst na naší planetě..  Historie výzkumu:  Pedro de Cieca - první popis místa  Alcide Charles Victor d’Orbigny  Johann Jakob von Tschudi Arthur Posnansky

Pumapunku (též Puma Punku, Puma Pumku nebo Puma Puncu, česky "brána pumy") je významné jihoamerické před Incké archeologické naleziště monumentálního chrámového komplexu, jedna ze součástí místa Tíwanaku u stejnojmenného města na západu Bolívie.

普玛彭古(Puma-Punku),是一座位于蒂亚瓦纳科遗城西南边几英里处,今秘鲁与玻利维亚交界处的遗址,约六世纪初建立。 在普玛彭古遗址,遗置着数多精细加工的巨大石板,经过检测,他们是安山岩所制造、耐久性强,并且被归类于最难加工的石头类型,莫氏硬度等级为8(金刚石硬度为10)。 一直到1940年代,玻利维亚的军队还把普玛彭古地区的石板当成训练士兵的靶子。由于人为地破坏或长期的日晒雨淋, 到了今天,普玛彭古遗址上找不到一块完整的石板。而就是这些遗留下的部分,被现在人称之为普玛彭古遗址。