Geografie.

Holštýnsko na severu hraničí se Šlesvickem, na jihu s současnými německými spolkovými zeměmi Dolním Saskem a Svobodným a hanzovním městem Hamburk, na východě pak s německou spolkovou zemí Meklenbursko-Přední Pomořansko. Celé území Holštýnska je součástí Severoněmecké nížiny a rozkládá se v jižní části Jutského poloostrova mezi západně položeným Severním mořem a východně položeným Baltským mořem. Západní pobřeží spolkové země je lemováno ve středověku a raném novověku vzniklými Severofrískými ostrovy, které byly v minulosti součástí Jutského poloostrova. Všechny tyto ostrovy jsou zde obklopené mělčinovou oblastí označovanou německým termínem "Wattenmeer", jehož většina je zde součástí národního parku Schleswig-Holsteinisches Wattenmeer. Při odlivu se zde obnažují rozsáhlé oblasti písčin či bahna. U opačného východního (baltského) pobřeží země se rozkládá ostrov Fehmarn.

Historie.

V dobách existence Svaté říše římské bylo Holštýnsko její součástí a po jejím rozpadu v roce 1806 byl jediným suverénem nad Holštýnskem dánský král. V roce 1815 se Holštýnsko stalo součástí Německého spolku.

Dánská vláda.

Dánské království se po dlouhou dobu skládalo ze čtyř částí: Jutský poloostrov a k němu náležící ostrovy, které tvořily království a dále lenní polabská vévodství Šlesvicko a Holštýnsko, které byly v personální unii s Dánskem. Od začátku 18. století a stále více na začátku 19. století by Dánové rádi viděli vévodství jako plnou součást království. Tento pohled však nebyl sdílen s německou většinou žijící ve vévodstvích, která se nadšeně přidávala k liberálnímu a nacionalistickému hnutí známému jako šlesvicko-holštýnismus. Toto hnutí usilovalo o nezávislost na Dánsku. První válka o Šlesvicko-Holštýnsko byla podnícena konstitučními změnami v roce 1849 a díky intervenci Británie a dalších velmocí skončila statusem quo. V Dánsku se vedlo mnoho debat nad dalším postupem v otázce Šlesvicka a Holštýnska – nacionální liberalisté požadovali plné svázání Šlesvicka s Dánskem, Holštýnsku ponechali volbu zda se chtějí či nechtějí připojit. Nicméně mezinárodní události předběhly dánskou domácí politiku a Dánsko muselo v roce 1864 čelit válce s Pruskem a Rakouskem, která je známa jako druhá válka o Šlesvicko-Holštýnsko. Tyto oblasti se staly obětí velkých politických ambicí Otty von Bismarcka. Dánsko bylo nuceno postoupit celé Šlesvicko-Holštýnsko Prusku a přijalo politiku neutrality.

Rakouská nadvláda.

Dánský král se tak po porážce musel zříct nároků na zálabská vévodství, která přešla pod správu obou vítězných mocností. Pro Rakousko, kterému připadla správa Holštýnska, se tato jakási evropská kolonie, obklopená pruskými državami, stala skutečnou noční můrou. Nejen, že zde muselo udržovat vojenský kontingent pod velením podmaršálka Ludwiga von Gablenz vykonávajícího zde facto vojenskou správu, ale stále víc bylo všem zainteresovaným stranám jasné, že Prusové si připravují půdu pro anexi obou vévodství.  Několik rakouských praporů by v takovém případě nemohlo území Holštýnska proti pruské armádě ubránit. Rakouský císař František Josef I., vědom si této nevýhodné situace, se sice pokusil přimět Prusko k výměně problematického Holštýnska za část pruského Slezska nebo za Kladsko, ale kancléř Bismarck o těchto návrzích nechtěl ani slyšet. Naopak, počátkem roku 1866 Bismarck přímo obvinil Rakousko v oficiální nótě z toho, že Holštýnsko se pod jeho liknavou správou proměnilo v ohnisko protipruských nálad... Rakousko tuto nótu pochopitelně odmítlo a vztahy mezi oběma zeměmi poté ještě více ochladly. Bismarck přitom svůj nátlak stupňoval, neboť dobře věděl, že situace v Evropě je k měření sil s Rakouskem velmi vhodná a nemusí se v budoucnu opakovat.

Součást Pruska.

Události pak nabraly opravdu rychlý spád. Prusové okupovali 7. června 1866 Holštýnsko, které Rakouské jednotky včas bez boje vyklidily a stáhly se do Čech. Pruský vyslanec Savigny krátce na to oznámil na Spolkovém sněmu ve Frankfurtu, že zasedání opouští, protože Prusko již pokládá Německý spolek za zrušený. Od 12. června byly přerušeny diplomatické styky mezi Rakouskem a Pruskem a od 18. června i vzájemné poštovní, telegrafní a železniční spojení. Tak tedy v roce 1866 Rakousko přišlo o Holštýnsko a to zase změnilo pána jímž se definitivně stalo Prusko, jež se stalo v roce 1871 součástí německé říše.

Od druhé světové války dodnes.

Po druhé světové válce bylo Německo rozděleno do 4 okupačních zón, a Holštýnsko se Šlesvickem patřilo do britské okupační zóny. V roce 1947 bylo spojeneckou radou zrušeno Prusko jehož bylo Holštýnsko doposud součástí. V rámci této britské zóny vytvořila britská vojenská vláda v letech 1945 a 1946 následující správní jednotky země a ze Šlesvicka a Holštýnska byla utvořena spolková země Šlesvicko-Holštýnsko, která se 23. května 1949 staly spolkovými zeměmi SRN a v roce 1991 spolkovou zemí sjednoceného Německa.

Historické části.

Historické Holštýnsko je v současnosti součástí německé spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko. Historického Holštýnska zabíraly v minulosti kromě majoritního Holštýnského vévodství, část malá vévodství a knížectví. K těmto historickým územím patří Lauenburského vévodství, rozkládající se na jihovýchodě, téměř celé území někdejšího městského státu Svobodné a hanzovní město Lübeck (který však k původnímu Holštýnsku nepatřil), dále zahrnuje celé území někdejšího knížectví Lübecku, bývalé hamburské exklávy Geesthacht a Großhansdorf a některá severní území současného Hamburku, jakož i několik bývalých meklenburských exkláv.

Holštýnsko (německy "Holstein", dánsky "Holsten") je historická země na severu Německa rozkládající se na jihu Jutského poloostrova na pravém břehu řeky Labe. Historické Holštýnsko je v současnosti součástí německé spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko; holštýnskou metropolí je město Kiel, jež je zároveň i metropolí celého Šlesvicka-Holštýnska.

荷尔斯泰因地区位于易北河和艾德河之间,是德国北部石勒苏益格-荷尔斯泰因州的一部分。


Osobní a profesní život.

Kromě postavy Bondovy dívky hrála od 80. let v řadě evropských snímků. Nejdříve studovala filosofii na pařížské Sorbonně, ale přešla na Státní konzervatoř dramatického umění, kde se věnovala oboru herectví u Antoina Viteze. Do povědomí se zapsala hned svým prvním filmem. Světoznámý režisér Luis Buñuel ji obsadil do role služky Conchity v surrealistickém dramatu "Ten tajemný předmět touhy" (1977), společně se Španělkou Ángelou Molinovou (obě hrály jednu roli).  Následovaly snímky francouzské produkce, kde se objevila po boku Gérarda Depardieu, a to v komedii "Studený bufet" (1979) a dramatu "Pravý břeh, levý břeh" (1984), kde byla za postavu Bebée Sanaquesové nominována na Césara v kategorii Nejlepší herečka ve vedlejší roli. V roce 1985 jí zemřel manžel, producent Jean-Pierre Rassam, se kterým má syna Dimitrije Rassama. Téhož roku hrála ve snímku "Podivná policie" (1985) a o čtyři roky později ztvárnila roli princezny Soroyai v triptychu režírovaném třemi slavnými americkými režiséry "Povídky z New Yorku" (1989). Zahrála si také ve snímku "Trop belle pour toi" (1989," Příliš pěkná pro tebe"), kterému se dostalo mezinárodního uznání. Za roli Florence Barthélémyové' v něm získala Césara v kategorii Nejlepší herečka.  V 90. letech ztvárnila postavy např. v komedii "Tango" (1993) vedle Philippa Noireta nebo v dobrodružném filmu "Červený a černý" (1997). V tomto období také pracovala jako modelka a tvář firmy Chanel.  Podruhé se provdala za Jacquese Liebowitche v roce 1992, manželství poté trvalo čtyři roky. V období 1997-2005 byl jejím životním partnerem herec Gérard Depardieu (2003-2005 zasnoubeni), který se stal opět i partnerem filmovým ve snímku "Most mezi dvěma břehy" (1999, "Un pont entre deux rives"), ve kterém byl i režisérem. Následně se objevila vedle Jeana Rena v akční komedii "Wasabi" (2001). O dva roky později natočila dobrodružný snímek "Líbejte se, s kým je libo" (2003) a v roce 2005 rodinné drama "Peklo", ve kterém hrála matku vedle Emmanuelle Béartové. Jako režisérka dosud natočila dva filmy "La Lumière de Dieu" (2000) a "Tanna" (2001).  Roku 1999 zasedla v porotě 4. mezinárodního filmového festivalu v Šanghaji. Podporuje organizaci Dětství a úděl, která má ve své náplni pomoc postiženým dětem.

Carole Bouquet (* 18. srpna 1957 Neuilly-sur-Seine, Paříž, Hauts-de-Seine) je francouzská herečka oceněná Césarem, režisérka a modelka, která se od roku 1977 objevila ve více než čtyřiceti filmech. Známou se stala rolí Bond girl Meliny Havelockové v bondovce "Jen pro tvé oči" (1981).

卡洛·波桂(,1957年-8月18日),是出生于法国巴黎的女演员及模特儿。


Geografie.

Šlesvicko na severu hraničí s Dánskem, resp. severním Jutskem. Více jako polovinu této hranice tvoří řeka Kongeaen. Na jihu tvoří hranici s Hoštýskem řeka Eider a na ní navazující Kielský kanál. Zbytek území je ze západu omýván vodami Severního moře, resp. z východu Baltského moře. Celé území Šlesvicka je součástí Severoněmecké nížiny a rozkládá se v jižní části Jutského poloostrova. Západní pobřeží je obklopeno ve středověku a v raném novověku vzniklými Severofrískými ostrovy, které byly v minulosti součástí Jutského poloostrova. Všechny tyto ostrovy jsou zde obklopené mělčinovou oblastí označovanou německým termínem "Wattenmeer", jehož většina je zde součástí národního parku Schleswig-Holsteinisches Wattenmeer. Při odlivu se zde obnažují rozsáhlé oblasti písčin či bahna.

Historie Šlesvicka.

Dánský král Valdemar II. byl jedním z nejvýznamnějších dánských králů – během jeho vlády dosáhla dánská expanze svého vrcholu a Dánsko mělo vliv na celou oblast Baltu, hlavně Estonska. Na podporu této expanze došlo k přesunu moci z Jutska na Sjalland. Valdemar II. ovládl Holštýnsko, potvrdil vládu nad Šlesvickem a 15. června 1219 dobyl Estonsko.

Dánská vláda.

Dánské království se po dlouhou dobu skládalo ze čtyř částí: Jutský poloostrov a k němu náležící ostrovy, které tvořily království a dále lenní polabská vévodství Šlesvicko a Holštýnsko, které byly v personální unii s Dánskem. Od začátku 18. století a stále více na začátku 19. století by Dánové rádi viděli vévodství jako plnou součást království. Tento pohled však nebyl sdílen s německou většinou žijící ve vévodstvích, která se nadšeně přidávala k liberálnímu a nacionalistickému hnutí známému jako šlesvicko-holštýnismus. Toto hnutí usilovalo o nezávislost na Dánsku. První válka o Šlesvicko-Holštýnsko byla podnícena konstitučními změnami v roce 1849 a díky intervenci Británie a dalších velmocí skončila statem quo. V Dánsku se vedlo mnoho debat nad dalším postupem v otázce Šlesvicka a Holštýnska – nacionální liberalisté požadovali plné svázání Šlesvicka s Dánskem, Holštýnsku ponechali volbu zda se chtějí či nechtějí připojit. Nicméně mezinárodní události předběhly dánskou domácí politiku a Dánsko muselo v roce 1864 čelit válce s Pruskem a Rakouskem, která je známa jako druhá válka o Šlesvicko-Holštýnsko.

Součást Pruska.

Cesta k této válce začala tak, že Prusko bylo roku 1851 poraženo Dánskem v prusko-dánské válce (1848-1851), v níž chtělo Prusko ovládnout Dánskem kontrolované Šlesvicko s početnou německou menšinou. Roku 1863 pak bylo Šlesvicko začleněno přímo do Dánska, což bylo zjevným porušením Londýnského protokolu z roku 1851, v němž se Dánsko mimo jiné zavázalo ponechat Šlesvicku jeho práva. Důsledkem byla následující německo-dánská válka roku 1864 pak Prusko s Rakouskem a ostatními německými státy bojovalo proti Dánsku, které chtělo oddělit jím ovládané Holštýnsko a Lauenbursko od Německého spolku (Dánský král byl v rámci personální unie také vévodou Šlesvicka-Holštýnska, ale Holštýnsko bylo spolu s Lauenburskem na rozdíl od severnějšího Šlesvicka členem Německého spolku) a začlenit je do Dánska. V této válce bylo Dánsko poraženo a bylo nuceno postoupit celé Šlesvicko-Holštýnsko Prusku a přijalo politiku neutrality. Šlesvicko se stalo prusko-rakouským kondominiem, Holštýnsko získalo Rakousko a Lauenbursko s titulem vévodství, Prusko.  Po porážce Rakouska v prusko-rakouské válce v roce 1866 bylo Šlesvicko a Holštýnsko spojeny v jednu pruskou provincii. Až do roku 1920 existovalo Šlesvicko stále jako jeden celek což se však změnilo po první světové válce.

Od první světové války dodnes.

Po první světové válce, jíž se Dánsko nezúčastnilo, díky porážce Německa dala Versailleská smlouva mandát k šlesvickému plebiscitu, v kterém bylo rozhodnuto o připojení severní části Šlesvicka k Dánsku. Severní Šlesvicko je tak (opět) součástí Dánska trvale od 15. června 1920. Král a část opozice vyčítal ministerskému předsedovi Karlu Teodorovi Zahlemu, že nevytěžil z porážky Německa ještě další území pro Dánsko, například ty, které Dánsko ztratilo v druhé válce o Šlesvicko-Holštýnsko, převážně však Jižní Šlesvicko. Král věřil v podporu lidu k jeho výhradám k ministerskému předsedovi a zavrhnul Zahleho vládu, což vedlo až k tzv. Velikonoční krizi v roce 1920. Jejím výsledkem byl králův slib, že již nebude přímo zasahovat do politiky a tento slib byl králem od té doby dodržován i přesto, že snížení jeho moci nebylo zakotveno v ústavě.  Po německé porážce se koná plebiscit o budoucím osudu Šlesvicka. Obyvatelé severního Šlesvicka volí 75% hlasy za připojení k Dánsku, zatímco 80% obyvatel jižního Šlesvicka hlasuje za připojení k nové Německé republice. 10. července 1920 pak Kristián X. na bílém koni triumfálně překročí hranici a vjede na znovunabyté území. Tento obraz zůstane nadlouho vryt Dánům do paměti. Když se o šest let později k vládě dostanou socialisté, ihned ruší první bod svého programu, jenž byl zrušení monarchie. Dnes je dánská část Šlesvicka součástí Region Syddanmark (Jižní Dánsko), jenž popírá historickou hranici Šlesvicka.  Po druhé světové válce bylo Německo rozděleno do 4 okupačních zón, a Holštýnsko se Šlesvickem patřilo do britské okupační zóny. V roce 1947 bylo spojeneckou radou zrušeno Prusko jehož bylo Šlesvicko doposud součástí. V rámci této britské zóny vytvořila britská vojenská vláda v letech 1945 a 1946 následující správní jednotky země a ze Šlesvicka a Holštýnska byla utvořena spolková země Šlesvicko-Holštýnsko, která se 23. května 1949 stala spolkovou zemí SRN a v roce 1991 spolkovou zemí sjednoceného Německa.

Šlesvicko nebo také Jižní Jutsko (německy a anglicky "Schleswig", dánsky "Sønderjylland" nebo "Slesvig") je historická země rozkládající se na jihu Jutského poloostrova. Šlesvicko je v současnosti rozděleno mezi Německo a Dánsko. Metropolí bylo město Schleswig. Administrativně je německá část, čili Jižní Šlesvicko součástí spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko a dánská část resp. Severní Šlesvicko je součástí dánského Region Syddanmark (Jižní Dánsko) jenž popírá historickou hranici Šlesvicka. V letech 1970–2007 bylo severní Šlesvicko součástí okresu Sønderjyllands Amt (jižní Jutsko) jenž z větší části historickou hranici respektoval.

石勒苏益格(;; 低地德语:"Sleswig";北弗里斯兰语:"Slaswik")位于德国和丹麦的边界以北约60公里和以南约70公里的范围。该地区的传统意义在于北海和波罗的海之间的货物转运,将通过俄罗斯的贸易路线与沿着莱茵河和大西洋海岸的贸易路线相连接(参见基尔运河)。


Historie.

Vznik obchodních domů je spojen s rozvojem průmyslově vyráběného, levnějšího zboží, zejména látek, a modernizací měst v 19. století a jejich přeměny ve velkoměsta s bulváry. Za první obchodní dům bývá považován "Au Bon Marché" v Paříži, který r. 1852 zavádí moderní principy obchodního domu: široký sortiment zboží je rozdělen do různých prodejních oddělení, zboží je vystaveno a opatřeno cenovkami s pevnými cenami, nízké marže i ceny, záruka vrácení peněz, atraktivní prezentace a reklama. Mimořádný obchodní úspěch tohoto nového kapitalistického podnikání a jeho sociální dopad zpracoval spisovatel Émile Zola v románu "U štěstí dam", který svým názvem vystihuje zaměření i filosofii podniku.

Česko.

Nejstarší obchodní dům v Praze je Haasův obchodní dům Na příkopě 4 (čp. 847) z roku 1871 s kamennou fasádou ve stylu pozdní italské renesance.  V meziválečném období se návrhům obchodních domů věnoval mj. architekt Ludvík Kysela, který postavil na Václavském náměstí dům pro obuvnickou firmu Baťa, která i jinde stavěla své specializované obchodní domy. Obchodní domy s širokým sortimentem stavěla firma Brouk a Babka, jejichž vrcholem byl v roce 1939 tehdy nejmodernější obchodní dům Bílá labuť.  V období socialistického Československa byly pod značkou "Prior" postaveny některé reprezentativní obchodní domy významné z hlediska vývoje architektury (Kotva, Ještěd, Máj). Po roce 1989 se začaly zejména na periferiích měst objevovat supermarkety a hypermarkety a specializované obchodní domy. Vedle toho postupně vznikají obchodní centra, která pod jednou střechou skrývají samostatně provozované prodejny. Nákupní centra pronikají i do historického středu města (Palladium). Termín "obchodní dům" je dnes díky naznačenému vývoji a snaze provozovatelů o atraktivní neotřelé názvy na ústupu.

Klasický obchodní dům.

Klasický obchodní dům má jednotnou organizaci řízení a provozu. Podle prodejní plochy rozdělujeme obchodní domy na:  Plnosortimentní obchodního dům má komplexní nabídku potravin (pro všechny velikostní kategorie), stravovací služby (občerstvení pro všechny velikostní typy, restaurace pro střední a velké typy), nepotravinářské zboží (pro všechny velikostní typy, s výjimkou nábytku, který se neprodává v nejmenších velikostních typech).  Pro obchodní dům jsou typické následující provozní a dispoziční principy:  Rozmístění hlavních provozních celků obchodního domu:  Inkaso je většinou decentralizované podle sortimentních úseků a skupin zboží.  Kromě prodeje nabízejí obchodní domy rozvážkovou a poradensku službu, opravy, balení a úpravy zakoupeného zboží, úschovna, atd..  Vertikální dopravu zajišťují velkokapacitní rychlovýtahy a eskalátory. Schodiště jsou využívána zejména pro pohyb návštěvníků směrem dolů a jako únikové cesty.  Praktickým opatřením k vyloučení časové nerovnoměrnosti počtu návštěvníků je dostatečné dimenzování ploch pro pohyb a pobyt návštěvníků jak na jednotlivých podlažích, tak i v komunikačních prostorách.

Samoobslužné obchodní domy.

Při charakteristice samoobslužného obchodního domu je třeba uvést, že jde pouze o modifikaci klasického obchodního domu o velikosti přibližně 4000 až 6000 m prodejní plochy. Nové prvky jeho koncepce ale není možné použít u klasického typu, protože to neumožňují jeho prostorové a stavebně technické podmínky.  Základ stavebně dispozičního řešení koncepce samoobslužného obchodního domu tkví v tom, že objekt je rozdělen na hlavní halové části (obvykle na více podlažích), které slouží pouze pro prodej a skladování, a na ostatní části, v nichž jsou umístěna vertikální komunikační jádra návštěvníků, zaměstnanců a ostatní pomocné provozy. Toto řešení umožňuje vysoký stupeň flexibility mezi prodejními a skladovacími plochami i uvnitř těchto ploch. Dalším novým prvkem je zavedení tzv. etážové samoobsluhy, to znamená vždy jedné velké samoobsluhy v rámci celého prodejního podlaží obchodního domu.  Soustředěným seskupením vertikálního komunikačního jádra do blízkosti hlavního vchodu se vytvoří stavební i dispoziční předpoklady pro uplatnění uzavřené samoobsluhy v rámci celého podlaží. Hlavní zásady prodeje zboží touto samoobslužnou formou:  V současnosti jsou obchodní domy na ústupu. Mnohem častěji se setkáváme s novodobými typy prodeje, jako jsou např. hypermarkety, supermarkety a rozlehlá nákupní centra. Čím dále, tím více se prosazuje nákup přes internet. Vývoj jde nezastavitelně dále, obchodní domy zůstanou výrazným prvkem architektury našich měst. Typickým příkladem je například bývalá síť obchodních domů Prior v Praze, nebo obchodní dům Dunaj v Bratislavě (první obchodní dům na Slovensku).

Obchodní dům, především jeho prodejní budova, je subjekt, který uskutečňuje maloobchodní prodej. Z architektonického hlediska je to samostatný typologický druh, zařazující se do skupiny občanských budov.

百货公司(亦称为百货或百货店)是一种售卖多种货品的大型零售商店,它的产品分门别类,英文称为Department store。


Cesta k samostatnosti.

Roku 1532 začala portugalská kolonizace brazilského pobřeží a později i vnitrozemí. Koloniální Brazílie byla knížectvím zcela podřízeným správě Lisabonu. Stěžejním rokem pro brazilskou nezávislost se stal rok 1807.

Utvoření Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarves.

V říjnu 1807 po obsazení Lisabonu vojskem Napoleona Bonaparta uprchl portugalský regent princ Jan spolu se svou matkou královnou Marií I. a dvorem s asi 15 000 dvořany do tehdejšího portugalské kolonie Brazílie. Po tomto přesunu královského rodu do Brazílie, bylo učiněno zrovnoprávnění brazilské kolonie s Portugalským královstvím a bylo utvořeno Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves. Toto nově vytvořené Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves byl jednotný jediný stát tří rovných celků (de facto jen 2), jehož panovník měl nový titul: "král Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarves". V roce 1816 zemřela královna Marie I. a králem se stal její syn Jan VI. Portugalský. Po Napoleonově pádu zasedla v Portugalsku prozatímní vláda, která v roce 1820 vyzvala krále Jana VI. k návratu. Ten byl po svém příjezdu nucen uznat novou ústavu, která nastolila konstituční monarchii. Králův syn Dom Pedro zůstal v Brazílii a převzal v ní regentství a funkci místokrále.

Vyhlášení brazilského císařství.

Po návratu královské rodiny do Portugalska, v Lisabonu následně cortesy (lidové shromáždění) zrušily rovnoprávnost Portugalska a Brazílie a snažily se obnovit její koloniální status, což v Brazílii vedlo k hnutí za nezávislost, do jehož čela se postavil právě Dom Pedro, jenž byl vždy nakloněn liberálním myšlenkám. Dom Pedro nakonec vyhlásil nezávislost Brazílie na Portugalsku a 12. října 1822 byl jako Pedro I. prohlášen císařem Brazílie. Titul císaře namísto krále, měl zdůraznit rozmanitost Brazílie a částečně emulovat Napoleona, jako liberála a revolucionáře.

Zlatá léta brazilského císařství.

Území Uruguaye bylo zpočátku okupováno Brazílií, ale v roce 1825 v důsledku Argentinsko-brazilské války v letech 1825-1828, jíž Brazílie prohrála, vznikla nezávislá Uruguayská republika. Svoji suverenitu musela Uruguay bránit hned po svém vzniku ve válce se sousední Argentinou v letech 1839-1851.  V roce 1826 se císař Pedro I. (Petr I.) stal portugalským králem Petrem IV., ale ještě téhož roku byl donucen k abdikaci ve prospěch své sedmileté dcery Marie. V roce 1831 nastala podobná situace v Brazílii, kde byl císař Pedro I. donucen brazilským parlamentem k abdikaci a císařem se stal jeho teprve pětiletý syn Pedro II. Brazilský (1825-1891), který se ovšem vlády oficiálně ujal až v roce 1840, kdy byl parlamentem prohlášen za plnoletého. 18. července 1841 byl Pedro II. korunován brazilským císařem.

Vyhlášení republiky.

Pedro II. vládl jako brazilský císař 49 let. Přinesl Brazílii ekonomickou stabilitu a pokrok. Na konci jeho vlády bylo v Riu de Janeiru 118 škol. Pedro také podnikal kroky ke zrušení otrokářství. Neočekávaně dlouhá a nákladná Paraguayská válka z let 1865-1870 značně zmenšila jeho popularitu. Vojenský převrat 15. listopadu 1889 svrhl monarchii. Císař a jeho rodina odešli do exilu v Evropě. Nová brazilská vláda utvořila novou federativní Brazílii po vzoru USA.

Seznam Brazilských císařů.

"Dynastie Braganza"

Titulární císařové po roce 1889.

"Dynastie Braganza a později Dynastie Orléans-Braganza - legitimní větev, oficiální nárok."

Brazilské císařství (portugalsky "Império do Brasil") je označení pro bývalý stát na území Brazílie v letech 1822–1889. Brazilské císařství je přímým předchůdcem dnešní Brazílie. Císařství vzniklo v roce 1822 oddělením od Portugalska pod vedením korunního prince Pedra I. a zaniklo vojenským převratem v roce 1889 jenž svrhnul jeho syna císaře Pedra II.

巴西帝国(葡萄牙语:),是1822年至1889年间,领土包含现代南美洲巴西所建立的一个代议民主制、议会制的君主立宪国家,由葡萄牙亲王佩德罗一世及其子佩德罗二世所统治著。在佩德罗二世统治下,巴西帝国和邻国的三场战役皆取得胜利。1889年,佩德罗二世被废黜,帝国由德奥多罗·达·丰塞卡建立的第一共和国取代,巴西帝国宣告正式灭亡。


Objev.

První ostatky rodu Proconsul nalezl lékař H. L. Gordon v roce 1927 na lokalitě Koru, poblíž Viktoriina jezera v západní Keni. Jejich skutečného významu si ovšem všiml až Arthur Tindell Hopwood, když mu byly v roce 1931 postoupeny k prozkoumání. Ještě téhož roku během expedice Britského muzea na původní lokalitě našel ostatky dalších tří jedinců a všechny nálezy souhrnně publikoval v roce 1933. Dosud neznámého vyhynulého primáta pojmenoval "Proconsul africanus" podle oblíbeného cvičeného šimpanze z londýnské ZOO jménem Consul ("Proconsul = předchůdce Consula"). Domníval se totiž, že nalezl předka moderních šimpanzů.  Během dalších desetiletí přibylo nezvykle velké množství nálezů a klasifikace rodu se postupně zpřesňovala. Nejznámější je unikátní nález téměř kompletní lebky z roku 1948, který na ostrově Rusinga na Viktoriině jezeře objevila slavná paleontoložka Mary Leakey.

Popis.

Rod Proconsul je doložen poměrně velkým počtem kosterních ostatků, přičemž na rozdíl od mnoha jiných miocénních primátů z nich lze složit prakticky kompletní kostru. Podobu tohoto primáta je tudíž možné vcelku dobře rekonstruovat. Proconsul proto může sloužit i jako model pro příbuzné rody a první hominoidy, známé často jen ze zlomků čelistí či zubů.  Tento primát žil spíše v lesním prostředí, kde se živil zejména ovocem a v menší míře snad i mladými listy. Struktura karpálních kostí ukazuje na schopnost silného úchopu, ačkoliv končetiny jinak odpovídají plně kvadrupednímu pohybu. Proconsul se tedy ve větvích pohyboval jako opice, pomocí všech čtyř končetin, ale možná si pomáhal občasným skákáním. Větší druhy ovšem nemusely být výlučně stromovými živočichy a mohly se pohybovat i po zemi. Jednotlivé druhy rodu Proconsul dosahovaly značného rozpětí ve velikosti - jejich váha se pohybovala zhruba v rozmezí 10 – 90 kg.  Kostra rodu Prokonsul vykazuje unikátní pestrou mozaiku primitivních obecných znaků vyšších primátů a několika odvozených znaků moderních lidoopů.

Lebka.

Lebka Proconsula měla oproti moderním hominoidům větší obličejovou část a menší mozkovnu. Z obličeje ještě vystupoval výrazný čenich, podobně jako u Aegyptopitheca. Zuby v lehce stavěných čelistech byly opatřeny jen tenkou vrstvou skloviny, což odpovídá měkké stravě tropického lesa - ovoci, popřípadě mladým listům.  Díky nálezu téměř kompletní lebky na ostrově Rusinga lze u Proconsula zcela výjimečně studovat i jeho mozek. Lebeční kapacita byla odhadnuta na 167 cm. Jedná se v poměru k celkové velikosti těla o objem, přesahující kapacitu oligocénních primátů. Blíží se horní hranici rozpětí kapacity současných kočkodanovitých a gibonovitých, ovšem struktura mozku je ještě primitivní a postrádá typické hominoidní znaky.

Kostra.

Postkraniální kostra Proconsula postrádá většinu typických znaků, které odlišují lidoopy od opic. Tvar hrudníku i postavení lopatky odpovídá úzkonosým opicím a kvadrupednímu pohybu, chybí prodloužené přední končetiny i tuhá páteř hominoidů. Proconsul měl naopak shodně s úzkonosými opicemi zadní končetiny delší než ty přední (i když jen minimálně) a také dlouhou, pružnou páteř. Chodidla nebyla přizpůsobena chůzi po prstech jako u lidoopů.  Nejvýraznějším znakem, který již Proconsula odlišoval od ostatních soudobých primátů, byl chybějící ocas, nahrazený kostrčí. Stejně jako moderním hominidům mu chyběly sedací mozoly. Také klouby předních i zadních končetin vykazují o něco vyšší pohyblivost než je tomu u opic.

Fylogeneze.

I přesto, že je Proconsul jedním z nejlépe poznaných miocénních primátů, je jeho taxonomické i fylogenetické zařazení stále hojně diskutované. Po svém objevu byl dlouho považován za předka moderních afrických lidoopů a řazen mezi hominidy. Všeobecně se až do 70. let 20. století předpokládalo, že druh "Proconsul africanus" je předkem šimpanzů, zatímco "Proconsul major" předcházel gorilám. Až moderní studie prokázaly, že Proconsul mezi hominidy nepatří a a jisté není ani jeho zařazení mezi hominoidy.  Většinou autorů je rod Proconsul považován již za primitivního zástupce nadčeledi Hominoidea. Jeho kostra má právě takové charakteristiky, které lze u nejranějších hominoidů předpokládat. Patří mezi ně četné primitivní znaky, ale současně již zvýšená mobilita kloubů, schopnost silného úchopu, chybějící ocas, nespecializovaný chrup, mozková kapacita na horní hranici rozpětí moderních úzkonosých opic i prodloužený životní cyklus. Někteří badatelé však o příslušnosti Proconsula k nadčeledi Hominoidea pochybují a řadí jej spolu s celou čeledí Proconsulidae do samostatné nadčeledi Proconsuloidea.  V každém případě je Proconsul v evoluci velmi blízko samotnému vzniku nadčeledi Hominoidea, ať už mu těsně předcházel nebo byl jedním z prvních zástupců. Ukazuje tedy, jak asi mohl předek moderních hominoidů vypadat, i když jím přímo nebyl.

Druhy.

Rod Proconsul byl ve svém prostředí velmi úspěšný a diverzifikoval do několika druhů, které se od sebe lišily zejména velikostí.  Původně byl popsán pouze jeden druh – "Proconsul africanus". V roce 1951 ale Wilfrid Le Gros Clark a Louis Leakey rozčlenili všechny tehdejší nálezy do tří rodů ("Proconsul nyanzae", "Proconsul major" a "Proconsul africanus"). Na přelomu 20. a 21. století byly vyděleny další tři druhy – v roce 1993 druh "Proconsul heseloni", v roce 2005 "Proconsul gitongai" a v roce 2009 druh "Proconsul meswae".  V minulosti bylo pod rodovým jménem Proconsul zahrnuto též několik nálezů, které byly po zpřesnění poznání vyčleněny do samostatných taxonů - například "Kamoyapithecus" či "Morotopithecus".  Zástupci rodu Proconsul se objevují v širokém časovém rozpětí. Jsou vydělovány dvě zeměpisně i časově odlišné skupiny, přičemž starší druhy ("P. meswae", "P. africanus", "P. major") se od těch mladších ("P. heseloni", "P. nyanzae") nepatrně odlišují. Konvenčně se všechny druhy označují rodovým jménem Proconsul, v roce 2000 však bylo pro druh "Proconsul major" navrženo nové rodové jméno "Ugandapithecus". Tím měla být vyjádřena odlišnost obou skupin, jedná se však dosud o kontroverzní návrh, který nebyl všeobecně přijat. Podle odpůrců dosud chybí dostatek podkladů pro bezpečné vydělení obou skupin, které se mohou lišit i kvůli rozdílným ekosystémům. Lokality Koru a Songhor, které vydaly ostatky druhů "Proconsul africanus" a "Proconsul major", totiž v časném miocénu pokrývaly tropické lesy. Oproti tomu vegetace ostrova Rusinga, kde byly nalezeny druhy "Proconsul heseloni" a "Proconsul nyanzae", byla sušší a méně hustá.  V roce 2015 bylo pro mladší nálezy navrženo rodové jméno "Ekembo", které v místním jazyce Suba znamená „opice“ nebo „lidoop“. Autoři návrhu rozlišují druhy "Ekembo heseloni" a "Ekembo nyanzae."

Proconsul africanus.

"Proconsul africanus" je nejstarším popsaným zástupcem rodu Proconsul, a tudíž je zároveň jeho typovým druhem. Byl rozeznán již v roce 1933. Některé fosilie určené původně jako "Proconsul africanus" však byly po roce 1993 překlasifikovány jako "Proconsul heseloni," včetně dobře dochované lebky z ostrova Rusinga.  "Proconsul africanus" žil asi před 19 – 20 miliony let na území dnešní Keni. Jeho ostatky jsou nalézány společně s druhem "Proconsul major" na shodně datovaných lokalitách Koru, Chamtwara, Legetet, Songhor a Mteitei Valley. Patřil k menším druhům, neboť dosahoval váhy do 20 kg.

Proconsul gitongai.

Druh "Proconsul gitongai" byl popsán až v roce 2005 a dosud je doložen pouze několika izolovanými zuby. Ty byly zachyceny na lokalitě Kipsaraman v oblasti Tugen Hills v Keni. Mnoha odborníky je ztotožňován s druhem "Proconsul major". Důvodem pro vydělení nového druhu se stal fakt, že nalezené stoličky se v několika detailech liší od morfologie zubů druhu "Proconsul major". Problémem je i velký časový odstup mezi výskytem obou druhů.  Nálezy, určované jako "Proconsul gitongai" pochází až z počátku středního miocénu, tedy z doby asi před 14,5 miliony let. Jednalo by se tudíž o nejmladšího známého zástupce rodu Proconsul.

Proconsul heseloni.

"Proconsul heseloni" je asi nejlépe doloženým druhem rodu Proconsul. Nejreprezentativnějším a také nejznámějším nálezem je dobře dochovaná lebka, zachycená v roce 1948 na ostrově Rusinga (KNM-RU 7290), která byla původně popsána jako "Proconsul africanus". "Proconsul heseloni" je mimoto velmi dobře znám i v oblasti postkraniální kostry.  "Proconsul heseloni" žil asi před 17 – 18,5 miliony let na ostrovech Rusinga a Mfangano v dnešní Keni. Patřil k nejmenším zástupcům rodu Proconsul – samice dosahovaly váhy zhruba 9 – 12 kg, samci až 20 kg.

Proconsul major.

"Proconsul major" je největším zástupcem rodu Proconsul. Je ovšem dosud málo známý, doložený jen nečetnými zlomky čelistí, izolovanými zuby a několika fragmenty postkraniální kostry. Žil asi před 19 – 20 miliony let na území dnešní Keni a Ugandy. Jeho ostatky jsou nalézány společně s kostrami druhu "Proconsul africanus", na shodně datovaných keňských lokalitách Koru, Chamtwara, Legetet, Songhor a Mteitei Valley. Mimoto byl zachycen také na lokalitě Napak v Ugandě. Dosahoval váhy asi 60 – 90 kg, což zhruba odpovídá gorilí samici. Měl ovšem nápadně malé zuby, proto se odhady celkové váhy podle velikosti zubů pohybují v rozmezí pouhých 33 – 62 kg.

Proconsul meswae.

"Proconsul meswae" žil asi před 22,5 miliony let. Jedná se o dosud nejstarší známý druh rodu Proconsul a zároveň o druh nejnověji vyčleněný. Fragmenty lebky, čelistí a zubů byly sice objeveny již během výzkumu v letech 1978 - 1980, ale paleontolog Peter Andrews se i přes zřetelné odlišnosti od ostatních Proconsulů zdráhal vytvořit samostatný druh, protože se jedná pouze o nedospělé jedince. Druhové jméno "Proconsul meswae" proto navrhl až v roce 2009, do té doby byly ostatky označovány jako nespecifikovaný zástupce rodu Proconsul.  "Proconsul meswae" byl primitivnější než všechny ostatní zástupci rodu Proconsul, přičemž morfologicky nejblíže měl k druhu "Proconsul nyanzae". Jeho ostatky byly dosud zachyceny pouze na lokalitě Meswa Bridge v západní Keni a představují kosti nejméně čtyř jedinců.

Proconsul nyanzae.

"Proconsul nyanzae" obýval asi před 17 – 18,5 miliony let ostrovy Rusinga a Mfangano na Viktoriině jezeře v dnešní Keni. Od souběžně nalézaného druhu "Proconsul heseloni" se lišil jen minimálně. Podle dostupných fragmentů postkraniální kostry je jeho celková váha odhadována asi na 20 – 50 kg v závislosti na pohlaví. Stejně jako "Proconsul major" měl sklony k mikrodoncii, takže odhady váhy provedené na základě dochovaných zubů mohou být nižší (22 – 35 kg).

Proconsul (česky též Prokonzul) je rod vyhynulých úzkonosých primátů žijících v časném miocénu (zhruba před 14 - 22 miliony let) ve východní Africe. Jeho fosílie byly nalezeny na několika nalezištích na území dnešní Keni a Ugandy a jedná se o dosud nejlépe známého zástupce čeledi Proconsulidae. Proconsul je také modelovým příkladem toho, jak asi mohl vypadat společný předek moderních lidoopů a lidí.

原康修尔猿属(学名:"")是一属早期的灵长目,生存于1800-1400万年前中新世的肯尼亚及后来的非洲。目前其下有四个物种,重量约为10-40公斤。牠们都是栖息在雨林中的。


Stručná historie Skotska.

Dějiny Skotska lemují války s Anglií ať už za nezávislost země nebo například za náboženskou svobodu. Sami Skotové za velmi důležité milníky považují roky 1297 a 1314. V prvním proběhla bitva u Stirling Bridge, kde skotští povstalci pod vedením Williama Wallace porazili Anglické vojsko krále Eduarda I. O rok později ale Eduard I. porazil Wallace, zajal ho a v Londýně nechal popravit. Druhým milníkem je bitva u Bannockburnu, kde Robert Bruce, korunovaný skotský král porazil vojska Eduarda II. a vyhnal anglickou šlechtu. Bruce i Wallace jsou považováni za jedny z největších skotských hrdinů.  V roce 1603 nastupuje po na anglický trůn Jakub VI., syn Marie Stuartovny. Tím je vytvořena personální unie Anglie a Skotska. Oba národy to však nenesly příliš dobře. Král se snažil udobřit znepřátelené strany různými kroky, ale neuspěl. Jeho následník, Karel I. nebyl tak diplomatický a situace se za jeho vlády zhoršila. Skotové chtěli větší svobodu pro svou církev a začali se bouřit. Karel I. je kvůli nastalé situaci donucen svolat parlament, který mimo jiné schválil zákon o tom, že král musí jeho zasedání svolat nejpozději každé tři roky.  Společnost v celém království se ale dále radikalizuje, rozděluje se na royalisty a parlamentaristy. Začíná občanská válka a v lednu 1649 je vyhlášena republika. Následník trůnu Karel II. odjíždí do Skotska, na které kvůli tomu zaútočí Cromwellova vojska a Skotsko dobudou.  Po smrti Olivera Cromwella je Karel II. restaurován a jeho vévoda Jakub přesvědčí Skoty, aby uznali svrchovanost krále ve všech směrech. Vilém III. přijímá v roce 1689 Proklamaci svobod, která mimo jiné omezovala královy pravomoci a řešila otázku následnictví. Podle ní byla následnicí trůnu jmenována Anna Stuartovna. Proklamace také vylučovala z následnictví katolíky.  1. května 1707 je vyhlášen zákon o Unii a Skotsko se stává částí Velké Británie. Královnou je Anna Stuartova, skotský parlament je zrušen a jeho zástupci se ve velmi omezeném množství stávají součástí parlamentu Velké Británie.  Na konci 18. století dochází k velkému průmyslovému rozvoji skotských měst a společně s ním na začátku 19. století vznikají první politické organizace. V roce 1886 je vytvořen úřad ministra pro Skotsko a rok po něm Skotská kancelář.  Během 20. století se objevují hospodářské problémy, které ještě zhorší 2. světová válka, které vedou k nepokojům a stávkám. Situaci uklidní až nalezení ropy v Severním moři v roce 1970, která zapříčiní Britskou soběstačnost v této surovině a dovolí její vývoz. Skotsko ovládly obavy, že z ložisek ropy bude těžit jenom Anglie, což vyvolalo skotský nacionalismus.

Devoluce.

"Devoluce" je přesun rozhodování shora dolů, proces svěření pravomocí ústřední vlády samosprávným celkům nižší úrovně.  Národní hnutí jsou označována v odborné literatuře, jako tzv. dezintegrované. Skotsko lze brát jako příklad akčního separatistického „národa bez státu“. Skotsko má již od středověku přehledně definované území s jasnou identitou ( kulturní, ekonomickou, historickou, politickou).  Zároveň se mu podařilo zachovat si svoji vlastní jedinečnou identitu i v době, kdy bylo připojeno k jinému silnějšímu státu. Dokázalo si prosadit ustanovení vlastních politických institucí.  Za vlády konzervativců vzniklo "Hnutí za skotské shromáždění", které nakonec v roce 1988 zveřejnilo dokument nazvaný "Požadavek práv 1989". Na jeho základě se utvořilo "Skotské ústavní shromáždění", sdružení skotských politických stran. Toto shromáždění se dohodlo na konsensu ohledně decentralizace Británie na mezistranickém principu, ačkoli Konzervativní strana odmítla spolupracovat a Skotská národní strana se stáhla z diskusí, když se stalo zřejmé, že shromáždění není ochotno diskutovat o skotské nezávislosti jako o ústavní variantě. Argumenty proti předání pravomocí skotské autonomii a proti skotskému parlamentu vyjadřované hlavně Konzervativní stranou byly, že parlament vytvoří "kluzký svah" ke skotské nezávislosti a Skotské národní straně usilující o nezávislost poskytne cestu k vládě. John Major, konzervativní ministerský předseda, užil v roce 1997 v parlamentních volbách heslo "72 hodin k záchraně unie".  Labouristická strana vyhrála v roce 1997 britské parlamentní volby a Donald Dewar, vládní pověřenec pro Skotsko, souhlasil s návrhem vytvoření skotského parlamentu. V září téhož roku se konalo referendum a 75 procent zúčastněných souhlasilo s plánem udělení autonomie. Parlament Spojeného království následně schválil "Zákon o Skotsku", který vytvořil skotský parlament kontrolující většinu domácí skotské politiky. V květnu 1999 se ve Skotsku konaly první volby do autonomního parlamentu a v červenci se parlament sešel, poprvé od roku 1707, kdy bylo odročeno zasedání předchozího skotského parlamentu. Prvním ministerským předsedou Skotska se stal Donald Dewar z Labouristické strany, Skotská národní strana se stala hlavní opoziční stranou.  Skotský parlament má právo vydávat zákony ve všech věcech týkajících se Skotska, které nejsou svěřeny britskému parlamentu (tzv. nevyhrazené záležitosti), a má omezené právo pozměňovat daň z příjmu. Své autonomní záležitosti může opět postoupit britskému parlamentu, pokud uzná, že zákon s celobritskou působností bude pro konkrétní záležitost vhodnější. Skotsko je nadále 59 poslanci zastoupeno v britském parlamentu v Londýně. V roce 2007 vyhrála skotské parlamentní volby Skotská národní strana a prolomila tak dominanci Labouristické strany ve skotské politice. Předseda Skotské národní strany Alex Salmond se stal předsedou skotské menšinové vlády.

Skotský nacionalismus.

S národem a národní identitou je spjat i nacionalismus jako politická ideologie spojená s myšlenkou „zvláštního historického poslání národa, ospravedlnění jeho vzniku, teritoriálního zakotvení a kulturní jedinečnosti“. M. Guibernau v tomto případě mluví o tzv. emancipačním nacionalismu jako demokratickém typu nacionalismu u národů, které se necítí dostatečně uznány a reprezentovány státem, v němž žijí.  Skotský nacionalismus se nevyvíjel ve stejný čas jako procesy národního obrození v Evropě v 2. pol. 19. století. Stal se fenoménem až ve 20. století. Vysvětluje to několik faktorů. Když Skotsko s Anglií podepsalo v r. 1707 Smlouvu o Unii, ponechalo si svůj právní řád, vzdělávací systém i presbyteriánskou církev. Skotové tak mohli užívat výhod poměrně značné autonomie, ale zároveň participovat na budování britského impéria. Období skotského nacionalismu přišlo po druhé světové válce a dnes patří mezi hlavní hybná témata skotské společnosti.  Nacionalismus je ve skotském pojetí chápán jako politicky legitimní princip, princip národnostní otevřenosti, nikoliv jako ideologie založená na xenofobním přístupu. Skotská národní strana se neřadí mezi radikální pravicové strany, a i přes její přívlastek „národní“ se pro ni hodí spíše označení separatistická než nacionalistická. Skotský separatistický diskurs obhajuje kulturní pluralitu.

Skotská národní strana.

Skotská národní strana (SNP - Scottish National Party) vznikla po první světové válce, v roce 1934 sjednocením dalších subjektů – Skotské národní hnutí, Národní strana Skotska a Skotská strana. Jedná se o stranu, která se nejvíce zasazuje o vznik samostatného a nezávislého Skotska. Nejvýznamnější osobností této strany se v posledních dvaceti letech stal její člen a poté hlavně předseda Alex Salmond. Skotská národní strana stála u převratných skotských snah o devoluci (Skotský zákon, referendum o nezávislosti Skotska 2014). Nyní v čele strany stojí Nicola Sturgeonová.

Referenda.

V roce 2007 vydala Skotská národní strana manifest, v němž slíbila v roce 2010 uspořádat referendum o nezávislosti. Po vítězství ve skotských parlamentních volbách skotská vláda tvořená Skotskou národní stranou vydala dokument nazvaný "Volíme budoucnost pro Skotsko", který nastiňuje alternativy skotské budoucnosti včetně nezávislosti. Skotští labouristé, skotští konzervativci a skotští liberální demokraté se postavili proti referendu, které by jako jednu z možností nabízelo nezávislost. Svůj nesouhlas vyjádřil také předseda britské vlády Gordon Brown, který sehrál důležitou roli při referendu v roce 2014. V květnu 2008 se pro konání referenda vyslovila Wendy Alexandrová, předsedkyně labouristického klubu ve skotském parlamentu, navzdory labouristickému odporu ke konání referenda, později však z vedení klubu byla nucena odstoupit. Pro referendum, jehož jednou z možností bude i nezávislost Skotska, se po svém zvolení předsedou Skotských liberálních demokratů v srpnu 2008 vyslovil i Tavish Scott.  Zákonná platnost referenda za nezávislost Skotska na Spojeném království je nicméně sporná. Úplnou parlamentní suverenitu má Parlament Spojeného království a jakékoli ústavní změny patří mezi záležitosti vyhrazené jemu. To znamená, že britský parlament může kdykoli změnit Zákon o Skotsku a změnit pravomoci skotského parlamentu a legálně tak zamezit jakémukoli návrhu na nezávislost přednesenému skotskou vládou. Zákonnost dosažení faktické nezávislosti některé ze zemí tvořících Spojené království nebo její jednostranné vyhlášení nezávislosti mimo rámec ústavních zvyklostí Spojeného království je nejistá. Převažující právní mínění založené na rozhodnutí Nejvyššího soudu Kanady ohledně práva Québeku na odtržení od Kanady je, že Skotsko by nemohlo jednostranně vyhlásit nezávislost podle mezinárodního práva, kdyby vláda Spojeného království umožnila referendum o sporné otázce secese. Je nejisté, jak jednostranné vyhlášení nezávislosti Kosova v roce 2008 a jeho následné uznání Spojeným královstvím změnilo postavení tohoto právního mínění. Britští premiéři nicméně uznali právo skotského lidu rozhodnout o vlastní budoucnosti.  Skotská referenda, která ovlivnila dnešní podobu Skotska jsou z let 1979 a 1997. Referendum konané v roce 1979 se týkalo zákona o Skotsku. Jednalo se o vytvoření Skotského parlamentu a přenesení více pravomocí do Skotska (decentralizace). dopadlo neúspěšně, hlavně díky Cunninghamovo dodatku. V referendu konaném v roce 1997, se hlasuje o vzniku legislativních orgánů, ale také o pravomocích v daňové oblasti. Referendum dopadlo vznikem autonomního zastupitelstva. Výsledek byl poté schválen parlamentem ve Westminsteru a v roce 1998 byl přijat zákon, který vymezuje pravomoci nového Skotského parlamentu. O rok později bylo zahájeno jeho fungování prostřednictvím voleb.

Nezávislost Skotska je politickým cílem řady politických stran, nátlakových skupin a jednotlivců ve Skotsku, jejichž snahou je oddělit Skotsko od Spojeného království.

苏格兰独立运动(,)是指苏格兰从联合王国中脱离出来,重新成为独立国家的政治运动。


Stavba.

Celkem byly postaveny tři jednotky této třídy, pojmenované USS "Indiana", USS "Massachusetts" a USS "Oregon". Postaveny byly v letech 1891–1896 v amerických loděnicích William Cramp & Sons a Union Iron Works.  Jednotky třídy "Indiana":

Konstrukce.

Plavidla nesla poměrně silnou výzbroj. Hlavní výzbroj představovaly čtyři 305mm kanóny ve dvoudělových věžích na přídi a na zádi, které doplňovalo osm 203mm kanónů ve čtyřech dvoudělových věžích na bocích nástavby. Dělostřelectvo sekundární ráže tvořilyčtyři 152mm kanóny v kasematách. Dále bylo neseno dvacet 57mm kanónů, šest 37mm kanónů a dva 457mm torpédomety. Pohonný systém tvořilo šest kotlů a dva parní trojčinné stroje o výkonu 9000 ihp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 15 uzlů.

Operační nasazení.

"Indiana", "Massachusetts" a "Oregon" hrály důležitou roli ve Španělsko-americké válce v roce 1898, jelikož se podílely na blokádě španělských válečných lodí v přístavu Santiago de Cuba. "Indiana" a "Oregon" se dne 3. července 1898 účastnily bitvy u Santiaga de Cuba, ve které byla zničena španělská eskadra složená z pancéřových křižníků "Infanta Maria Teresa", "Vizcaya", "Cristóbal Colón" a "Almirante Oquendo" a torpédoborců "Pluton" a "Furor".  "Indiana" za první světové války sloužila ve výcviku, v roce 1919 byla vyřazena a v roce 1920 potopena jako cvičný cíl. "Massachusetts" za světové války pomáhala při dělostřeleckém výcviku, v roce 1919 byla vyřazena ze služby a v roce 1921 potopena. "Oregon" sloužil za první světové války ve druhé linii. V roce 1919 byl vyřazen a od roku 1925 byl muzejní lodi. Za druhé světové války byla loď částečně rozebrána na šrot, ale trup byl ještě v roce 1944 použit pro dopravu munice pro invazi na Guam. Zbytek lodi byl definitivně sešrotován v roce 1956.

Třída Indiana byla třída predreadnoughtů amerického námořnictva. Celkem byly postaveny tři jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1895–1919. V roce 1898 se účastnily Španělsko-americké války. Byly to první americké moderní bitevní lodě (jinak též bitevní lodě první třídy).

印第安纳级战舰是美国海军首批仿照欧洲海军建造的前无畏舰,并装设有重型装甲及舰炮。不过印第安纳级设计上有诸多缺陷。由于舰级以海岸防卫为主要目标,使舰级欠缺干舷(Freeboard),难以应付公海大浪环境;装设的侧甲又因干舷问题容易沉入水线以下,无法提供有效防御;而舰体更无法平衡13吋火炮的重量,使舰炮无法以最高射击角度发炮,射程受损。以上种种问题,使印第安纳级战舰多数留在美国近海作战。


Původ slova.

Termín "eurobeat" byl poprvé použit ve Velké Británii, aby popsal písně produkované britskou Motown verzí Stock, Aitken & Waterman, kteří psali hity kapelám a hudebníkům jako například Dead or Alive, Bananarama, Jason Donovan, Sonia, či Kylie Minogue. Tento "britishebeat" byl méně Hi-NRG orientován, než japonsko-italská verze.  Termín "Eurobeat" se v Británii také používal pro konkrétní Italo Disco typu Sabrina Salerno a další.

Termín "Eurobeat" v Japonsku.

V Japonsku se slovo "eurobeat" používalo na italo-disco produkované v Německu či Itálii. Italo-disco importy se brzy spojovaly s noční Para Para kulturou, která vznikla v brzkých osmdesátých letech.  Tento nový styl se jevil jako velice populární v Japonsku, ale ve zbytku světa byl prakticky neznámý. V Japonsku tato hudba byla nazývána jako "eurobeat".  Jelikož trh s eurobeat hudbou velice v Japonsku vycházel, italští producenti se tedy soustředlii především na něj a pro něj také vytvářeli hudbu.  Eurobeat je v Evropě málo známý žánr, přestože je produkován právě v Itálii.  V anime seriálu "Intial D", jež je založen na manga komiksu od Shuichiho Shigena, se, především během závodních scén, rozezní Eurobeat hudba, což upoutalo pozornost ne-japonských anime fanoušků.  Eurobeat (v Japonsku) připomíná původy italo-disca, se kterými se synteticky experimentovalo. Typické znaky: stalá, přímočará, měnící se bass oktáva (Hi-NRG element), syntezátory (některé z nich představují například smyčce či dechy), perkuse v pozadí. Tyto zvuky jsou prokládané vokály a "přírodními" akustickými nástroji typu piáno, či kytara (nejběžnější). Celý mix přináší střídavý melodický energický komplex.  V roce 1998, BEMANI, sesterská větev KONAMI vytvořila video taneční hru "Dance Dance Revolution". Tato hra nabízí Eurobeat hudbu z labelu Dancemania (patří firmě Toshiba-EMI). KONAMI ještě vytvořila "Para Para Paradise", video taneční hru plnou Eurobeat písní. Arkáda/Akční hra "Sonic the Fighters" od firmy SEGA obsahuje soundtrack ovlivněný eurobeatem.

Eurobeat z japonského úhlu pohledu.

Eurobeat se vyvinul z různých stylů od Hi-NRG, Space Disca, Italo-Disca, kanadského Disca a elektronické hudby, stylů které vznikly na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let. V té době kdy Disco hudba přestávala být populární v USA vlivem velkého odporu. Zatímco moderní hudba se většinou rozlišuje podle jejich textů, Eurobeat se nerozlišuje jenom podle textů, ale podle synthetizovaných refrenů známých též jako Sabi (zkráceně pro Sabishagaru, což znamená "připomenout si něco, někoho").  Podle tzv. sabi se Eurobeat dá rozložit na další podžánry, které mají typické znaky od rytmu po harmonii. Někdy může připomínat staré disco, někdy může být velmi "rychlé a veselé" jako Happy Hardcore nebo Speed Music, nebo používat více el. kytar.  Další typická věc na Eurobeatu je ta, že hudebníci obvykle používají více pseudonymů, závisejících na "náladě" konkrétní písně, atd. Například Ennio Zanini, jehož písně jsou obvykle úderné a rychlejší, si obvykle zvolí jméno jako "Fastway", u těch vážnějších písní vybírá jména jako například "Dusty".  Některé písně Eurobeat mohou připomínat známé "klasiky": "Like a Virgin", "Goodbye Yellow Brick Road", "What is Love", či "Station to Station". Tyto písně mají stejné jména, ale nejsou to coververze.

Eurobeat: Stylizace (pro Japonsko).

Jako většina hudebních stylů, i (moderní) Eurobeat má svůj typický "vzorec", podle kterého je složena píseň:  Intro je úvodní část písně, "riff" je hudební část bez vokálů. "Melo"(die) je první sloka písně, to samé "melo"(die)2.  Zvláštní je, že ten "typický vzorec" má každá nahrávací společnost jiná:

A Beat C.

A-Beat C je zřejmě nejznámější label vůbec. A-Beat C byla v Japonsku uvedena kompilací "VA – Super Eurobeat 9" (Avex Trax) v roce 1994. Producenti a hudebníci z tohoto labelu pracovali s Eurobeatem a Italo-Discem ještě předtím, než tento label vznikl, takže je možné tu "narazit" na některé "známé tváře". Nejznámější autoři A-Beat C: Dave Rodgers, Powerful T, Norma Sheffield and Futura. Po roce 2007 spousta producentů a hudebníků tento Eurobeat label opustila, mezi nimi jsou Domino, Sandro Oliva, Matt Land, Mega NRG Man, Lolita, the Go Go Girls, Neo, Nuage, Annerley Gordon, Kiko Loureiro, Mickey B., atd. V současnosti je A-Beat C kritizován ze strany fanoušků, jelikož se domnívají, že nejnovější nahrávky jsou "špatně produkovány, chabé, opakující se a bez inspirace".  Významné A-Beat C písně: "Fever the Night" – Matt Land  Současné významné písně:

Delta.

Delta patří mezi starší eurobeat labely. Byla vytvořena v roce 1995, kdy producent A. Leonardi z "A-Beat C", L. Newfield & C. Moroni z "Time" spojili své síly, aby vytvořili nový Eurobeat label. První "Super Eurobeat" album, které mělo i "Delta" skladby, bylo "Vol, 64". Delta také měla jeden velký hit, tím byl Marko Polo – "Money Go! So", postupně Delta měla víc a víc hitů. Do Delty spadají Marko Polo, Niko, Vicky Vale, Cherry, Pizza Girl, Suzy Lazy, Max Coveri, Dr. Love.  Významné Delta písně: "Doctor Love" – Dr. Love "Killing My Love" – Leslie Parrish "Running In the 90's" / "Golden Age" – Max Coveri "Crazy For You" – Pizza Girl Současné významné písně: "Full Metal Cars" – Daniel "Burning Up The Night (Total Fire)" – 2 Fast "Set Me Free" – Cherry

Eurobeat kompilace.

Existuje spousta Eurobeat kompilací, tou nejznámější je " Super Eurobeat " a různé ""Super Eurobeat presents..."" kompilace, publikované společností Avex Trax.

Eurobeat je převážně italský žánr pocházející z 90. let. Je to podžánr Italo Disca a Hi-NRG. V USA se někdy Eurobeat hudba kategorizovala jako ""Hi-NRG"" (společně s některými freestyle music hity).

欧洲节拍(英语:Eurobeat)是一种音乐类型,在20世纪70年代晚期或80年代早期从意大利迪斯可舞曲(Italo Disco)发展出来。虽然源自欧洲,欧洲节拍传到日本后因为合成音乐及活泼的风格而大受欢迎,日本也成了欧洲节拍的主要市场。


Popis.

Letorosty.

Letorosty jsou lysé, listy sivě ojíněné, střídavé, vejčité až opakvejčité, celokrajné, dlouze řapíkaté, až 8 cm dlouhé, na podzim načervenale až oranžově vybarvené.

Květy a plody.

Květy jsou drobné, pětičetné, uspořádané v dekorativních, přímých a bohatě větvených latách, dlouhých 15 až 29 cm. Kvete v květnu až červenci. Kalich a koruna jsou žlutavě zelené. Omezený počet květů dozraje v plody (malé suché, tmavě hnědé peckovice s vytrvalým kalichem), zbylé stopky se prodlouží a pokryjí dlouhými načervenalými chlupy, které jsou velmi dekorativním létacím zařízením celého plodenství. V této době (září až říjen) je ruj nejkrásnější.

Toxicita.

Ruj vlasatá je jedovatá a citlivým jedincům může způsobit podráždění pokožky.

Výskyt.

Původní rozšíření v jižní Evropě – Středozemí až po Balkán, Maďarsko, Ukrajinu, Krym, Kavkaz. Severní hranice areálu zasahuje až na Slovensko. V Asii je rozšířena v Himálaji a ve střední Číně. V Evropě roste přirozeně v jižních oblastech, severní hranice areálu prochází střední Evropou. Na Slovensku roste na čtyřech pravděpodobně přirozených lokalitách. Často je vysazována v parcích. Oblast výskytu v Asii zasahuje až do střední Číny či do Himálají.

Stanoviště.

Nejvíce ruji vlasaté vyhovuje teplá výslunná poloha (čím slunnější stanoviště, tím lepší růst a krásnější podzimní, u červenolistých kultivarů celoroční vybarvení). Ale snesou i polostín. Dobře rostou v průměrné zahradní půdě, dávají však přednost suššímu na vápník bohatšímu stanovišti. V krutých zimách na nechráněném stanovišti mohou namrznout, dobře však obrůstají.

Výsadba a množení.

Svým zvláštním olistěním, celkovým habitem, květenstvím i plodenstvím jsou poměrně odlišné a příliš se nehodí ke kombinaci s jinými rostlinami. Jsou vyloženými solitérami (v pozdějším věku potřebují větší, několikametrové plochy), popřípadě se hodí k předsadbě a lemování vyšších stromových kulis (okraj lesa, apod.). Červenolisté kultivary rostou pomaleji a jsou velmi významnými solitérami, pokud jsou pravidelně seřezávány, lze je použít i do menších výsadeb, kde mohou být výraznou dominantou. V krajinářských úpravách se ruj doporučuje vysazovat do 350 m n. m.  Množí se výsevem stratifikovaného osiva na jaře do studeného pařeniště, kořenovými řízky (sázejí se na podzim do truhlíků a skleníků - hlavně červenolisté kultivary) nebo i řízkováním za použití stimulátoru. Množení řízkováním je obtížné, často se používá roubování kultivarů.

Využití.

Listy jsou bohaté na třísloviny, proto bývá ruj vlasatá někdy pěstována na plantážích. Ruj je s oblibou pěstována v parcích a zahradách. Dřevo se někdy využívá v řezbářství (intarzie), např. při výrobě obrazových rámů. Využívá se do větrolamů, jako pokryvná a okrasná dřevina, také pro výrobu tříslovin z listů.  Sirup z Cotinus coggygria může chránit jaterní tkáň před účinky jedovatých látek. Účinky jsou zkoumány.

Zajímavosti.

V angličtině se nazývá „Smoke tree“ (kouřový strom) díky jeho chlupům na plodenství, které budí zdání, že je keř zahalen v oblaku kouře.

Ruj vlasatá ("Cotinus coggygria", syn. "Rhus cotinus"), také někdy nazývaná škumpa vlasatá, je pomalu rostoucí, rozložitý hustý keř dosahující výšky kolem 3 m (maximálně 5 m).

黄<unk>(学名:),又名红叶树、烟树、皇家紫树,是漆树科黄<unk>属的一种植物。其木材可入药,果实可煮制木蜡。


Děj.

Série zachycuje blízkou budoucnost Spojeného království po jaderné válce, která zanechala většinu světa zničenou. V budoucnosti se fašistická strana „Norsefire“ stane vládnoucí stranou, která schválí vyvraždění všech černochů, Asiatů a homosexuálů. „V“, anarchistický revolucionář převlečený do masky za Guye Fawkese, začne propracovanou, násilnou a teatrální kampaň za svrhnutí vlády, v jejímž čele je vůdce Adam Susan. Příběh také sleduje osud ztracené šestnáctileté Evey Hammondové, která ve válce přišla o matku a ve vlně poválečného zatýkání i o otce. „V“ se ji ujme a snaží se ji ukázat v jak lživém a zkaženém světě žije. „V“ také při svém boji s režimem vykonává svou osobní vendetu, která souvisí s jeho pobytem v koncentračním táboře Larkhill. Celý příběh se odehrává mezi listopadem 1997 a listopadem 1998.  Totalitní režim, proti kterému „V“ (jako anarchista) bojuje je založen na klerofašistické, homofobní a rasistické ideologii. Jeho hlavní složky tvoří tzv. Hlavu, jejímž kancléřem je Adam Susan (současně je i vůdcem jediné povolené politické strany „Norsefire“). Další složky tvoří „Uši“, které jsou centrálou odposlechů, které jsou v každém telefonu. Dále „Nos“ – vyšetřovací orgán, „Oko“ – sledovací orgán monitorující skrze všudepřítomných kamer a „Prsty“ – tajná všehoschopná policie. K manipulaci s občany je každý den vysílán program „Hlasu Osudu“, který slouží jako propagandistické a takřka náboženské médium.

Maska.

Aktivisté ze skupiny Anonymous na veřejnosti používají stejnou masku Guye Fawkese. Umělec David Lloyd, autor ilustrací komiksu, k tomu prohlásil: „Maska Guye Fawkese se stala symbolem běžně využívaným v protestech proti tyranii – a mně to dělá radost, zdá se mi výjimečné, že je ikona populární kultury používaná k tomuto účelu.“

Česká vydání.

V České republice vydalo příběh V jako vendeta nakladatelství BB/art ve spolupráci s nakladatelstvím CREW.

V jako Vendeta je původně britská desetidílná komiksová série napsaná Alanem Moorem a převážně ilustrovaná Davidem Lloydem. Originální série byla vydávána černobíle časopisecky od roku 1982 do roku 1985 ve Spojeném království pod nakladatelstvím Quality Comics. Po odkoupení práv americkým nakladatelstvím DC Comics byla série zkompletována a dobarvena. V USA byla vydávána od září 1988 do května 1989.

《V字仇杀队》(英语:"V for Vendetta")是由阿兰·摩尔创作、大卫·劳埃德创作插图的视觉小说,DC漫画出版商Vertigo出版。剧情描绘了反乌托邦和后末日时代的20世纪90年代的英国,此前20世纪80年代的核战争毁灭了世界的大部分地区。法西斯主义党派北方之火用集中营消灭对手,从而统治这个警察当道的国度。漫画追随着其名义上的主角、戴着盖伊·福克斯面具的无政府主义革命者V。V精心策划了一场戏剧性的革命家活动,来谋杀他以前的俘虏——推翻政府并说服人们统治自己,同时鼓励一名年轻的女性埃维·哈蒙德做他的得意门生。


Historie.

Soukromou společnost s názvem "Orlyval" vytvořilo konsorcium francouzských firem a bank za účelem výstavby a provozování linky z letiště k síti pařížského metra. Linka Orlyval byla pro komerční provoz otevřena 2. října 1991. Cena jedné jízdenky činila 55 franků, což odrazovalo mnoho cestujících. I když se cena snížila, tvořil počet pasažárů v roce 1992 jen 1,2 miliónů oproti očekávaným 4,3 miliónům. Protože linka nebyla hospodářsky výdělečná, byl v prosinci 1992 na společnost Orlyval uvalen konkurs. Linka byla v roce 1993 začleněna do společnosti RATP, která provozuje městskou hromadnou dopravu.

Technické parametry.

Název linky je složeninou jména "Orly" podle pařížského letiště a zdejšího města a zkratky "-val", která znamená Véhicule Automatique Léger (automatické lehké vozidlo). Jedná se o automatizovaný vlak bez řidiče, který jezdí na gumových kolech. Tento systém byl vyvinut v roce 1971 a poprvé realizován ve městě Lille.  Trať je dlouhá 7,3 km a jsou na ní pouze tři zastávky: "Orly-Sud" (terminál Jih), "Orly-Ouest" (terminál Západ) a "Antony" (přestupní stanice na linku RER B). Linka má zvláštní tarif, běžné jízdenky na více zón a vícedenní jízdenky zde neplatí. V rámci letiště slouží Orlyval jako bezplatná přeprava mezi terminály. Cena jízdenky včetně přestupu na metro činí pro dospělého 9,85 €. Přepravní doba mezi terminály činí dvě minuty, mezi stanicí Orly-Ouest a Antony je to šest minut. Na trati je nasazeno 8 vlaků a každý vlak se skládá ze dvou vagónů. V dopravní špičce ráno a pozdě odpoledne jezdí ve čtyřminutovém intervalu. Linka je v provozu denně od 6 do 23 hodin. Ročně přepraví Orlyval zhruba 2,85 miliónů cestujících, což představuje od roku 2000 10% nárůst.

Budoucnost.

Ve výstavbě se nachází prodloužení trati severním směrem přes stanici "Pont de Rungis" na trase RER C, odtud ke konečné stanici Villejuif - Louis Aragon jižní větve linky 7 a přes ní dále k lince 14. Po jejím dokončení se zkrátí cesta z centra města na letiště na zhruba 20 minut. Tím by měl Orlyval také částečně nahradit některé spoje na autobusové lince Orlybus.

Orlyval je zvláštní linka lehkého metra v systému pařížské hromadné dopravy s vlastním tarifem, která spojuje letiště Orly se stanicí "Antony" na lince RER B.

奥利机场内线()是通往法国巴黎-奥利机场的机场轨道交通服务,于1991年启用。该线连接RER B线的安东尼站和奥利机场的航站楼,为采用VAL自动驾驶系统的轻便轨道交通线。


Popis.

Přivrácená strana Měsíce je pokryta světlými a tmavými oblastmi. Někteří astronomové 17. století věřili, že tmavé oblasti jsou pokryty vodou a tvoří tak na Měsíci moře. Světlé části měsíčního povrchu pak měly být pevninami. I když se později zjistilo, že se na povrchu Měsíce nenachází voda, název oblastí (moře, latinsky mare) jim zůstal. Měsíční moře jsou rozsáhlé impaktní pánve vyplněné měsíčními bazalty (čediči).  Na přivrácené části Měsíce se tak nachází 18 měsíčních moří a jeden oceán (lat. oceanus). Stejně jako u pozemských moří mají i měsíční moře zálivy (lat. sinus). Na přivrácené straně se nachází ještě dvě jezera (lat. lacus). Vůči odvrácené straně Měsíce je jeho přivrácená polokoule bohatší na měsíční moře. Poměr je 31,2 % na přivrácené polokouli ku 2,6 % na odvrácené.  Z vyvýšených částí jsou nejvýznamnější měsíční pohoří – Montes Apenninus (Apeniny), Montes Caucasus (Kavkaz), Montes Carpatus (Karpaty), Montes Jura. Že se na Měsíci nachází údolí a vrcholy, objevil již Galileo Galilei na začátku 17. století. Do té doby se lidé domnívali, že měsíční povrch je hladký. Měsíční pohoří však nevznikla horotvornou činností jako na Zemi, ale jsou to pozůstatky okrajů impaktních pánví nebo sesuvů vzniklých krátce po jejich vzniku. Proto se měsíční pohoří nacházejí na okrajích měsíčních moří.  Další z výrazných prvků přivrácené strany Měsíce jsou krátery a jejich paprsky, jedná se především o kráter Tycho v jižní části a kráter Koperník poblíž středu měsíčního disku.  Unikátním útvarem přivrácené polokoule je světlý objekt Reiner Gamma nacházející se v západní části Oceánu bouří (Oceanus Procellarum).

Přivrácená strana Měsíce je měsíční hemisféra (polokoule), která je trvale obrácena směrem k Zemi. Opačná polokoule se nazývá odvrácená strana Měsíce. Měsíc obrací k Zemi stále stejnou polokouli, protože doba jeho rotace osy je stejná jako doba jeho oběhu kolem Země. Tento stav se nazývá vázaná rotace. Díky osvětlení Sluncem se mění velikost viditelné části, dochází tzv. ke střídání měsíčních fází.

月球正面是月球永远朝向地球的半球,而相对的另外半球被称为月球背面。因为月球绕地球公转的周期和它绕着自己的轴心自转的周期相同,因此在地球上只能看见月球的一面,这种情形称为同步自转或是潮汐锁定。月球直接被太阳照亮,而绕着地球产生的外观变化称为月相。月球未被照亮的部分有时也能看到朦胧的影像,这是地球反照的结果。这反映了地球表面反射的阳光也会照亮月球的表面。由于月球的轨道有点椭圆并且对黄道平面倾斜著,因此产生天秤动,使得从地球上累计能观察到的月球表面总共达到59%(但在任何一个瞬间能看见的略少于一半)。


Účel.

Návrhový vzor Visitor lze využít v situaci, kdy navrhujeme množinu tříd, do které již nebudeme žádnou třídu přidávat, ale je pravděpodobné, že budeme potřebovat přidat nějakou funkcionalitu. Připravíme se tedy na situaci, kdy jsme nuceni do všech tříd naší konečné množiny přidat další metodu.

Princip.

Principem je, že pro každou novou akci, kterou chceme dodat původní množině tříd, vytvoříme novou třídu. Tato nová třída představuje „návštěvníka“. Instanci tohoto návštěvníka pak předáme původní třídě a ta v podstatě sama na sebe zavolá odpovídající metodu návštěvníka. Původní třída tedy představuje „navštíveného“. Jinými slovy: návštěvník umí vykonat novou akci, navštívený ho přijme a nechá ho se sebou vykonat onu novou akci. Takže platí, že kolik bude dodatečných akcí, tolik bude návštěvnických tříd.

Implementace.

Pokud chceme implementovat návrhový vzor Visitor, budeme postupovat takto: Z předchozího textu vyplývají 2 skutečnosti: Tohoto dosáhneme tak, že definujeme rozhraní pro navštěvovanou třídu a rozhraní pro návštěvnickou třídu. Dále si popíšeme, co budou tato rozhraní obsahovat:  Rozhraní navštěvované třídy (INavstiveny)  public interface INavstiveny {  Návratová hodnota a atribut parametry mají definován obecný typ Object. Díky tomu může tato metoda přijímat a vracet v podstatě jakékoliv parametry. V případě, že má metoda přijímat více parametrů, vložíme parametry do nějaké přepravky (Objekt, který obsahuje jiné objekty) a tu pak předáme v parametru.  Rozhraní návštěvnické třídy (INavstevnik) public interface INavstevnik{  Rozhraní INavstevnik ukládá návštěvníkům implementovat konkrétní verzi metody pro každou třídu z množiny navštěvovaných tříd. Příklady navštěvovaných tříd jsou nyní Navstiveny1, Navstiveny2, Navstiveny3, Navstiveny4, Navstiveny5.  Když se podíváme na rozhraní INavstevnik, zjistíme, proč je důležité, aby byla množina navštěvovaných tříd neměnná. V případě, kdy bychom do množiny přidali další třídu, museli bychom do rozhraní INavstevnik a do všech tříd, které jej implementují doplnit metodu pro přidanou třídu. To sice lze, ale v okamžiku, kdy je již návštěvnických tříd velké množství se může tato situace stát neudržitelnou. Každá ze tříd, která bude implementovat rozhraní INavstiveny potom implementuje metodu prijmi takto: public Object prijmi(INavstevnik navstevnik, Object params){  Jak jsem již dříve zmínil, navštívená třída zavolá sama na sebe metodu návštěvnické třídy.

Ukázka.

Vysvětlování a teorie již bylo uvedeno dost, nyní si pojďme ukázat použití návrhového vzoru Visitor na příkladu. Představte si situaci, kdy máme navrhnout program pro jednoduchou evidenci územních celků v České republice. Územními celky rozumíme kraje, obce a části obce. Z toho tedy definujeme množinu tříd: Kraj, Obec, CastObce. Takže nyní máme skupinu tříd, která představuje územní celky, a také potřebujeme, aby instance těchto tříd uměly přijmout návštěvníka. Kromě těchto tříd definujeme také tři rozhraní: IUzemniCelek, INavstiveny, INavstevnik. Výsledný diagram tříd najdete na obrázku 1. Obrázek 1: Diagram tříd (Class diagram)  Pojďme si nyní stručně vysvětlit, co nám diagram na obrázku 1 říká. Vidíme, že třídy Kraj, Obec a CastObce implementují rozhraní INavstiveny a IUzemniCelek. Jinými slovy, že jsou tyto třídy územními celky a že umějí přijmout návštěvníka. Dále si můžeme všimnout, že v kraji může být žádná a více obcí a v obci může být žádná a více částí obce. Územní celky tedy mohou tvořit jakousi strukturu. Dále na diagramu figuruje rozhraní INavstevnik, které je společným rozhraním pro všechny návštěvníky. V našem případě jsem vytvořil jednu návštěvnickou třídu NVystup. Třída NVystup je návštěvník, který umí poslat navštěvovanou třídu na jakýkoliv výstupní proud. Nyní se podívejme na výpis konkrétních rozhraní a tříd, které můžeme vidět na diagramu.  Výpis rozhraní IUzemniCelek package navstevovani; public interface IUzemniCelek {  Předpokládáme, že množina druhů územních celků je pro náš systém konečná. V takovém případě můžeme vytvořit kód i výše zmíněných tříd. Budeme tedy chtít, aby implementovaly rozhraní IUzemniCelek. Dále bychom rádi připravili třídy na rozšíření o další metody. Necháme tedy všechny třídy implementovat také rozhraní INavstiveny, aby uměly přijmout návštěvníka.  Výpis třídy Kraj pak bude vypadat takto: Výpis třídy Kraj package navstevovani;  import java.util.ArrayList; public class Kraj implements IUzemniCelek, INavstiveny {  Ostatní dvě třídy budou vypadat podobně jako třída Kraj:  Výpis třídy Obec  package navstevovani;  import java.util.ArrayList; import navstevnici.INavstevnik; public class Obec implements IUzemniCelek, INavstiveny {  Výpis třídy CastObce package navstevovani;  import java.util.ArrayList; import navstevnici.INavstevnik; public class CastObce implements IUzemniCelek, INavstiveny {  Jak je vidět, všechny tři třídy implementují metodu prijmi, aby mohly přijímat návštěvníka, a všechny ji implementují obdobně. Dále si ukážeme, jak bude vypadat v tomto případě rozhraní pro všechny návštěvníky INavstevnik:  Výpis rozhraní INavstevnik package navstevnici;  import navstevovani.*; public interface INavstevnik { Vidíme tedy, že každý návštěvník bude mít pro každou navštěvovanou třídu jednu verzi konkrétní metody. Nyní nám již nic nebrání se podívat, jak bude vypadat třída NVystup, která bude konkrétní implementací návštěvníka a bude mít na starost výpis navštěvované třídy do zadaného proudu.  Výpis třídy NVystup package navstevnici;  import java.io.IOException; import java.io.OutputStream; import navstevovani.CastObce; import navstevovani.Kraj; import navstevovani.Obec; public class NVystup implements INavstevnik {  Nyní program může fungovat například tak, že máme v paměti seznam krajů. Jak již víme, každý kraj obsahuje seznam obcí v daném kraji a každá obec má seznam částí obce. Potřebujeme-li za těchto okolností kompletní výpis poslat na výstup, vytvoříme návštěvníka s určitým výstupním proudem a tohoto návštěvníka postupně předáme všem krajům v seznamu. Návštěvník, tak jak jsme jej vytvořili, už sám projde v rámci kraje všechny jeho obce a jejich části a pošle je postupně na daný výstup.

Návrhový vzor Visitor umožňuje rozšiřovat možnosti objektu bez nutnosti modifikace jeho třídy. Snaží se o podobný cíl jako aspektově orientované programování. Visitor patří mezi návrhové vzory, které ovlivňují chování tříd a jejich instancí, tzv. behavioral patterns.

访问者模式是一种将算法与对象结构分离的软件设计模式。


Stavba.

Kýl lodě byl položený 25. června1931 v loděnicích Kriegsmarinewerft ve Wilhelmshavenu. Spuštění na vodu se dočkala 1. dubna 1933, a Kriegsmarine si jí převzala 12. listopadu 1934.

Konstrukce.

Loď pohánělo osm dvoudobých dvojčinných vznětových motorů MAN M9Zu 42/58, které přes dvě převodovky Vulcan poháněly dvojici lodních vrtulí. Dokázaly plavidlu dát maximální rychlost 28,5 uzlu. Oproti lodi Deutschland měla zesílené pancéřování, odlišnou protiletadlovou výzbroj a rozmanitější výstroj. Hlavními rozdíly oproti Deutschland byl tvar velitelské věže a tvar můstku, větší výtlak, a pancéřování.  Pancéřování: Boční pás, chránící kotelnu, strojovnu, sklady munice a ostatní důležité části měl sílu 100 mm. Tento pás se mírně překrýval s protitorpédovými oddíly. Na přídi měl sílu od 30 do 60 mm, na zádi 18-60 mm. Podhladinová část byla chráněná ještě 45 mm přepážkou (dvojité dno). Paluba dosahovala síly do 80 mm. Věže hlavní ráže měly pancéřování o tloušťce 125 mm, barbety a velitelská věž až 150 mm.

Výzbroj.

Hlavní výzbroj se skládala z 6 děl ráže 280 mm ve dvou trojhlavňových věžích Derh C/28, s dostřelem 36 475 m. Pomocnou výzbroj tvořilo osm děl ráže 150 mm uložených v jednohlavňových věžích typu MPL, s dostřelem 23 000 m, a oproti první jednotce Deutschlandu i šest děl ráže 105 mm ve třech dvoudělových věžích. Proti letadlům bylo namontováno šest 88 mm kanónů ve dvouhlavňových věžích Dopp LC/31, osm 37 mm a deset kanónů ráže 20mm;do roku 1945 až 30 20mm kanónů. Osm torpédometů ráže 533 mm v zadní části lodě po dvou čtyřhlavňových kompletech. Loď měla od počátku namontovaný katapult. Použitá letadla byly 2 kusy Arado Ar 196. Na lodi byl i radar, pravděpodobně FuMO 27.  Jednotka se v roce 1940 podrobila přestavbě, při které byla příď změněna na atlantický typ, a přestavěná velitelská věž.

Služba.

Od 12. listopadu 1934 Admiral Scheer zkušebními plavbami a nácvikem strávil několik měsíců v Baltském a Severním moři, spolu s jednotkou Deutschland podnikl v roce 1936 plavbu okolo Britských ostrovů. Od roku 1936 do roku 1938 byl součástí lodí, které blokovaly republikánské Španělsko.  Pravděpodobně první bojem ztracené letadlo RAF bylo sestřeleno právě Admirálem Sheerem v loděnicích ve Wilhelmshavenu.  V rámci německé křižníkové války byl Scheer převelen v roce 1941 do Indického oceánu, kde potopil čtyři obchodní lodě. Následně ho začal pronásledovat křižník Glasgow a letadlová loď Hermes společně se šesti torpédoborci, Scheer ale opět unikl. V roce 1944 podporoval Scheer svými děly ustupující německá vojska v Pobaltí. V noci z 9. na 10. dubna 1945 se Admiral Scheer po náletech převrátil a potopil v přístavu Kiel.

Admiral Scheer byl druhý těžký křižník třídy Deutschland, který sloužil v německé Kriegsmarine. Jméno nesl po admirálovi Reinhardu Scheerovi. Měl dvě sesterské lodě – Deutschland a Admiral Graf Spee. V době stavby byla loď považována za bitevní, při porovnaní s bitevními loděmi jiných loďstev lodě dostaly přezdívku "kapesní bitevní loď". Pod tímto "kódovým" označením je tato třída vedená v anglosaských zemích dodnes. V klasifikaci lodí platné před druhou světovou válkou je zařazována mezi těžké křižníky.

舍尔将军号装甲舰(德语:Admiral Scheer)是纳粹德国海军的一艘德国级装甲舰(德国将其划分为装甲舰,英国则称它们为「袖珍战舰」,另外还有被划分为重巡洋舰的争议)。该舰名字取自于德国一战的公海舰队司令—海军上将莱因哈特·舍尔。


Charakteristika.

Šácholany jsou opadavé nebo stálezelené keře či stromy. Jejich listy jsou jednoduché, střídavé nebo nahloučené na koncích větví, celokrajné, řapíkaté. Žilnatina je zpeřená, mezi sekundárními žilkami síťnatá. Palisty obklopují vrcholový pupen a bývají opadavé, přičemž zanechávají na větévce kruhovitou jizvu. U některých zástupců jsou palisty přirostlé k řapíku a po opadnutí na něm zanechávají jizvu. Květy jsou jednotlivé, vrcholové, pouze někdy vyrůstají na zkrácených větévkách a mohou vypadat jako úžlabní. Květy jsou pravidelné, obvykle oboupohlavné, s protáhlou češulí. Okvětí je nerozlišené na kalich a korunu, složené ze 6 až mnoha plátků, ve dvou nebo více kruzích, často více či méně dužnaté. U některých druhů je vnější kruh plátků zelený a přebírá funkci kalicha. Tyčinek je mnoho, s krátkými tlustými nitkami nezřetelně oddělenými od prašníků. Pestíky jsou svrchní, obvykle ve větším počtu, spirálově uspořádané na prodloužené češuli, s laterální placentací. V každém plodolistu jsou obvykle dvě, méně častěji i více vajíček. Nektária nejsou vyvinuta. Plodem je souplodí měchýřků, které může být dřevnatějící a posazené na ose souplodí (klasický šách magnólií mírného pásu), případně u některých zejména tropických zástupců srostlé v dužnatý nepukající nebo nepravidelně pukající bobulovitý útvar. Semena bývají obalena nápadně zbarveným dužnatým míškem a obsahují hojný olejnatý endosperm.

Evoluční historie.

Fosilní důkazy naznačují, že první kvetoucí rostliny příbuzné šácholanům se vyvinuly někdy v raném období křídy, zkameněliny nejstarších kvetoucích rostlin jsou 132 milionů let staré. Celé období křídy pokrývá časové období před 144 až 65 miliony lety. Předkové dnešních magnolií byli současníky dinosaurů.  Magnolie je prastarý rod. Vyvíjel se už předtím, než se objevily včely, a květy jsou proto vyvinuté k opylování brouky. Důsledkem toho je, že pestíky květů šácholanů jsou tuhé, aby je brouci nepoškodili. Fosilizované exempláře "Magnolia acuminata" byly nalezeny ve vzorcích starých 20 milionů let. Rozšiřování šácholanů v průběhu historie bylo omezeno postupem ledovců v obdobích vývoje Země a morfologickými překážkami (pohořími, oceány), proto je nenajdeme souvisle na všech kontinentech. Nejvíce fosílií rostlin podobných dnešním magnoliím našli a prozkoumali Dilcher a Krane v roce 1984. Rostlinu 100 milionů let starou se zachovanými listy, plody a květy nalezli fosilizovanou v Kansasu a pojmenovali ji "Archaeanthus" (první květina). Badateli Dilcherem a Kranem byl nalezen druh pojmenovaný "Archaeanthus linnenbergeri, "stejně jako několik blízce příbuzných druhů "Archaepetala obscura", "Kalymmanthus walkeri" a "Liriophyllum kansense". Nálezy se nachází ve sbírkách paleobotanické kolekce floridského muzea (Florida Museum of Natural History), která obsahuje asi 300 000 druhů a zabývá se obdobím od proterozoika po pleistocén. Část sbírky se zabývá právě nálezy z období křídy a eocénu v Severní Americe.  Jsou konány pokusy se získáváním DNA z fosílií listů "Magnolia latahensis" z období miocénu.. Listy šácholanů v tomto období byly zelené, zachovaly se stopy chlorofylu. DNA z fosilií v minulosti prokázalo jasnou příbuznost mezi současnými a vyhynulými druhy šácholanů.

Rozšíření.

Šácholany jsou rozšířeny v mírném až tropickém pásu Asie a Ameriky. Vyskytují se od Číny a Himálají po Japonsko a tropickou jihovýchodní Asii, v Americe ve východních oblastech USA, v Mexiku a v tropické Střední a Jižní Americe. Nejvíce druhů roste ve východní a jihovýchodní Asii. V tropické Americe rostou charakteristicky ve středních polohách And v biotopu mlžného lesa. Nejvíce druhů je v Kolumbii a mnohé z nich jsou místní endemity. Pouze několik druhů se vyskytuje v nížinných deštných lesích.

Vývoj znalostí.

Původ rodového názvu.

V roce 1703 Charles Plumier (1646 – 1704) Dal druhu, známému místně jako 'talauma', název Magnolie po Pierre Magnolovi. Anglický botanik William Sherard, který studoval botaniku v Paříži pod vedením Joseph Pitton de Tourneforta, žáka Pierre Magnola byl s největší pravděpodobností prvním, kdo po Plumierovi použil jméno rodu Magnolia. Byl přinejmenším zodpovědný za taxonomickou část práce autora jménem Johann Jakob Dillenius - "Hortus Elthamensis" a práce Catesbyho o přírodní historii S. a J. Karolíny, Floridy a Bahamských ostrovů.. To byly první práce po Plumierovi,které používaly název "Magnolia" u některých druhů kvetoucích stromů z mírného pásma v Severní Americe.  Linné byl obeznámen s Plumierovým dílem "Genera" (Rody) a přijal jméno rodu "Magnolie" v 1735 ve svém prvním vydání "Systema naturae", s odkazem na Plumierovu práci. Linné nikdy neviděl vzorky ani herbáře s rostlinami rodu šácholan ("Magnolia") (jestli v té době nějaké existovaly), a přesto na základě popisu Plumierových magnolií a podle špatné ruční kresby rozhodl, že jde o stejnou rostlinu, která byla popsaná Markem Catesbym. Zapsal tento název jako synonymum "Magnolia virginiana" varieta "foetida", taxon nyní známý jako "Magnolia grandiflora".  Tento druh Plumierem původně pojmenovaný "Magnolia," později popisovaný jako "Annona dodecapetala" Lamarck, 1786 a ještě později jako "Magnolia plumieri" a "Talauma plumieri" (a ještě mnoha jinými jmény), je nyní známý jako "Magnolia dodecapetala".

První zmínky.

Magnolie byly dlouho známé a pěstované v Číně. První odkazy na jejich léčivé vlastnosti směřují do roku 1083.  Po dobytí Mexika Španělskem, Filip II. v roce 1570 pověřil svého dvorního lékaře Francisca Hernandeze vědeckou expedicí. Hernandez zhotovil četné popisy a kresby rostlin, ale jejich publikace byla zpožděna a provázena sérií nehod. Mezi lety 1629 a 1651 byl materiál re-editován členy "Accademia dei Lincei" a vydán (1651) ve třech vydáních jako "Nova plantarum historia Mexicana"<nowiki>. Tato práce obsahuje obrázek rostliny pod místním jménem '</nowiki>"eloxochitl'." Jde s vysokou pravděpodobnost o "Magnolia macrophylla" subsp. "dealbata". Je to možná první druh šácholanu, který byl popsán obyvateli západního světa. Je nejasné, zda jsou časné popisy zhotoveny anglickými nebo francouzskými misionáři, kteří byli posláni do Severní Ameriky. První do Evropy přivezená magnólie je dobře dokumentována. Přivezl ji misionář a sběratel rostlin John Banister (1654 - 1693) jako "Laurus tulipifera, foliis subtus ex aut cinereo argenteo purpurascentibus" z Virginie v roce 1688 Henrymu Comptonovi, Londýnskému biskupovi. Tento druh je nyní známý jako "Magnolia virginiana". Tento sběratel rostlin dopravil první magnolii ze Severní Ameriky do Evropy ještě předtím, než Charles Plumier<nowiki> objevil svou '</nowiki>"<nowiki>talauma'</nowiki>" na Martiniku a dal jí jméno "Magnolia".'.

Názvosloví a klasifikace.

Linné použil označení "Magnolie" ve svém Species Plantarum (1753) a popsal ji jako části jednoho druhu - "Magnolia virginiana". Pod tím druhem popisoval pět odlišných forem (glauca, foetida, grisea, tripetala a acuminata). V desátém vydání Systema naturae (1759) spojil grisea a glauca a povýšil čtyři zbývající formy na druhy.  Koncem 18. století botanici a lovci rostlin v Asii zkoumali a začali popisovat Magnolie z Číny a Japonska. Prvními asijskými druhy popsanými západoevropskými botaniky byly "Magnolia denudata" a "Magnolia liliiflora". Následovaly "Magnolia coco" a "Magnolia figa". V roce 1794 Carl Peter Thunberg popsal druh "Magnolia obovata" z Japonska a ve zhruba stejné době byla pojmenována "Magnolia kobus".  S rostoucím množstvím druhů byl rod rozdělen do dvou podrodů - "Magnolia" a "Yulania". "Magnolia" obsahovala americké druhy stálezeleného stromu "Magnolia grandiflora" (který je zahradnicky významný, obzvláště ve Spojených státech) a "Magnolia virginiana". "Yulania" obsahovala několik opadavých asijských druhů, jako "Magnolia denudata" a "Magnolia kobus", které se staly zahradnicky důležitými ve své vlasti.  Vztahy v čeledi "Magnoliaceae" byly pro taxonomisty na dlouhou dobu záhadou. Protože je čeleď docela stará a přežila mnoho geologických událostí (takové jako jsou doby ledové, formování pohoří a pohyby kontinentů), její distribuce se rozptýlila. Některé druhy nebo skupiny druhů byly na dlouhou dobu izolovány, zatímco jiné mohly zůstat v těsném kontaktu. Vytvořit rozdělení v čeledi (nebo dokonce uvnitř rodu "Magnolia") založené pouze na morfologických charakteristikách se zdálo být téměř nemožné..  Koncem 20. století se stalo dostupnou metodou zpracování informací DNA jako metoda výzkumu ve velkém měřítku u fylogenetických vztahů. Několik studií, včetně studií mnoha druhů v čeledi "Magnoliaceae", bylo uskutečněno pro vyjasnění jejich vzájemných vztahů. V současnosti se očekává, že mezi botaniky dojde ke shodě v taxonomickém zařazení druhů a rodů v čeledi "Magnoliaceae".

Ekologické interakce.

Květy magnólií často voní po ovoci a jsou opylovány převážně brouky, kteří mohou květ obývat i po delší čas a živit se jeho pylem, případně i jinými částmi květu. Samoopylení je zabráněno protogynií (čnělky dozrávají dříve než prašníky) a cizosprašností. Semena magnólií bývají obalena jasně červeným, oranžovým nebo růžovým míškem. Po otevření plodů semena visí na pružných vláknech a jsou vyhledávána a šířena ptáky, případně i drobnými savci. Některé tropické druhy mají celá synkarpia jasně zbarvená a dužnatá.

Taxonomie.

S nástupem molekulární biologie se pojetí rodu "Magnolia" silně změnilo. V klasické taxonomii byl tento rod pojímán podstatně úžeji a mnohé, zvláště tropické, druhy byly řazeny do rodů "Elmerrillia", "Kmeria", "Manglietia", "Michelia" a "Pachylarnax". Molekulární výzkumy prokázaly, že při klasickém pojetí je rod "Magnolia" parafyletický. Proto byly všechny rody čeledi šácholanovité, s výjimkou rodu liliovník ("Liriodendron"), vřazeny do rodu "Magnolia". V alternativním pojetí, použitém např. v díle Flora of China, byl naopak rod "Magnolia" rozdělen na celkem 17 rodů.

Použití.

Zahradnictví.

Šácholan je rod oblíbený jako okrasná dřevina a nachází použití v zahradách a parcích. Hybridy úspěšně zkombinovaly žádané vlastnosti různých druhů a jsou pěstované častěji než původní druhy. Nejčastějšími jsou kříženci "M. x soulangeana" a hybridi "M. liliiflora" x "M. denudata". Používají se jako solitéra nebo do skupin.

Lékařství.

Tým výzkumných pracovníků z Lékařské univerzity v Emory (USA) objevil v magnólii (správně česky šácholanu) substance, které dokáží způsobit destrukci rakovinných buněk v nádorech. Laboratorní pokusy ukazují, že aktivní látky z magnólie zastavují růst tumorů u myší v polovině všech případů.  Kůra "Magnolia officinalis"<nowiki> byla dlouho používána v tradiční čínské medicíně, kde je známá jako '</nowiki>"po" "<nowiki>hou'</nowiki>" (厚朴). V Japonsku byla" Magnolia obovata" používána podobně. Lihové extrakty z kůry magnólií mají silný dezinfekční účinek. Ztráta některých vzácných druhů šácholanů může mít vliv na výzkum rakoviny a krevního tlaku. Šácholany jsou užívány pro svoje účinky proti respiračním problémům, bakteriálním infekcím, virům a vysokému krevnímu tlaku, leukémii a více druhům zhoubných nádorů.  Magnólie nejsou jedovaté, některé informace však hovoří o možné alergické reakci na pyl z magnólií. Při používání vyšších dávek magnólie jako léku se mohou objevit závratě.  Magnolie přitahovala zájem dentálního výzkumu, protože extrakt z magnoliové kůry brzdí množení bakterií zodpovědných za zubní kaz a za periodontální nemoci. Magnolol navíc reaguje s glukosyltransferázou, enzymem potřebným pro vytvoření bakteriálního plaku.

Dřevo.

Magnoliové dřevo je tvrdé a cenné. Mezi velké vývozce tohoto dřeva patří Florida (USA), kde se těží "Magnolia virginiana" a "Magnolia florida".

Symbolika.

"Magnolia grandiflora" je květina státu Mississippi a Louisiana. Hojnost magnolií v Mississippi je odražena v jeho přezdívce “Magnoliový stát”. Magnolie je také strom státu Mississippi.  Jedna z nejstarších přezdívek pro Houston v Texasu je „magnoliové město“ kvůli množství pěstovaných magnolií.

Pěstování.

Magnólie preferují slunečné polohy, přiměřeně vlhké a humózní půdy. Nevhodné jsou půdy vápenaté, jílovité a slínovité. Mladé rostliny potřebují zpočátku půdy kyselé. Šácholany obecně špatně snášejí pH vyšší než 7, ale některé druhy se dokáží vyrovnat i s o něco vyšší hodnotou. Nevhodné půdy lze upravovat přidáváním síranu amonného jako hnojiva, malými dávkami práškové síry nebo velkými dávkami rašeliny.  Dobře snášejí exhalace, znečištěné ovzduší. Mají velmi malé nároky na péči, ale při hnojení dosáhneme vynikajících výsledků.  Řez - magnolie lze řezat, vyplatí se je řezat méně a pravidelně, po odkvětu. Není-li však nutné je řezat, neřežeme je.  V praxi se nejčastěji uplatňuje magnólie Soulangeanova ("Magnolia x soulangeana"), která vytváří široký, volně rozvětvený keř s deset až patnáct centimetry dlouhými, obvejčitými až eliptickými světlezelenými listy. Kvete v dubnu až květnu zvonkovitými, zvenku načervenalými květy, které jsou po rozkvětu uvnitř bílé. Z množství odrůd uveďme například 'Amabilis' s pomalým růstem a bílými květy a odrůdu 'Burgundy' s tmavými purpurově červenými květy. Purpurovou barvu květů má rovněž 'Lennei' a 'Niemetzii', zvenčí růžovočervené a zevnitř bílé květy zdobí odrůdu 'Rustica' a konečně 'Speciosa' má květy bílé. K oblíbeným patří též bělokvěté "Magnolia stellata", "Magnolia salicifolia" a "Magnolia kobus", fialové květy má "Magnolia lilioflora" ́Nigra ́ a "Magnolia rustica" ́Rubra ́. Šácholany můžeme rozmnožovat generativně i vegetativně. Semena se vysévají až dalším rokem po důkladné stratifikaci.  Šácholany lze množit řízky v červnu až červenci, hřížením, nebo roubováním.

Choroby a škůdci.

V USA jsou magnólie napadány housenkami, některými druhy hmyzu a velkým množstvím houbových chorob. Ve střední Evropě můžou trpět napadením "Pseudomonas syringae" nebo jinými nespecializovanými patogeny. V ČR se v roce 2008 silně projevoval vliv předchozího obzvláště suchého roku a oslabené šácholany, zvláště na nevhodných půdách, byly napadány houbovými chorobami, což se projevovalo i žloutnutím a poškozením listů. Magnolie mají mělké kořeny, proto je třeba se vyvarovat jejich poškozování například rytím. Rostou velmi pomalu, ale jsou dlouhověké.  Vážné poškození šácholanů způsobuje sucho.

Obsahové látky.

Kůra obsahuje honokiol a magnolol.

Ohrožení.

Profesor Adrian Newton a Daniele Cicuzza z Bournemouth University, spolu se Sárou Oldfield z Botanic Gardens Conservation International (BGCI), tvrdí, že ve volné přírodě je vyhubením ohrožena více než polovina druhů čeledi "Magnoliaceae". Na celém světě roste 245 druhů magnolií. Celých 131 z nich se ocitlo na červeném seznamu. Důvodem je zemědělství a těžba dřeva. Informace se opírá o zprávu zveřejněnou BGCI International. Informace pro tisk na www.bgci.org hovoří o hrozbě vyhynutí pro polovinu druhů šácholanů..

Šácholan ("Magnolia"), česky také magnólie, je rozsáhlý rod s asi 210 druhy rostlin z čeledi šácholanovité ("Magnoliaceae"). Rod je latinsky pojmenován po francouzském botanikovi Pierre Magnolovi.

木兰属(学名:"")是木兰目木兰科的一个属,由于近期的分子分析认为木兰亚科下的所有属都应并入木兰属中,因此广义的木兰属拥有共约210个不同的物种,而狭义的木兰属中有128个物种。


Geografie.

Park se klene nad hranicí okresů San Bernardino a Riverside a zasahují do něj dvě pouště. Každá z nich představuje oddělený ekosystém, jehož charakteristiky udává především nadmořská výška. Východní část parku tvoří Coloradská poušť "(Colorado Desert)", která nepřesahuje 900 m n. m. a najdeme v ní přirozené porosty keřů zvaných creosote z rodu larea "(Larrea tridentata)," ocotilla "(Fouquieria splendens)" a kaktusu cholla "(Cylindropuntia bigelovii)." Jihozápadním okrajem parku probíhá pohoří Little San Bernardino Mountains.  Vyšší, sušší a o něco chladnější Mohavská poušť "(Mojave Desert)" poskytuje podmínky k růstu juky krátkolisté, zvané též Jozuův strom (anglicky "Joshua Tree," vědecký název "Yucca brevifolia)," která dala parku jeho jméno. Kromě jukových lesů chrání západní část parku také jedny z nejzajímavějších geologických jevů, jaké v kalifornských pouštích najdeme. Převažujícím geologickým útvarem zdejší krajiny je kopec z obnažené skály, často rozlámané do samostatných balvanů. Tyto vrchy jsou oblíbené mezi horolezci. Plošina mezi kopci je spoře zalesněna jukami. Spolu s kupami balvanů a "Skull" "Rocks" (skály tvaru lebky) způsobují, že zdejší krajina vypadá jako z jiného světa. Pět oáz palem washingtonií vláknitých "(Washingtonia filifera)" jsou jedinými místy s přirozeným výskytem vody a hojností zvěře.  Dobrým místem k pozorování zvěře je Barker Dam, dosažitelný pěšky z parkoviště u Hidden Valley. Příležitostně slouží jako napajedlo pro pouštní ovce tlustorohé. K dispozici jsou prohlídky oblasti Baker Dam s průvodcem.

Geologie.

Skalní útvary národního parku Joshua Tree vznikaly před 100 miliony let ochlazováním magmatu pod povrchem. Povrchová voda pak způsobila erozi, která původně pravoúhlým blokům dala kulovitý tvar.

Rekreace.

Táboření.

V parku se nachází devět tábořišť, ale jen dvě z nich ("Black Rock Canyon" a "Cottonwood") mají zdroj vody a splachovací záchody. Za místo k táboření se platí poplatek. Táboření v divočině je dovoleno s několika omezeními.

Pěší túry.

V parku je k dispozici řada stezek, mnohé z nich vycházejí z tábořišť. Kratší stezky, např. jednomílová procházka skrz Hidden Valley, umožňují vychutnat si krásu parku bez bloudění příliš hluboko v poušti. Západní částí parku se vine 35 mil dlouhý úsek California Riding and Hiking Trail. Vyhlídka Keys View v jižní části parku nabízí výhledy na Coachella Valley a Salton Sea.  Na jihu také najdeme Geology Motor Tour, naučnou stezku pro návštěvníky ve vozidlech s náhonem na všechna 4 kola. Šestnáct zastávek vysvětluje geologii regionu.  Procházky uvnitř parku zahrnují:  Delší túry zahrnují:

Horolezectví.

Park je mimořádně oblíbený mezi skalními lezci. Původně sloužil jako tréninková oblast v zimě, kdy jsou Yosemity a další části Sierra Nevady pokryty sněhem, ale později se stal vyhlášeným sám o sobě. Jsou zde tisíce popsaných výstupových cest všech stupňů obtížnosti. Typické cesty jsou krátké, protože většina skal nepřesahuje výšku 70 m a přístupová cesta obvykle představuje krátkou a snadnou procházku pouští, takže lze provést hned několik zajímavých výstupů za jediný den. Skály jsou tvořeny křemenitým monzonitem, velmi hrubým druhem žuly (mj. proto, že zde není sníh a led, které by žulu vyhladily jako např. v Yosemitech).

Pozorování ptáků.

V parku lze pozorovat přes 250 druhů ptáků včetně pouštních ptáků jako je kukačka kohoutí, střízlík kaktusový, drozdec bledý, moudivláček žlutohlavý nebo křepel přilbový. Další druhy zde tráví jen jednu dvě sezóny. Významné ptačí pozorovatelny v parku zahrnují oázy washingtonií, Barker Dam a Smith Water Canyon. Queen Valley a Lost Horse Valley také nabízejí zajímavá pozorování, ale kvůli nedostatku vody s jinou škálou druhů. Tady lze potkat strakapouda proužkohřbetého a sýkoru šedohnědou.

Divočina.

585 tisíc z celkového počtu 794 tisíc akrů plochy parku je vedeno jako divočina a spravováno National Park Service (NPS) v souladu se zákonem o divočině (Wilderness Act). K táboření přes noc je nutné se zaregistrovat. Používání vařičů je dovoleno, rozdělávání ohňů nikoli a odpadky si musí odnést každý sám. Jízdní kola nejsou v divočině povolena, jízda na koních ano, ale jen s předem získaným povolením.

Národní park Joshua Tree (anglicky "Joshua Tree National Park)" se nachází v jihovýchodní Kalifornii. Národním parkem se stal v roce 1994 poté, co Kongres USA schválil zákon 103-433 na ochranu kalifornských pouští "(California Desert Protection Act)." Předtím byl přírodní památkou ("national monument") Spojených států, a to od roku 1936. Jeho rozloha činí 3196 km2. Je pojmenován po juce krátkolisté ("Yucca brevifolia"), "Joshua Tree" čili "Jozuův strom", která zde přirozeně roste. Velkou část parku (asi 2367 km2) tvoří divočina.

约书亚树国家公园(Joshua Tree National Park)是一个位于南加州的美国国家公园。该公园由美国国会通过1994年《加里福尼亚沙漠保护法》而成立。在这之前,约书亚树曾是一个国家纪念区。约书亚树国家公园的命名来自于约书亚树,一种大型丝兰,同时也是莫哈维沙漠的代表性植物。约书亚树国家公园占地790636英亩(约1235.37平方英里;3199.59平方公里)——一片比罗得岛州稍大点的区域。该公园的大部分,大约429690英亩(173890公顷)被指定为公共莽原区。该公园跨越圣贝纳迪诺县/里弗赛德县边界,包括两个沙漠的部分地区,每个沙漠的生态系统特征主要由海拔决定:海拔较高的莫哈韦沙漠和海拔较低的科罗拉多沙漠。小圣贝纳迪诺山脉贯穿该公园的西南边界。


Děj románu.

Jak to vlastně bylo s Athénou neboli Sherine Khalil?  Její matka a otec si dlouho přáli mít vlastní dítě, ale nepovedlo s jim to. Nakonec se rozhodli pro adopci. A protože měli vlivné přátele a na adopci spěchali. Někdo jim poradil, že v Rumunsku si můžou dítě sami vybrat a bude to nejrychlejší. Samira si jednu holčičku hned oblíbila. Tak si jí hned odvezli domů. Vychovávali jí podle libanonských zvyků, chodila do kostela a studovala na Americké škole v Bejrútu. Jednoho dne měla Sherine vidění krve. Matka jí nevěřila a myslela že dcera dostala první menstruaci. Což se nepotvrdilo a Sherine až do vyčerpání křičela o krvi a pak tvrdě usnula. Nazítří se její předpověď splnila. Čtyři lidé byli zavražděni. Od tohoto dne začalo v Libanonu hotové peklo a celá situace se vymykala kontrole. Celý rok rodina zůstávala doma a čekala až se situace zlepší. Sherine pořád opakovala. Bude to trvat moc dlouho. A měla pravdu.  Jednou když měla Sherine zase to svoje vnuknutí. Tancovala a říkala. Bude to trvat dlouho moc dlouho. Otec jí pozorně poslouchal a pak se rozhodl celou rodinu přestěhovat do Londýna.Kde Sherine studovala univerzitu a poznala svého nastávajícího Lukase Jessen-Petersena. Každé ráno před přednáškami navštěvovala místní kostel a zpívala před obrazem Panny Marie. To byl její styl jak se modlit. Jednoho dne se rozhodla, že nepotřebuje mít vysokoškolský titul z oboru který ji nezajímá a ze školy ze dne na den odešla.  Jindy měla vidění, že jí bůh žádá, aby se stala matkou. Zanedlouho se s Lukasem vzali a narodil s jim synek, kterého nechali pokřtít rumunským jménem Viorel. Mladé rodině chyběli finance a rodiče je nepodporovali, protože jejich sňatek neschvalovali. Lukas musel přerušit studium na univerzitě a začít vydělávat. Jelikož neměl ukončené vzdělání nebylo možné z výplaty dlouhodobě vyžít. Začali hádky a jeho odchody z bytu. Jednou se tak nazlobil na Sherine, že se stará více o syna než o něj, že odešel a vrátil se až ráno s myšlenkou, že takhle už to dál nejde a že se musejí rozejít. Sherine mlčky trpěla, přikývla a hned se odstěhovala. Snad kdyby o něj bojovala, tak by se nerozvedli. Za dva měsíce podepsali rozvodové papíry.  Sherine s pocitem, že se jí zase jedna rodina rozpadla, zašla na ranní mši. Na konci bohoslužby čekala před farářem, aby přijala tělo páně. Ale byla poslána pryč. Protože rozvedeným ženám není dovoleno přijímat tělo páně. To jí velice rozhněvalo. Čekala útěchu a dostalo se jí vyloučení z přijímání. Hlasem plným nenávisti proklela kostel a odešla se domů vyplakat. Zase další místo odkud jí vyloučili.  Po této zkušenosti začala hledat svou biologickou matku. Chtěla vědět proč jí opustila. Dlouho přemlouvala rodiče, aby jí pověděli z kterého sirotčince si jí odvezli. Po chvíli naléhání a vyhledávání se dozvěděla co potřebovala a vydala se na cestu do Rumunska.  V Transylvánii se potkala s Lilianou svou biologickou matkou. Dozvěděla se, že jí matka musela dát do sirotčince, protože její otec byl gadža (bílý muž) a komunita by Lilianu vyhnala, kdyby si dítě ponechala. Na rozloučenou se pevně objali a usmířili. Lilian řekla Sherine, že jí vždycky milovala a milovat bude a Sherine byla spokojená. Vrátila se do Londýna za synem a svou adoptivní matkou Samirou.  V Londýně se chtěla trošičku zdržet. Peněz měla dost, z prodejů nemovitostí a tak si užívala. Jednoho dne jí navštívila divadelní herečka Andrea McCain s prosbou o pomoc s přípravou divadelní hry o ženské tváři Boha. Od přítele se dozvěděla, že Sherine byla delší čas v poušti studovat Kaligrafii a v balkánských horách sbírat informace o cikánech.  Spolupráce s divadelním kolektivem se oboustranně moc osvědčila a tak jí nabídli jestli by je nevyučovala tomu co se naučila. Sherine souhlasila a okruh zájemců se začal rozšiřovat. Učila napojení se na svůj osobní VRCHOL pomocí tance a zvuku bubnů.  Skupina se rychle rozrůstala. Nejdříve se scházeli u Sherine v bytě. Po krátké době začali hledat nové prostory. Jeden z účastníků jim nabídl bezplatný pronájem sálu. Za nějaký čas byla skupina tak veliká, že se před vraty sálu tvořili fronty. Tou dobu si hloučků lidí všiml reverend Ian Buck a znelíbilo se mu to. Podal na ni trestní stíhání a tou dobou začala Sherine dostávat výhrůžné dopisy.  Situace s výhrůžnými dopisy došla až tak daleko, že nejdříve začala Sherine chodit ven s osobní ochrankou a pak už se stala neudržitelnou a Sherine se nechala fingovaně zavraždit a odjela do ciziny. Jen nejbližší rodina a přítel ze Scotland Yardu věděli, že je naživu a kde se skrývá.

Čarodějka z Portobella je román napsaný jako zápisky vyprávění několika málo lidí o Sherine Khalil neboli Athéně. Mezi vybrané patří její adoptivní matka Samira R. Khalil, její bývalý manžel Lukas Jessen-Petersen, páter Giancarlo Fontana a mnoho dalších.

《波特贝罗女巫》是巴西作家保罗·科尔贺2006年出版的作品(中文版于2008年出版),故事是描述一个生于外凡尼亚的吉普赛人女儿的故事,她一出生就遭到弃养,不久后被一对黎巴嫩夫妻领养。