Historie.

Zrod (1775–1890).

Americké námořnictvo bylo založeno za americké války za nezávislost, probíhající v letech 1775–1783. Jeho prvním velitelem se stal prezident George Washington. Jelikož nebylo dostatečně silné na střet s mocnou Royal Navy, mělo zejména narušovat britské zásobovací trasy. Po skončení války za nezávislost nastalo období velkého útlumu, kdy Kongres všechny válečné lodi prodal (jako poslední byla roku 1785 prodána fregata "Alliance") a upřednostněna byla obrana západní hranice USA. To vedlo například k nárůstu problémů s pirátstvím ve Středomoří, ohrožujícím rostoucí námořní obchod. Teprve roku 1794 bylo námořnictvo obnoveno a Kongres objednal stavbu šesti fregat, z nichž USS "Constitution" je ve službě dodnes.  V letech 1798–1800 bojovalo americké námořnictvo v nevyhlášené válce s Francií, která povolila svým korzárům útoky na americké lodě. Hlavní oblastí bojů byl Karibik. Konflikt posílil pozici námořnictva, jelikož byly objednány další lodě a roku 1798 bylo zřízeno samostatné ministerstvo námořnictva ("Department of Navy"). V letech 1812–1815 pak došlo i k válce s Velkou Británií. Ta znovu prokázala potřebu silného loďstva. Během mexicko-americké války v letech 1846–1848 americké námořnictvo blokovalo mexické přístavy a podporovalo pozemní jednotky. Provedlo také svou první velkou výsadkovou operaci — obsazení přístavu Veracruz, ze kterého armáda směřovala k hlavnímu městu a uspíšila tak mexickou porážku.  V americké občanské válce došlo ke střetu výrazně silnějšího námořnictva Unie a námořnictva Konfederace. Unijní námořnictvo provádělo účinnou blokádu přístavů Konfederace, což ji vystavilo vážným problémům se zásobováním. Operacemi na řekách též pomohlo rozdělit Konfederaci na dvě části. Do historie vstoupilo zejména střetnutí válečných lodí USS "Monitor" a CSS "Virginia" dne 9. března 1862 v bitvě u Hampton Roads, které bylo historicky prvním střetnutím obrněných válečných lodí. Bitva zcela změnila náhled na konstrukci válečných lodí a vedla během několika let k radikální přestavbě loďstev na celém světě. V následujících dvaceti letech se monitory staly důležitou složkou amerického námořnictva, jehož síla však až do 80. let 19. století klesala a jeho lodi zastarávaly. V tomto období nebylo vystaveno závažnějším hrozbám a soustředilo se na ochranu obchodu a podporu americké diplomacie.  Názornou ukázkou takové diplomacie byla návštěva čtyř fregat pod velením komodora Matthew C. Perryho, která roku 1854 donutila japonský šógunát k otevření přístavů. Uzavřením obchodní smlouvy s USA byla zlomena více než dvousetletá izolace Japonska.

Námořní velmoc (1890–1945).

Díky modernizačním programům, které začaly v 80. letech 19. století, se americké námořnictvo brzy zařadilo mezi námořní velmoci a mohlo tak účinně podporovat snahy o územní a obchodní expanzi. Prvním důkazem nově získané síly amerického námořnictva se stalo jeho angažmá ve Španělsko-americké válce roku 1898. Jako "casus belli" posloužilo podezření, že španělští agenti potopili americkou válečnou loď USS "Maine" (výbuch nebyl dodnes objasněn). Střetnutí probíhalo naprosto jednostranně a skončilo zničující porážkou Španělska, které muselo po ztrátě většiny svých velkých válečných lodí v bitvách na Filipínách a Kubě přistoupit na pařížskou mírovou smlouvu. Poté bylo nuceno předat Spojeným státům Kubu, Portoriko a část Španělské východní Indie (Filipíny a Guam).  V roce 1907 vyslal americký prezident Theodore Roosevelt skupinu šestnácti amerických bitevních lodí, přezdívanou též "Great White Fleet", na čtrnáctiměsíční cestu kolem světa, která možnosti válečného loďstva veřejně demonstrovala – a to zejména Japonsku jako potenciálnímu americkému soupeři v Pacifiku. Roku 1914 americké námořnictvo po šest měsíců okupovalo mexický přístav Veracruz a ve stejném roce byl navíc otevřen Panamský průplav, který dovolil námořnictvu snadno přesouvat síly mezi Atlantikem a Pacifikem.  Do první světové války se USA zapojily až 6. dubna 1917. Přestože samo americké námořnictvo ve válce žádnou velkou bitvu nevybojovalo, bylo jeho úspěchem zajištění bezpečné přepravy dvou milionů vojáků expedičních vojsk do Evropy, kde tato vojska výrazně ovlivnila výsledek války. Do Evropy bylo rovněž vysláno devět bitevních lodí, které se připojily k britské "Grand Fleet" a dále zvětšily převahu Dohody nad německou Kaiserliche Marine.  Americké námořnictvo vyšlo z války jednoznačně posíleno jako jedna ze tří hlavních námořních mocností (společně s Velkou Británií a Japonskem) a s ambicí překonat svou silou i Britské královské námořnictvo. V roce 1916 proto přijalo ambiciózní program stavby 10 bitevních lodí, 6 velkých bitevních křižníků, 10 lehkých křižníků, 270 torpédoborců a 84 ponorek. Washingtonská konference v letech 1921–1922 na jedné straně částečně omezila námořní zbrojení, ovšem na druhé straně definitivně potvrdila paritu mezi námořnictvem britským a americkým.  V meziválečné době si americké námořnictvo a svou pozici udrželo a v době rostoucího mezinárodního napětí ve 30. letech (japonských expanzionismus, nástup nacismu) začalo se stavbou řady nových lodí. Do druhé světové války se zapojilo až po japonském napadení základny Pearl Harbor na Havajských ostrovech 7. prosince 1941. Přestože americké námořnictvo ve válce působilo globálně, jeho hlavním válčištěm se stal zejména Pacifik a kampaň proti Japonsku. Po několikaměsíční sérii porážek zde nastal obrat v bitvách v Korálovém moři a u Midway. Brzy se ukázala síla amerického průmyslu, který chrlil velké množství válečných lodí, obchodních lodí, letadel a dalšího materiálu. Vyloděním na ostrově Guadalcanal začalo postupné dobývání Japonci obsazeného území, které vyvrcholilo bitvou o Okinawu a japonskou kapitulací, podepsanou 2. září 1945 na palubě bitevní lodi USS "Missouri". V severní Africe a Evropě se Američané od roku 1942 podíleli na řadě vyloďovacích operací, které postupně osvobozovaly území obsazená vojsky Osy — operace Torch, operace Husky, operace Overlord a další.  Z amerického námořnictva se za druhé světové války stalo nejsilnější námořnictvo světa a tím začala globální éra jeho působení.

Globální námořnictvo (1945-).

Po skončení druhé světové války prošlo námořnictvo zeštíhlením a mnoho jeho starších lodí bylo vyřazeno. Brzy se však ukázalo, že spojenectví Západu se Sovětským svazem bylo pouze dočasné a americké námořnictvo se stalo jedním z hlavních aktérů války studené. V ní bylo jeho protivníkem především doposud nijak silné sovětské námořnictvo, do jehož rozvoje však byly investovány velké prostředky. Jelikož by v případě vzniku opravdové války byla jejím těžištěm západní Evropa, mělo americké námořnictvo zejména chránit základny bombardérů a zásobovací trasy v Atlantiku. Základem síly amerického námořnictva se přitom staly silné úderné svazy těžkých letadlových lodí – kategorie plavidel, o jejichž stavbu se Sovětský svaz nepokusil až do 80. let.  Roku 1949 se USA staly součástí nově založené Severoatlantické aliance, do které se zapojilo i americké námořnictvo. Nové závody ve zbrojení a používání nejnovějších technologií přinesly například zavedení jaderných zbraní – zejména balistických raket ve výzbroji ponorek, řízených střel či jaderných reaktorů v pohonu lodí.  Americké námořnictvo bylo nasazeno například v Korejské válce, během které provedlo riskantní, ale úspěšnou vyloďovací operaci u korejského města Inčchon. V 60. letech následovala kubánská krize či válka ve Vietnamu, po které následoval určitý útlum. Po nástupu Ronalda Reagana do prezidentského úřadu byla zahájena rozsáhlá expanze a modernizace námořnictva. V 80. letech pak námořnictvo podporovalo armádu v Libanonu, Libyi, Grenadě a Panamě. Mezi červencem 1987 a srpnem 1988 operovalo proti Íránu v Perském zálivu s cílem zabránit rozšíření Irácko-íránské války do jeho vod, což by narušilo trasy ropných tankerů. V dubnu 1988 pak byla uskutečněna úspěšná operace Praying Mantis – střetnutí s íránským námořnictvem, které bylo největším námořním střetnutím amerického námořnictva od dob druhé světové války.  V 90. letech byly provedeny operace Pouštní bouře a Pouštní štít (1991–1992), operace Deliberate Force (1995), operace Pouštní liška (1998), operace Spojenecká síla (1999) či operace Southern Watch (1992–2003).

Organizace.

V současnosti aktivní jednotky Zrušené jednotky V čele námořnictva stojí Šéf námořních operací (Chief on naval operations), kterého jmenuje prezident, jemuž je podřízen prostřednictvím ministerstva obrany a úřadu pro námořnictvo.

Inventář.

! style="text-align: left; background: #aabccc;"|Název třídy! style="text-align: left; background: #aabccc;"|Typ lodě! style="text-align: left; background: #aabccc;"|Počet ve službě! style="text-align: left; background: #aabccc;"|Počet celkem*! style="text-align: left; background: #aabccc;"|Standardní výtlak! style="text-align: left; background: #aabccc;"|Krátké informace! style="text-align: left; background: #aabccc;"|Poznámky! style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Lodě schopné nést letouny s pevnými křídly! style="align: center; background: lavender;" colspan="7" | Bojová hladinová plavidla

Vybavení.

Letadlové lodě.

USA disponují největší světovou flotou velkých letadlových lodí (tzv. "supercarriers") s jaderným pohonem, nesoucích až 90 letadel a vrtulníků, které mohou za den provést až 150 bojových letů. Letadlové lodě jsou jádrem úderné síly a zastrašovacích možností amerického námořnictva.  Letadlová loď tvoří s řadou podpůrných lodí větší údernou skupinu ("carrier battle group"). Součástí této skupiny jsou křižníky třídy "Ticonderoga" a torpédoborce třídy "Arleigh Burke" vybavené nejmodernějším zbraňovým systémem Aegis a útočné ponorky, které letadlovou loď chrání proti případnému útoku letadel, lodí, či ponorek. Součástí svazu jsou též zásobovací lodě s palivem, municí a dalším materiálem. Roku 2018 bylo ve službě 10 jednotek třídy "Nimitz" a prototyp nové třídy "Gerald R. Ford".

Lodě pro výsadkové operace.

Současný důraz na schopnost amerického námořnictva vést obojživelné operace a operace v blízkosti pobřeží vede k nárůstu kapacity těchto jeho sil. Jejich základem jsou vrtulníkové výsadkové lodě tříd třídy "Wasp" (8 kusů) a "America" (1 kus, další ve stavbě). Ty se svým vzhledem podobají lodím letadlovým. Na palubě nesou nejen vrtulníky a letouny, ale i cca 2200 vojáků námořní pěchoty, k jejichž dopravě na břeh slouží mimo vrtulníků také dok s vyloďovacími čluny a vznášedly.  Dalším typem lodí je kategorie "Amphibious transport dock", plavidlo nesoucí pěchotu, bojovou techniku a další zásoby, které z ní mohou na břeh přepravovat jak vrtulníky, tak výsadková plavidla (má přistávací palubu i dok). Tento typ zastupuje 11 plavidel třídy "San Antonio" (další ve stavbě). Posledním typem vyloďovacích lodí jsou výsadkové dokové lodě tříd "Whidbey Island" (8 ks) a "Harpers Ferry" (4 ks).

Křižníky, torpédoborce a fregaty.

Americké námořnictvo roku 2018 provozuje 22 raketových křižníků třídy "Ticonderoga", vybavených zbraňovým systémem Aegis. Křižníky byly vyvinuty zejména k obraně svazů letadlových lodí proti nepřátelským letadlům a protilodním střelám, díky střelám s plochou dráhou letu Tomahawk ovšem získaly též schopnost přesných úderů proti pozemním cílům.  Nejmodernějším systémem Aegis jsou vybaveny též torpédoborce třídy "Arleigh Burke", jejich stavba byla obnovena. Roku 2018 bylo ve službě 64 plavidel, přičemž celkem bylo objednáno 76 kusů. Námořnictvo plavidla se systémem Aegis modernizovalo, aby byla schopna ničení balistických střel krátkého a středního doletu a družic na nízkých oběžných drahách pomocí vylepšených řízených střel Standard SM-3 ("Ballistic missile defense").  Roku 2016 byl do služby zařazen první ze tří torpédoborců třídy "Zumwalt". Jejich hlavním úkolem je provádění protizemních úderů a pobřežních operací. Jejich konstrukce obsahuje řadu novinek, ovšem nárůst nákladů na celý program vedl k tomu, že místo stavby větší série bude obnovena stavba starší a levnější třídy "Arleigh Burke".  Všechny fregaty třídy "Oliver Hazard Perry" byly vyřazeny do roku 2015. Nahradit je měla plavidla pro pobřeží boj Littoral Combat Ship. Tento záměr byl přehodnocen a námořnictvo usiluje o získání plnohodnotných fregat.

Ponorky.

Americké námořnictvo k roku 2018 provozuje 72 útočných a balistických ponorek, přičemž všechny mají jaderný pohon. Balistických ponorek třídy "Ohio" se střelami Trident americké námořnictvo vlastní 14 kusů a další čtyři byly přestavěny na nosiče až 154 střel s plochou dráhou letu BGM-109 Tomahawk. Probíhá vývoj zcela nové třídy "Columbia".  Ve službě je rovněž 54 útočných ponorek. Ty slouží primárně k ničení nepřátelských ponorek, hlídkování a ochraně vlastních úderných svazů. Mohou však také napadat hladinové lodě pomocí řízených střel Sub-Harpoon a pozemní cíle střelami s plochou dráhou letu Tomahawk. Nejpočetněji je zastoupena třída "Los Angeles" s 36 kusy (postupně vyřazována). Na ní navazuje technologicky vyspělejší a v provozu výrazně tišší třída "Seawolf", které ale byly pro vysokou cenu postaveny pouze tři jednotky. Nejnovější generaci představuje 15 útočných ponorek třída "Virginia" (další ve stavbě). Tato třída ve službě nahrazuje ponorky třídy "Los Angeles" a oproti třídě "Seawolf" je o přibližně polovinu levnější.

Letectvo.

V současné době námořnictvo USA disponuje letouny McDonnell Douglas F/A-18 Hornet a Boeing F/A-18E/F Super Hornet, který postupně nahrazuje starší Hornety.

Přehled letecké techniky.

Tabulka obsahuje přehled letecké techniky US Navy v roce 2018 podle Flightglobal.com.

Námořnictvo Spojených států amerických (, či ) je námořní složka Ozbrojených sil USA. K 15. lednu 2010 v něm sloužilo 329 515 mužů, dále provozovalo 287 válečných lodí a ponorek všech typů a přes 3700 letadel. Americké námořnictvo je největším námořnictvem na světě a v současnosti zároveň jediným námořnictvem s globální působností. Disponuje největší flotou letadlových lodí (2015: deset ve službě, dvě ve stavbě a jedna objednána) a raketových křižníků.

美国海军(英语:United States Navy,缩写:USN或U.S. Navy),是一个美军军种,负责管理所有与海军有关的事务。其职责为:“配备、训练和武装一支有能力赢得战争、阻止入侵和保证海域自由的海军战斗部队。”美国海军目前有近500,000现役和预备役海军军人、2852艘现役大小军舰。海军旗下设有空中部队,拥有超过3,700架飞机,主要包括F/A-18E/F超级大黄蜂式打击战斗机及SH-60海鹰直升机,使得美国海军成为全球第四大的空战部队,仅次于美国空军、中国人民解放军空军、俄罗斯空军。


Původce.

Patologickým agens, které vyvolává pravé neštovice, je virus pravých neštovic, velký, obalený DNA virus příbuzný dalším virům, které vyvolávají neštovice u zvířat. Vzhledem k vysoké virulenci viru stačí k vyvolání onemocnění u člověka pouze 10–100 virionů. Je hostitelsky specifický, způsobuje onemocnění pouze u člověka – proto také nemá žádný přirozený rezervoár a to umožnilo jeho eradikaci.

Klinický obraz.

Pravé neštovice se klinicky vyskytují ve dvou základních formách, které se nazývají variola major a variola minor. Kožní léze, tedy typické neštovičné změny, jsou podobné, liší se smrtností: variola minor, alastrim, má mírnější průběh a smrtnost je menší než 1 %, v případě variola major však dosahuje až 30 %. Kromě toho se u variola major vyskytují také další dvě, vzácné formy – hemoragická a maligní. Hemoragická forma, purpura variolosa, se objeví asi u 3 % pacientů a je téměř stoprocentně smrtelná a maligní forma, rovněž s vysokou smrtností.  Vstupní branou viru je sliznice dýchacích cest, inkubační doba se pohybuje kolem 12–14 dnů. V tomto období je pacient bez příznaků a není infekční, nevylučuje virus. Po uplynutí této doby se objevují příznaky podobné chřipce = horečka, malátnost, bolesti hlavy a zad, nemocný také může zvracet.  Po dvou až čtyřech dnech horečka klesne a začínají se objevovat typické neštovičné změny na kůži a sliznici nosu a úst. Nejprve se objevují na obličeji, rukou a předloktích, na trup přecházejí až po několika dnech. Na obličeji a končetinách je vyrážka mnohem výraznější než jinde na těle, toto rozmístění lézí je pro pravé neštovice typické. Neštovičné změny vznikají jako makuly (skvrny na kůži), postupně přechází přes papuly a vesikuly (malé puchýřky), které dále přecházejí v pustuly, hnisavé puchýřky, které se za dva týdny mění na krusty. Všechny vřídky pak přecházejí do dalšího stadia najednou. Jejich sekret obsahuje velké množství viru, pacient je infekční po celou dobu výskytu vyrážky.  Po čtyřech až sedmi dnech trvání vyrážky při opětovném nástupu horečky řada nemocných umírá v důsledku oběhového selhání nebo komplikací, při uzdravení se kožní léze hojí vpadlou, depigmentovanou jizvou.  Hemoragická forma probíhá odlišně, už během prvního stadia nemoci se objevuje krvácení do podkoží, na kůži se objeví tmavě červené až fialové skvrny a pacient umírá kvůli masivní ztrátě krve do podkoží a do vnitřních orgánů. Smrt nastává ještě před vytvořením neštovičných změn. Při maligní formě se kožní léze nezhnisávají v pustuly.

Historie.

První známý popis pravých neštovic pochází ze sedmého století našeho letopočtu od Árona z Alexandrie, ale rozeznat pravé neštovice od spalniček dokázal až Abú Bakr Mohammed ibn Zakaríja ar-Rází v devátém století našeho letopočtu, který také ve svém díle Árona cituje.  Pravé neštovice se považují za jednu z nejvýznamnějších příčin úspěchů bílých kolonizátorů v Americe. Právě fakt, že s sebou na americký kontinent přivlekli svoje nemoci, zejména pravé neštovice, vedl k tomu, že panenská populace Indiánů byla v klíčových oblastech během několika desítek let zredukována o 90 %, což vedlo ke zhroucení jejich sociálních struktur. Pro porovnání např. černá smrt o několik století dříve způsobila úmrtí „pouze“ 30–60 % obyvatel Evropy. Evropané se chopili příležitosti a minimálně v jednom případě použili na podporu svého postupu neštovice jako biologické zbraně (v roce 1763 britský velitel obležené pevnosti Fort Pitt daroval indiánským spojencům Francouzů infikované přikrývky). Neštovice se přenášejí výhradně mezi lidmi a před příchodem Evropanů na americký kontinent zde byly chorobou zcela neznámou. Původní americká populace proto byla vůči nim mnohem citlivější, nežli populace z kontinentů, kde se neštovice vyskytovaly již řadu generací.  Odhaduje se, že jen během 20. století tato choroba zahubila 300–500 milionů lidí. O povinném očkování dětí byl v roce 1919 v Československu vydán zákon. Ještě v roce 1967 onemocnělo 15 miliónů lidí a 2 milióny jich zemřely. Poslední známý případ této nemoci pochází z roku 1978, kdy se jí nakazily Janet Parker, medicínská fotografka oddělení anatomie na "University of Birmingham Medical School", a skrze ni i její matka. Janet Parker navzdory veškeré snaze lékařů zemřela 11. září 1978, měsíc po propuknutí choroby, jako poslední známá oběť této choroby. Ještě před její smrtí spáchal sebevraždu prof. Henry Bedson, z jehož laboratoře, umístěné o patro níže přímo pod laboratoří Janet Parkerové, virus nejspíše unikl.  Po ukončení tohoto eradikačního programu roku 1980, kdy WHO prohlásilo pravé neštovice za zcela vyhubené, bylo rozhodnuto zničit všechny laboratorní vzorky původce choroby, zůstat měly pouze ve dvou laboratořích – jedna v USA (jsou přechovávány v CDC v Atlantě) a jedna v SSSR. Podle svědectví Kanatžana Alibekova však SSSR ještě v 70. a 80. letech prováděl pokusy s cílem ještě zvýšit nebezpečnost tohoto viru a měl vyrobit značné množství biologických zbraní založených na jeho bázi.

Vakcinace a variolizace.

Nejstarší doložená metoda ochrany proti pravým neštovicím pochází z 10. století z Číny, kde bylo používáno vdechování usušených neštovičných strupů, obsahujících především neaktivní viriony. Tato metoda se nazývá variolizace a v kontrastu s pozdějším očkováním proti pravým neštovicím obsahovala původce pravých neštovic. V Anglii v roce 1721 zavedla první variolizaci proti neštovicím lady Mary Wortley Montagu. Použila přitom metodu již dříve užívanou v Turecku. Očkování spočívalo v záměrném nakažení pacienta sušeným hnisem z puchýřů pravých neštovic, v němž je původce oslabený. Neštovice jsou však velice virulentní a tak i následný lehčí průběh nemoci mohl vést ke znetvoření nebo dokonce smrti pacienta, který byl navíc po celou dobu infekční a mohl šířit nemoc dál.  Dalším historickým krokem byl objev britského vesnického lékaře Edwarda Jennera z Berkeley v hrabství Gloucestershire. Povšiml si, že lidé, kteří přicházeli často do styku s dobytkem a nakazili se kravskými neštovicemi, téměř nikdy neonemocněli neštovicemi pravými. 14. května 1796 se rozhodl učinit pokus a záměrně naočkoval osmiletému Jamesi Phippsovi hnis z vřídku způsobeného kravskými neštovicemi. Chlapec onemocněl kravskými neštovicemi, ale za šest týdnů se uzdravil. Jenner ho poté infikoval dávkou pravých neštovic; podle předpokladu u chlapce nemoc nepropukla. Tento pokus je považován za první skutečnou vakcinaci.  Jenner poté použil tuto metodu ještě mnohokrát a v roce 1798 o svých výsledcích publikoval článek, ve kterém nazval svoji metodu vakcinací (z latinského slova "vacca", česky kráva) a rovněž zavedl pro původce nákazy termín virus. V následujících dvou letech vydal ještě 2 články.

Akce WHO k celosvětovému vymýcení neštovic.

Počátkem 60. let 20. století připravila Světová zdravotnická organizace (WHO) největší zdravotnickou akci všech dob – pokus o totální vymýcení (eradikaci) pravých neštovic. Účinnou a originální koncepci této akce vypracoval český epidemiolog Karel Raška (v letech 1963 až 1970 ředitel oddělení přenosných nemocí WHO v Ženevě): místo nákladného plošného očkování navrhl soustředit se na jednotlivá ohniska nákazy a tam zasáhnout s maximální důsledností. Do akce se zapojilo dalších dvacet českých odborníků, riskujících přitom nejen zdraví, ale mnohdy i život v politicky nestabilních oblastech.  Neštovice vymizely nejdříve v Latinské Americe (1971), po značných potížích pak v Indii (1975). Nakonec zůstala Afrika a v ní pak Etiopie a Somálsko, které ovšem spolu v letech 1977–1978 vedly válku, jíž padlo za oběť i několik dobrovolníků WHO.  17. dubna 1978 dostává ředitel celé eradikační akce památný telegram: „Pátrání skončeno. Žádné další případy nejsou zjištěny. Ali Maow Maalin, kuchař nemocnice v somálském městě Merca, je posledním známým případem neštovic na světě.“ Později téhož roku se však nakazila a nemoci podlehla ještě Janet Parkerová, vědecká fotografka na "University of Birmingham Medical School" (viz výše).

Pravé neštovice, také černé neštovice, lat. Variola nebo Variola vera je prudce nakažlivá akutní choroba, způsobená virem z čeledi Poxviridae. Představuje jedno z nejnebezpečnějších onemocnění: jen během 20. století neštovice zahubily 300–500 miliónů lidí a ještě v roce 1967 onemocnělo 15 miliónů lidí a 2 milióny jich zemřely. Díky předchozímu soustředěnému programu očkování byly pravé neštovice 8. května 1980 prohlášeny Světovou zdravotnickou organizací za zcela vymýcené.

天花是一种由天花病毒引起之人类传染病。患者一般在染病后的12天内,出现包括发烧、肌肉疼痛、头痛等近似普通感冒的症状。几天后,其口咽部分的粘膜会长出红点,身体多处地方亦会长出皮疹(以脸部居多)。天花病毒共有两类:主天花病毒及次天花病毒。根据患者的病情发展,由前者引发之天花又被划分为四种形式:典型、恶性、出血型、缓和型。其中,多数未曾接种疫苗者均会出现典型天花的症状。次天花病毒引起之病变程度比上述四种的都要温和,但却非常罕见。 天花主要透过空气传播。患者的呼吸道与皮肤疱疹分泌物均载有病毒,故避免与其近距离接触可减低患病的风险。多种痘病毒疾病的病症均与天花的如出一辙。专家需利用绒毛尿囊膜进行病毒培植以确定天花病毒的存在,聚合酶链式反应及限制性片段长度多态性测试可提供更多病毒的细节。接种天花疫苗为预防此病的最佳方法。目前并没有认可的抗天花药物。一旦出现确诊病例,医护人员会为病人注射疫苗提升免疫保护,有时亦会配以舒缓性疗法加大疗效。天花病毒不会造成慢性或复发性感染,但会导致各类并发症或后遗症(如失明)。不同类型的天花所引发的病死率有所参差;最为常见的典型天花约夺取了三成病患者的性命。 古埃及或为天花的起源地。已死去逾三千年的法老拉美西斯五世可能是史上首名天花病人,专家在其木乃伊身上找到了明显的脓疱痕迹。早期的印度及中国文献亦有记载这种疾病。在随后的漫长岁月里,天花于世界多个地方展开大流行,并夺取了无数人类的性命(尤其是儿童)。历史上,有不少国家的君王及著名人物均染上过天花。19至20世纪期间,多番的防疫行动减低了此病对群众的威胁。最终,世界卫生组织于1980年正式宣布扑灭天花,使之成为首个于世上绝迹的人类传染病。


Historie.

Antika.

Jako rok založení se uvádí rok 15 př. n. l., kdy zde byl postaven legionářský tábor, který později sloužil i jako zásobovací tábor. Vedle tábora se v průběhu 1. století začalo budovat civilní město "Augusta Vindelicorum", kterému císař Hadrián udělil v roce 121 římské městské právo. Od roku 95 bylo město hlavním správním centrem provincie Raetie, která zasahovala až do horní Itálie.  Roku 260 vpadly do Itálie a Raetie germánské kmeny Juthungů a zajaly tisíce Italiků. Při návratu byly poraženy v bitvě, která trvala dva dny, římským místodržitelem. Toto vítězství dokládá vítězný oltář ("Augsburger Siegesaltar"), nalezený v roce 1992. V roce 271 následovaly další vpády germánských kmenů a obléhání města.  Po rozdělení provincie Raetie roku 294 se Augsburg stává hlavním správním centrem provincie "Raetia secunda" do které po zániku římské říše kolem roku 450 a během 5. století vpadli Alamani. Již v období pozdní antiky byl Augsburg sídlem biskupa.

Středověk a raný novověk.

Větší význam získalo město ve středověku až po bitvě na Lechu, kde císař Ota I. Veliký jižně od města porazil na západ směřující Maďary. 21. června 1156 opětovně udělil císař Fridrich I. Barbarossa městská práva, která byla o sto let později 1251 rozšířena. Město smělo používat vlastní pečeť a vybírat daně od obyvatel. 9. března 1276 udělil král Rudolf I. Habsburský městu privilegium na ustanovování zákonů. Roku 1276 bylo městské právo shrnuto v městském sborníku. Roku 1368 došlo k povstání městských řemeslníků, které vedlo k zavedení cechovní ústavy. To mělo za následek vzestup moci cechů, které se do roku 1547 účastnily na řízení města.  V 15. a 16. století byl Augsburg jedním z nejvýznamnější finančních center v Evropě s rodinami Fuggerů a Welserů, roku 1540 byla založena burza. Radnice a jiné stavby z té doby svědčí o mimořádném bohatství města. V 16. století bylo město jedním z center reformace. Roku 1530 zde přívrženci Martina Luthera poprvé předložili své tzv. Augsburské vyznání. Roku 1555 zde byl podepsán augsburský mír který ukončil rozpory mezi katolíky a protestanty.

19. století.

Po zániku Římské říše roku 1806 sice Augsburg ztratil politickou nezávislost, zato se stal střediskem textilního a strojírenského průmyslu. Mezi nejvýznamnější patřila automobilka MAN, kde Rudolf Diesel roku 1892 vynalezl Dieselův motor, nebo letecká továrna Messerschmitt.

Augsburg (česky "Augšpurk" i "Aušpurk") je historické a univerzitní město v Německu na jihozápadě spolkového státu Bavorsko. Je hlavním městem a sídlem vlády Švábska. Má asi 300 000 obyvatel a je tak po Mnichově a Norimberku třetí nejlidnatější sídlo Bavorska. Jeho jméno je odvozeno od římského sídla "Augusta Vindelicorum", založeného roku 15 př. n. l. římským císařem Augustem. Město je významné průmyslové i finanční centrum, je sídlem univerzity a dalších vysokých škol a katolické diecéze Augsburg. Nachází se na soutoku řek Lech a Wertach.

奥格斯堡(,又译奥古斯堡)是一座位于德国南部、巴伐利亚西南的城市。在神圣罗马帝国时代奥格斯堡就被划定是一帝国自由城市,直属于皇帝。今日的奥格斯堡除了是施瓦本行政区的地区政府所在地之外,也是奥格斯堡县的县府。


Životopis.

Narodil se jako prvorozený syn bývalého rakouského, českého a uherského korunního prince Oty a Reginy Sasko-Meiningenské a jako vnuk posledního rakouského císaře, uherského a českého krále Karla I. Byl pokřtěn celým jménem jako "Karl Thomas Robert Maria Franziskus Georg Bahnam Habsburg-Lothringen, arcivévoda rakouský " a v roce 2011 jej papež Benedikt XVI. ve veřejných prohlášeních opakovaně oslovil jako (Jeho císařskou Výsost) arcivévodu Karla Rakouského. Rovněž vídeňským arcibiskupem kardinálem Christophem Schönbornem a papežským nunciem v zemi je též zmiňován jako arcivévoda, stejně tak ze strany monarchistů je považován za následníka trůnu označován jako "Karl II. Rakouský", "Károly V. Maďarský (Uherský)" nebo "Karel IV. Český".  Od 1. ledna 2007 je Karel Habsbursko-Lotrinský hlavou habsbursko-lotrinského rodu. V letech 1996–1999 byl poslancem Evropského parlamentu za Rakouskou lidovou stranu.

Funkce a tituly.

Karel Habsburský je od roku 1961 členem Řádu zlatého rouna, jehož je též od 30. listopadu 2000 (den sv. Ondřeje) velmistrem. Je nositelem velkokříže suverénního Řádu maltézských rytířů, členem rytířského Řádu sv. Šebestiána v Evropě a čestným členem Řádu německých rytířů. Dále je velmistrem Řádu sv. Jiří - evropského řádu Domu Habsbursko-Lotrinského.  Ve své vlasti nemá uznaný žádný platný šlechtický či panovnický titul, neboť ty byly v Rakousku zrušeny tzv. Habsburským zákonem, a tak zde smí užívat pouze své občanské jméno Karl Habsburg nebo Karl Habsburg-Lothringen.  Od roku 1986 je předsedou Panevropského hnutí Rakouska. Kromě toho je zakladatelem a předsedou „Panevropského spolku Alpen-Adria“. Je také nejvyšším představitelem Akademického zemského spolku rakouských katolíků (K.Ö.L.). Kromě toho je čestným předsedou (od roku 1998) a držitelem čestného odznaku Evropského společenství vojenského parašutismu, reg. sdružení "Assiette d'Honneur en Etain, des Brevet de Parachutisme Militaire Européen Honoraire" (AEPM), od roku 2002 držitelem "La Grande Medaille d'Or avec Ruban Merite Philanthropique" a od roku 2003 nositelem "La Croix de Commandeur" Evropského společenství vojenského parašutismu. Předsedá Mezinárodnímu výboru Modré štíty, což je jakýsi kulturní ekvivalent červeného kříže pro záchranu památek a kulturního dědictví. Od roku 2002 je generálním ředitelem Organizace nezastoupených států a národů (UNPO).  Vedle své činnosti coby blízký spolupracovník salcburského zemského hejtmana Haslauera, byl v letech 1996 až 1999, po velice úspěšné předvolební kampani, poslancem Evropského parlamentu za Rakouskou lidovou stranu (ÖVP), kde se zasadil zejména za práva menšin. Karel vzbudil též pozornost svým neobvykle konzervativním prohlášením, např. svým přirovnáním abortivního prostředku Mifegyne k trestu smrti. Jeho politická kariéra skončila v souvislosti s tzv. „dárcovským skandálem World Vision“. Jednalo se o převod darovaných prostředků od World Vision na Panevropského hnutí, tehdejším generálním tajemníkem rakouské pobočky Panevropské unie, Wolfgangem Kronesem. Ten byl následně odsouzen. Karel Habsburský byl v této souvislosti některými novináři nařčen z nedostatečného dohledu nad svým generálním tajemníkem.

Soukromý život.

Od roku 1981 žil v Salcburku a v 90. letech se přestěhoval do městečka Anifu poblíž Salcburku, do domu "Casa Austria" (dříve "Villa Swoboda").  Dne 31. ledna 1993 se v Mariazellu oženil s Francescou Thyssen-Bornemisza (* 7. června 1958 Lausanne), dcerou Hanse Heinricha Thyssen-Bornemisza de Kászon, mají tři děti:  Jeho syn Ferdinand je úspěšným automobilovým závodníkem za Rakousko.  V roce 2013 byl Karel se svými dcerami hostem pravidelné akce s názvem "Audience u císaře Karla I." pořádané každoročně na zámku v Brandýse nad Labem.  Podle rozsudku Zemského správního soudu ve Vídni z roku 2019 měl Karel Habsbursko-Lotrinský porušit tzv. Šlechtický zákon v Rakousku, když své internetové stránky pojmenoval "karlvonhabsburg.at". Od trestu však muselo být upuštěno, neboť vyměřená pokuta 20 000 rakouských korun je irelevantní. Je tudíž z právního hlediska nejasné, zda má být použit přepočtový kurz rakouských korun, aby mohla být uložena pokuta.  10. března 2020 zveřejnil český server seznamzpravy.cz informaci, že se Karel Habsbursko-Lotrinský nakazil novým typem koronaviru COVID-19, zřejmě na kongresu ve Švýcarsku. 26. března t.r. Habsburg na svých internterových stránkách zveřejnil zprávu o zrušení povinné karantény na základě lékařské zprávy po negativním testu na přítomnost koronaviru.

Karel Habsbursko-Lotrinský, nebo též Karel Habsburský (německá podoba jeho jména je "Karl (Von) Habsburg-Lothringen", panovnickým jménem "arcivévoda Karel Rakouský") (* 11. ledna 1961, Starnberg, Bavorsko, Německo), je příslušník bývalé vládnoucí habsbursko-lotrinské dynastie, někdejší rakouský politik za Lidovou stranu Rakouska ("Österreichische Volkspartei / ÖVP") a od roku 1984 též agronom a lesník.

卡尔·冯·哈布斯堡(Karl von Habsburg,1961年-1月11日),全名是卡尔·托马斯·罗伯特·玛丽亚·弗兰齐斯库斯·格奥尔格·巴曼·冯·哈布斯堡-洛林(),是哈布斯堡家族的族长和奥地利系金羊毛骑士团团长。奥匈帝国末代皇帝卡尔一世与四世的孙子。父亲是奥匈帝国最后一位皇储奥托·冯·哈布斯堡。


Poloha.

Babia hora se zvedá při severním okraji slovenské části Oravy na slovensko-polském pomezí v hřebeni Oravských Beskyd. Masív Babí hory má tvar písmena „V“ a v němž se nacházejí i vrcholy Malá Babia hora (Cyl) (1517 m n. m.), Sokolica (1367 m n. m.), Gówniak (1619 m n. m.) a Kępa (1521 m n. m.). Prochází zde hranice mezi povodím Baltského moře (Visla) a Černého moře (Dunaj).

Přístup.

Nejkratší cestu ukazuje od chaty Slaná voda nad obcí Oravská Polhora žlutá turistická značka přes Hviezdoslavovu horáreň. Vzdálenost necelých 9 km, ale převýšení více než 1000 m. Přibližně o 1,5 km je delší výstup od Slané vody po červené trase, který vede oklikou přes Malou Babiu horu. Trasa má celkově mírnější stoupání a větší úsek vede porostem, takže ve slunečných dnech je pocestný více ve stínu. Možný je i přístup po modré nebo červené stezce z polské strany, ale ty jsou ještě o trochu náročnější než žlutá stezka.

Název.

Původ názvu Babí hory není zcela jasný, obvykle se odvozuje od slova baba, které však může mít více významů - například žena, ale také čarodějnice... Česky je obvykle nazývána Babí hora. Poláci ji nazývají Babia Góra či Diablak, to však není zcela přesné, protože Diablak je nejvyšší z vrcholků Babí hory.

Ochrana přírody.

Babí hora je do výšky 1400 až 1450 metrů pokrytá hustými jehličnatými lesy. Ty jsou vystřídány pásmem kosodřeviny a jalovců, jen v nejvyšších polohách se objevuje holní pásmo s alpínskými loukami. O výjimečnosti zdejší krajiny a místní flóry a fauny svědčí skutečnost, že Babí hora i blízké okolí na slovenské straně hory byly zahrnuty do Chráněné krajinné oblasti Horní Orava (587 km2). Polská strana Babí hory je součástí Národního parku Babia Góra (Babiogorski park narodowy) s rozlohou pouhých 17 km2.

Babia hora (polsky "Babia Góra") představuje s výškou 1725 m n. m. nejvyšší vrchol Beskyd i celých Vnějších Západních Karpat. Nachází se na hranici mezi Polskem a Slovenskem v oblasti Oravských a Žywieckých Beskyd. S prominencí 1075 m jde o druhou nejprominentnější horu Polska (po Sněžce) a třetí nejprominentnější horu Slovenska (po Gerlachu a Ďumbieru).

巴比亚山(,)是位于波兰南部和斯洛伐克交界处的一座山峰,也是喀尔巴阡山脉这一部分的最高峰,海拔高度。这一山峰首次出现在地图是在1558年。巴比亚山也是一个著名的观光景点,攀爬难度较低,但有一条名为学术之路(Perć Akademików)的攀爬难度较高。


Vývoj.

8. srpna 1934 US Army Air Corps (USAAC) vyhlásilo soutěž na výrobu nového těžkého bombardéru, který by nahradil zastarávající typ Martin B-10. Mezi rozhodující požadavky na letoun patřil zejména dostup s plnou zátěží bomb do výše 10 000 stop (3 km) a výdrž alespoň 4 hodiny letu rychlostí 200 mil/h (320 km/h) opět s plnou zátěží bombami. Letectvo také chtělo, ale nežádalo to přímo v podkladech, dolet asi 2 000 mil (3 200 km) a maximální rychlost 250 mil/h (400 km/h). Americké letectvo se v té době pokoušelo podobnými stroji posílit své základny na Havajských ostrovech, v Panamě a na Aljašce. Definitivní rozhodnutí o výběru mělo padnout na Wright Field v Daytonu ve státě Ohio. Do soutěže se kromě Boeingu přihlásily firmy Douglas a Martin se svými stroji Douglas DB-1 a Martin Model 146.  Prototyp Boeingu B-17 byl označen jako "Model 299" (později přeznačen na "XB-17") a firma ho postavila na vlastní náklady. Na jeho vytvoření se podílel konstrukční tým vedený E. Gifford Emerym a Edwardem Curtisem Wellsem. Nový typ v sobě zkombinoval vlastnosti experimentálního bombardovacího stroje Boeing XB-15 a dopravního Boeing 247. B-17 mohl nést 2 200 kg umístěných v pumovnici za kabinou. Jeho obranu tvořilo původně 5 kulometů Browning ráže 0.30" (7,62 mm). Stroj poháněly hvězdicové motory Pratt & Whitney R-1690-E Hornet, každý o výkonu 750 k (600 kW) s optimálním výkonem v 7 000 stopách (2 100 m). První let prototypu se uskutečnil 28. července 1935 v Seattlu. 20. srpna prototyp přeletěl ze svého domovského letiště v Seattlu na Wright Field za 9 hodin a 3 minuty s průměrnou rychlostí 378 km/h, což bylo podstatně rychleji než u jeho konkurentů. Armáda byla výkonem nového stroje natolik nadšená, že objednala 65 strojů ještě před ukončením soutěže. Jejich názor se však rychle změnil po havárii stroje 30. října, při níž zahynuli dva zkušební piloti. Letectvo následně svou předešlou objednávku zrušilo a požádalo o výrobu 133 strojů Douglas B-18 Bolo.  17. ledna 1936 však letectvo přece jen požádalo o zkušební sérii 13 strojů "Y1B-17", na kterých byly kromě mnoha podstatných změn v konstrukci instalovány i výkonnější motory Wright R-1820-39 Cyclone. Těchto 13 strojů bylo postupně zavedeno do zkušebního provozu. 12 z nich v Langley Field ve Virginii a jeden na Wright Field.  14. vyrobený YB-17 (s výrobním číslem 37-369), původně postavený pro pozemní testy pevnosti draku, byl později upraven a byly do něj instalovány turbokompresory. První let tohoto upraveného stroje se uskutečnil kvůli problémům s jejich instalací až 29. dubna 1938. Modifikace na tomto prototypu stály firmu Boeing 100 000 dolarů a pokračovaly až do roku 1939, kdy byly s konečnou platností ukončeny. Upravený stroj měl větší dostup a dolet. Stroj byl předán armádě 31. ledna 1939 a byl označen jako "B-17A". Byla to první operačně nasazená varianta stroje B-17.  V červnu 1939 poprvé vzlétl první "B-17B", vybavený již zaměřovačem pum společnosti Norden s gyroskopickým stabilizačním systémem. Do března 1940 bylo vyrobeno celkem 39 „béček“.  Dalších 38 letounů bylo zkonstruováno ve variantě "B-17C", které měly navíc střelecké stanoviště v protáhlém výstupku pod trupem a samosvorné palivové nádrže. Pohon zajišťovala čtveřice motorů Wright GR-1820-65 Cyclone o výkonu po 883 kW.  Další, pouze mírně upravená, byla varianta "B-17D". Ze 60 strojů vzniklo 18 přestavbou z B-17C.  5. září 1941 byla zalétána varianta "B-17E", poháněná čtveřicí motorů Wright R-1820-65 Cyclone o výkonu po 882 kW s turbokompresory. Záď stroje byla vybavena novým střelištěm s dvojkulometem Browning ráže 12,7 mm, ocasní plochy byly zvětšeny a bylo rovněž zdokonaleno pancéřování prostorů osádky. Další dvojkulomet byl umístěn v elektricky ovládané hřbetní střelecké věži Sperry za pilotní kabinou, další střelecká věž byla pod trupem za křídlem, zaměřovaná periskopem. Další obranná výzbroj byla umístěna v bočních střelištích v trupu mezi křídly a vodorovnou ocasní plochou s jedním kulometem na každé straně. Radista měl ve své kabině pod hřbetním prosazením jeden pohyblivý kulomet 7,62 mm a stejné dvě zbraně byly v přídi trupu v kloubových závěsech. Celková produkce dosáhla počtu 512 kusů, z nichž prvních 112 mělo pod trupem kulometnou věž s periskopickým zaměřováním, u dalších byla zavedena nová elektricky ovládaná věž Sperry.  První bojové operace B-17E vedly k řadě úprav, jejichž účelem bylo zlepšení aktivní i pasivní obrany. Příď letounu obdržela nové zasklení z jednoho kusu plexiskla a byla vyzbrojena dvěma kulomety 12,7 mm po jednom v každém boku. Později k nim přibyl třetí nad pumovým zaměřovačem Norden. Kulomet radisty byl nahrazen zbraní ráže 12,7 mm a pancéřová ochrana se rozšířila na 27 dílů. Tyto změny byly aplikovány u nové varianty "B-17F", jejíž první prototyp "XB-17F" byl zalétán 30. května 1941. Montáž strojů byla realizována v továrnách Boeing v Seattlu (B-17F-BO, 2305 kusů), Douglas Aircraft v Long Beach (B-17F-DL, 605 kusů) a Lockheed-Vega v Burbanku (B-17F-VE, 500 strojů). 19 kusů B-17E, které převzalo RAF v rámci zákona o půjčce a pronájmu, bylo dodáno jako "Fortress Mk.II", zatímco 45 kusů B-17F dostalo označení "Fortress Mk.IIA"  Z verze B-17F vzniklo konstrukční úpravou 25 kusů "BQ-7" na bezpilotní bombardovací prostředky. V roce 1944 byly několikrát nasazeny ze základen v Británii při náletu na zvlášť tvrdě bráněné cíle, jako byly ponorkové základny.  Jako prostředek pro lepší obranu bombardovacích svazů B-17 bylo zkonstruováno 20 kusů eskortních letounů "YB-40", postavených podle prototypu "XB-40" společností Douglas v Tulse. Společně se čtveřicí cvičných "TB-40" se od B-17F odlišovaly další střeleckou věží na hřbetě trupu nad prostorem radisty. Celkem nesly 14 zbraní ráže 12,7 mm, pro které bylo určeno až 17 265 nábojů. Pumová výzbroj nebyla nesena.  Od května 1943 byl zkoušen prototyp "XB-38" se čtyřmi řadovými motory Allison V-1710-89 o výkonu po 1055 kW. Vývoj byl ukončen po havárii stroje v červnu.  U verze "B-17G" z července 1943 byla zavedena příďová střelecká věž a okna bočních střelišť za křídlem byla navzájem přesazena, aby si střelci přestali překážet. Ocasní střeliště bylo zkráceno a vybaveno reflexním zaměřovačem. Vzniklo celkem 4025 letounů -BO, 2250 -VE a 2395 -DL. 85 odebraných B-17G Velkou Británií bylo v RAF označeno "Fortress Mk.III".  Různě upravené B-17E a B-17G, označené "XC-108" až "XC-108B", byly určeny pro dopravu osob nebo nákladů. Jeden z nich používal jako osobní stroj Douglas MacArthur. "F-9" až "F-9C" byly fotografické průzkumné letouny vybavené sadou kamer. Dalších 48 překonstruovaných strojů B-17F a B-17G bylo pod označením "PB-1" určeno pro námořní průzkum. Z 12 strojů B-17G vznikla úpravou v roce 1945 varianta "B-17H" pro námořní záchrannou službu s podvěšeným člunem.  Výroba Flying Fortressů v mateřském závodu Boeing byla ukončena 13. dubna 1945, poslední vyrobený letoun B-17 opustil linky Lockheed-Vega 29. července 1945.  "DB-17P" byly stroje upravené po válce pro dálkově řízené terčové letouny bez osádky "QB-17L" a "QB-17N" ze strojů verze G. Označení "PB-1G" pak neslo 17 kusů určených pro pobřežní hlídkovou službu, z nichž poslední provedl operační let 14. října 1959. 31 letounů "PB-1W" bylo vybaveno velkým radiolokátorem pro vyhledávání ponorek.  Další poválečnou variantou B-17 byly stroje označené "Boeing Model 299-Z", které sloužily pro zkoušky turbovrtulových motorů instalovaných v přídi a "Boeing Model 299-AB" byl luxusní civilní dopravní letoun používaný dopravcem TWA.

Bojové nasazení.

Od jara 1941 začaly dodávky B-17C pro RAF, v britském letectvu označovány "Fortress Mk.I" a byla jimi postupně vyzbrojena 90. squadrona v Raynhamu. První operační nasazení proběhlo 8. července 1941, kdy z letiště Polebrook odstartovaly tři stroje napadnout za denního světla Wilhelmshaven. Od podzimu 1941 operovala v Egyptě také 220. squadrona se čtyřmi Fortressy Mk.I.  Po vstupu USA do války byly B-17 nasazené primárně pro denní nálety nad okupovanou Evropu, jejich hlavním cílem se staly německé průmyslové oblasti a města. Tyto nálety měla zajišťovat americká 8. letecká armáda v Spojeném království a 15. letecká armáda v Itálii. Jejich činnost se doplňovala s akcemi britského Bomber Command, které operovalo svými těžkými bombardéry zejména v noci. Stroje B-17 se zúčastnily operace Pointblank, která měla zajistit leteckou nadvládu Spojenců na nebi západní Evropy, a připravit půdu pro operaci Overlord.  B-17E však byly nasazeny od prosince 1941 v menší míře i v Pacifiku u 7. a 19. bombardovací skupiny. Ve Velké Británii byly B-17E poprvé dislokovány 1. července 1942 u 8. letecké armády USAAF. První nálet provedlo 12 strojů za dne na Rouen, následně pak pokračovaly v omezené denní bombardovací ofenzivě až do podzimu 1942, kdy byly staženy do Afriky v souvislosti se spojeneckým vyloděním v této oblasti.  B-17F se na počátku roku 1943 účastnily akcí v severní Africe, kde se později staly výzbrojí nově vzniklé 15. letecké armády. Zařazeny byly také u 8. letecké armády na základnách ve Velké Británii, odkud provedly první americký nálet na německé území 27. ledna 1943 na Wilhelmshaven.  B-17G převzala první jednotka v listopadu 1943 a od tohoto data se postupně stávaly hlavní výzbrojí bombardovacích skupin 8. a 15. armády. Poslední skupina B-17G byla v Británii uvedena do služby v dubnu 1944.  Tato letadla přistála v roce 1944, během SNP i na slovenském letišti Tri Duby s americkou vojenskou misí a nákladem zbraní. O těchto událostech a historii mluví také dokumentární film "Muži z B-17" z roku 1991.  Podle předválečné koncepce amerického letectva byl B-17 strategickou zbraní; se svým velkým dostupem a doletem, schopný způsobit velké škody hluboko v nepřátelském týlu a navíc vysokou mírou pasivní ochrany. Mezi největší kvality stroje, které si pochvalovali zejména jejich posádky, patřila jeho výdrž a konstrukční pevnost, která umožňovala snést velké bojové poškození, nouzové přistání "na břiše", či schopnost letu pouze s jedním funkčním motorem. To způsobilo, že přesto, že byl stroj srovnatelný s bombardérem B-24 Liberator, letci 8. letecké armády obecně více oblíbili B-17.

Luftwaffe.

V rámci bojového nasazení nad Evropou se stávalo, že stroje musely nouzově přistát kvůli poškození. Němci ukořistěné B-17 prozkoumali, zmapovali jejich silné a slabé stránky a získané informace použili ke školení stíhacích pilotů. Jednalo se přibližně o 40 letounů, ze kterých bylo asi 12 opraveno a zařazeno do služeb letectva pod názvem Dornier Do 200. Tyto stroje byly předány zvláštní skupině Kampfgeschwader 200 pro provádění speciálních operací (např. dalekonosný průzkum v Severní Africe a na Středním východě). Jeden z těchto Boeingů byl internován ve Španělsku, když 27. června 1944 přistál na letišti ve Valencii a zůstal zde až do konce války. Většina B-17 nebyla nějak maskována a používaly nátěr a symboly německé Luftwaffe včetně hákových křížů.

Japonskem zajaté stroje.

Japoncům se podařilo na Filipínách a v Nizozemské východní Indii zachytit tři poškozené B-17 (jeden "B-17D" a dva "B-17E") a letecky přepravit do Japonska na rozsáhlé technické zhodnocení. Japonské letectvo použilo "B-17D" a "B-17E" k vývoji účinné proti-taktiky, stejně jako Němci. Stroje dostaly označení Tachikawa 105, podstoupily řadu dalších měření a testů a objevily se v několika propagandistických filmech. Po válce byly pravděpodobně sešrotovány.

Sověty zajaté stroje.

Američané výslovně odmítli Sovětům poskytovat bombardéry B-17 v rámci smlouvy o půjčce a pronájmu. Nicméně 73 letadel, která byla během náletů na Poltavu poškozena nebo musela nouzově přistát v SSSR a následně byla zabavena. Sověti uvedli 23 strojů do původního stavu a zařadili je k 890. bombardovacímu pluku, jenž byl součástí 45. gomělské divize dálkového letectva, ale válka skončila dříve, než mohly být nasazeny v boji.

Izrael.

Po vyhlášení nezávislosti stát Izrael v USA zakoupil od soukromých vlastníků čtyři demilitarizované exempláře B-17G, oficiálně jako transportní letouny, ale vzhledem ke zbraňovému embargu byl přes to jeden z nich během předávacího letu zadržen na Azorách. Zbývající tři stroje podstoupily na žateckém letišti v tehdejším Československu improvizované úpravy do bojeschopného stavu a 15. července 1948 odtud přelétly do Izraele, kde byly v řadách 69. peruti nasazeny v probíhajícím konfliktu, včetně odvetných náletů na Káhiru. První bombardování egyptského území provedly již během přeletu z letiště Žatec na základnu Ekron. Později byly užívány jako námořní hlídkové letouny a nejméně jeden z nich byl vybaven protilodním radarem. Dva zbývající letouny se omezených bojových akcí účastnily ještě v době sinajské války a definitivně vyřazeny byly až v roce 1958.

Hlavní technické údaje.

B-17 je čtyřmotorový samonosný dolnoplošník s 10člennou posádkou. Kovová kostra křídel a ocasních ploch je potažena duralem, krycí plechy jsou také duralové. Hvězdicové motory pohánějí 3listé nastavitelné vrtule. Podvozek je zatahovací, hlavní podvozkové nohy se zatahovaly do vnitřních motorových gondol, zadní kolo do trupu.

B-17 byl primárně nasazen americký armádním letectvem během denních strategických bombardovacích mísí za druhé světové války proti německým průmyslovým a vojenským cílům. Osmá letecká armáda operovala z mnoha letišť ve střední, východní a jižní Anglii, zatímco patnáctá armáda působila v Itálii a doplnila v nočních misích během kombinované bombardovací ofenzivy, aby pomohla zajistit leteckou převahu nad městy, továrnami a bojišti západní Evropy při přípravách invaze do Francie v roce 1944. B-17 se na počátku druhé světové války v menší míře zúčastnily i války v Tichomoří, kde podnikaly nálety na japonské lodě a letiště.

B-17空中堡垒轰炸机(B-17 flying fortress)是美国波音在1930年代为美国陆军航空军所发展的的四引擎重型轰炸机。当时参与竞争此200架新型轰炸机合约的还有道格拉斯和格伦·L·马丁两家公司。在三家竞争者之中,波音设计的机型不但性能突出且更加的符合美国陆军航空军之期望。然而,由于B-17的原型机在一次试飞时坠毁,波音最终并没有得到该笔合约。不过由于陆军航空军对波音的B-17设计印象深刻,因此仍旧订购了13架B-17型轰炸机作为后续评估使用,也自此揭开B-17轰炸机辉煌的战争岁月。自1938年第一架B-17出厂,B-17轰炸机在二战前后历经多次改良,以适应快速变化的空中战场与局势。


Osobní život.

Narodil se v Harlemu, v New Yorku. Když mu byly dva roky, jeho rodiče se rozvedli. Přestěhoval se s matkou do Bronxu, kde žili jeho prarodiče, kteří do Ameriky přišli z Corleone na Sicílii. Nejprve navštěvoval High School of the Performing Arts, poté začal studovat herectví v newyorské herecké škole Actors' Studio Lee Strasberga. V letech 1982–1984 v Actors Studiu působil jako jeden z uměleckých ředitelů.  Jeho celoživotní láskou je divadlo, je velkým fanouškem všech her od Williama Shakespeara.  Al Pacino se nikdy neoženil. V roce 1989 se jeho přítelkyni, J. Tarrantové, narodila dcera Julia Marie. V lednu 2001 jeho dlouholetá přítelkyně Beverly D'Angelová porodila dvojčata Antona Jamese a Olivii Rose.  Za celoživotní dílo byl vyznamenán Zvláštním Zlatým lvem na Mezinárodním filmovém festivalu v Benátkách 1994 a na Mezinárodním filmovém festivalu v San Sebastianu 1996. V roce 2007 byl oceněn cenou AFI Lifetime Achievement Award za celoživotní filmové dílo.  V současné době žije v New Yorku.

Kariéra.

60. léta.

Svou divadelní kariéru zahájil v roce 1963, v roce 1968 získal cenu Obie za roli v divadelním představení "Indiani chtějí Bronx". V následujícím roce debutoval na Brodwayi ve hře "Nosí tygr kravatu?", za kterou byl oceněn cenami Tony a Theatre World Award. První menší filmovou roli ztvárnil v roce 1969 ve filmu "Já, Natálie" (Me, Natalie).

70. léta.

V roce 1971 režiséra Francise F. Copollu zaujala jeho role narkomana ve filmu "Panika v Needle Parku" (The Panic in Needle Park) a nabídl mu roli ve svém novém filmu "Kmotr" (The Godfather). Právě role Michaela Corleoneho v mafiánské sáze podle románu Maria Puza ho proslavila a otevřela mu dveře k další kariéře. Snímek i jeho pokračování je mnohými filmovými žebřičky řazen mezi nejlepší filmy všech dob. Za tuto roli byl také nominován na Oscara, Zlatý glóbus a ceny BAFTA.  V roce 1973 si zahrál po boku Gena Hackmana ve filmu "Strašák" (Scarecrow) a v kriminálním dramatu "Serpico", za který vyhrál Zlatý glóbus a byl opět nominován na Oscara. Následující rok si zopakoval svou roli Michaela Corleoneho v pokračování "Kmotr II" ("The Godfather II."), za kterou byl oceněn cenou BAFTA a potřetí byl nominován na Oscara i Zlatý glóbus.  V 70. letech ještě stihl natočit krimi drama "Psí odpoledne" ("Dog Day Afternoon"), kde ztvárnil bankovního lupiče Sonnyho, za který byl opět nominován na Oscara i Zlatý Glóbus a získal cenu BAFTA, drama Sydneyho Pollacka "Bobby Deerfield", a justiční thriller "... A spravedlivost pro všechny" ("... And Justice for All"), kde ztělesnil postavu Arthura Kirklanda, který si musí vybrat mezi kariérou nebo vlastním svědomím. Za tento neproměnil už svou pátou nominaci na Oscara.

80. léta.

Na začátku 80. let Al Pacino natočil krimi thriller "Na lovu" (Cruising) a rodinné drama "Autor!Autor!" (Author!Author!). Výraznou a dodnes nezapomenutelnou roli mu přinesla spolupráce s Brianem de Palmou, s nímž natočil výborné krimi drama "Zjizvená tvář" (Scarface), kde Pacino ztvárnil postavu arogantního drogového krále Tonyho Montanu. Za tuto roli získal nominaci na Zlatý glóbus za nejlepší herecký výkon.  Po válečném filmu "Revoluce" (Revolution), který nebyl přijat s velkým nadšením, se Al Pacino na pár let stáhl do ústraní a věnoval se naplno své vášni, divadlu. Přijal role jak v inscenacích na Brodwayi, tak i na mimobroadwayských a londýnských scénách. Za své postavy v divadelních hrách Americký bizon a Julius Caesar sklidil velký úspěch.  K filmovým rolím se vrátil v roce 1989, kdy si zahrál detektiva Franka Kellera v krimi thrilleru "Moře lásky" (Sea of Love), za kterého získal nominaci na Zlatý glóbus za nejlepší herecký výkon v dramatu.

90. léta.

Na počátku 90. let se Al Pacino objevil ve filmu "Dick Tracy", za který získal nominaci na Oscara, a završil trilogii o mafiánské rodině ve snímku "Kmotr III" (The Godfather III). V roce 1991 si zahrál s Michelle Pfeifferovou v romantické komedii "Frankie a Johnny".  Osudovým rokem pro Al Pacina se stal rok 1992. Nejdříve se objevil po boku hereckých es jako Jack Lemmon, Ed Harris nebo Kevin Spacey v adaptaci úspěšné divadelní hry o vypsání soutěže jednou realitní kanceláří "Konkurenti" (Glengarry Glen Ross), a poté ve filmu "Vůně ženy" (Scent of a Woman), kde vytvořil postavu slepého podplukovníka, který si ke konci svého života znovu začíná uvědomovat krásu života. Nominace na Oscara i Zlatý glóbus za nejlepší herecký výkon ve vedlejší roli za film Konkurenti sice neproměnil, ale po šesti nominacích, které vyšly naprázdno, byl za tuto roli oceněn Oscarem i Zlatým glóbem za nejlepší herecký výkon v hlavní roli.  V průběhu 90. let se ale Al Pacinovi podařilo natočit více oceňovaných a kvalitních snímků. V roce 1993 to byl film "Carlitova cesta" (Carlito's Way), kde se opět sešel s Brianem de Palmou a exceloval v roli portorikánského zločince Carlita Briganteho. Další kritikou i diváky velmi pozitivně přijatý film bylo krimidrama z roku 1995, "Nelítostný souboj" (Heat), kde si opět zahrál s Robertem De Nirem. Roku 1997 natočil další výtečné filmy, kde potvrdil své nesporné herecké kvality, a to thriller "Ďáblův advokát" (The Devil's Advocate), kde stvořil samotného "Satana", a krimidrama "Krycí jméno Donnie Brasco" (Donnie Brasco), které vzniklo na základě skutečných událostí a vypráví příběh o newyorské mafii. O dva roky později byl do kin uveden snímek "Vítězové a poražení" (Any Given Sunday), kde ztělesnil roli trenéra Tonyho Damata, a thriller "Insider: Muž, který viděl příliš mnoho", který pojednává o nekalých praktikách v tabákovém průmyslu. Oba tyto filmy se můžou pyšnit nadprůměrným hodnocením ze strany diváků i kritiků.

Od roku 2000 po současnost.

V novém tisíciletí se Al Pacino blýskl ve filmu "Insomnie", kde si zahrál veterána losangelské policie, thrilleru o CIA "Test" (The Recruit), v adaptaci klasické divadelní hry Williama Shakespeara, "Kupec benátský" (The Merchant of Venice) a v dramatu "Maximální limit" (Two for the Money), kde ztvárnil postavu mocného šéfa obrovské národní korporace, která dává tipy na sportovní sázky.  V roce 2003 se Al Pacino objevil po boku hvězd Meryl Streepové a Emmy Thompsonové v pozoruhodné a strhující šestidílné televizní minisérii HBO "Andělé v Americe" (Angels in America), která byla oceněna pěti Zlatými glóby a jedenácti cenami Emmy. Seriál je natočen podle stejnojmenné hry oceněné Pulitzerovou cenou, pohrává si s realitou a řeší témata jako homosexualita, AIDS a rakovina.  V roce 2006 se připojil k filmovým hvězdám Georgi Clooneymu, Bradu Pittovi a Mattu Damonovi a zahrál si ve třetím pokračování filmu "Dannyho parťáci" (Ocean's Thirteen).  V roce 2007 jsme mohli Al Pacina vidět v německém krimi thrilleru "88 minut" (88 Minutes), kde si zahrál vysokoškolského profesora Dr. Jacka Gramma, který zároveň pracuje jako forenzní psychiatr FBI. V roce 2008 přišel do kin snímek "Righteous Kill", kde se potřetí sešel s Robertem De Nirem.

Ocenění a nominace.

Oscar  Zlatý glóbus  Emmy

Alfredo James Pacino (* 25. dubna 1940 New York) je americký filmový herec, příležitostně se věnuje také režii. Al Pacino patří k nejvýznamnějším americkým hercům, ztvárňuje především typ antihrdiny. Do češtiny jej nejčastěji dabuje Jiří Prager.

阿尔弗雷多·詹姆斯·帕西诺(英语:Alfredo James Pacino,1940年-4月25日),暱称艾尔·帕西诺(英语:Al Pacino)是一名美国演员、电影制作人和编剧家,帕西诺拥有超过50年的职业生涯,在此期间他获得了许多赞扬和荣誉,其中包括一项奥斯卡金像奖、两项东尼奖、两项黄金时段艾美奖、一项英国电影学院奖、四项金球奖、美国电影学会的AFI终身成就奖、金球奖西席·地密尔奖、国家艺术勋章奖受领者列表和肯尼迪中心荣誉奖。他也是少数赢得被称为「演艺三重冠」的奥斯卡奖、艾美奖和东尼奖的表演者之一。


Historie.

Vedení Evropské kosmické agentury (ESA) schválilo program Columbus v roce 1985. Od té doby byly vypracováno množství studií a návrhů. Původně zahrnoval program Columbus letovou konfiguraci: samostatná vědecká kosmická stanice obsluhovaná raketoplánem Hermes, který by stanici periodicky navštěvoval kvůli údržbě a vyzvedávání vědeckých výsledků, modul APM (') a polární platforma (' – pohybuje se po polární dráze).  Koncem roku 1989 vypracoval hlavní dodavatel MBB-ERNO návrh rozpočtu na projekt, cena však byla pro ESA příliš vysoká. Po dalších rozpočtových škrtech (a zrušení francouzského programu Hermes) zbyl z projektu jen modul APM, přejmenovaný na Columbus. Polární platforma byla řešena samostatně s francouzským satelitem Helios. ESA se rozhodla provozovat laboratoř Columbus jako součást Mezinárodní vesmírné stanice (ISS).  Na stavbě modulu se podílela italská firma Alcatel Alenia Space a německá společnost MBB-ERNO. Alenia vyrobila vlastní tělo modulu, mechanické systémy, systémy podpory života a tepelné systémy. Německý partner vyrobil všechny letecké systémy a software.  Konstrukce použitá u laboratoře vychází z víceúčelového transportního modulu MPLM, postaveného pro NASA společností Alcatel Alenia Space. V roce 2000 byl modul dopraven do Brém v Německu, kde se dokompletoval a kde proběhly testy systému.  Zpoždění výroby a startu zařízení proti původně plánovaným termínům bylo způsobeno problémy při vývoji, požadovanými změnami v designu (ESA) a problémy se starty raketoplánů. Největší úpravy prodělaly externí platformy EPF (""). Modul měl také obsahovat zařízení pro přímé komunikační spojení se Zemí, které mělo zároveň sloužit jako záložní pro ISS, kvůli vysoké ceně však nebylo realizováno.

Konstrukce.

ESA vybrala jako hlavního dodavatele laboratoře "Columbus" firmu EADS Astrium Space Transportation. Modul byl postaven v závodě v Brémách v Německu. Letové konstrukce, ochranu proti mikrometeoritům, aktivní a pasivní řízení teplot, řízení vnitřního prostředí, další výbavu a odpovídající podpůrná pozemní zařízení vyrobila společnost Alcatel Alenia Space v Turíně v Itálii.

Popis.

Laboratoř tvoří válcovitý modul s oběma konci kónickými. Má v průměru 4,5 m a jeho délka je 7 m. Tvar modulu je velmi podobný víceúčelovému transportnímu modulu MPLM (""), oba byly navrženy pro přepravu v nákladovém prostoru raketoplánu. Jedna kónická strana je vybavena laboratorní technikou a počítači, v protějším konci je umístěn průlez, kterým bude laboratoř spojena s modulem Harmony.

Výzkumné aktivity a hlavní cíle.

Po zprovoznění modulu "Columbus" budou aktivity v laboratoři koordinovány s pozemním řídícím střediskem (") v Oberpfaffenhofenu v Německu ve spolupráci s dalšími operačními centry v Evropě.  Laboratoř může být vybavena deseti skříňovými moduly s vědeckými experimenty (").  Podle dohody s NASA může Evropská kosmická agentura využívat 51 % vědecké kapacity laboratoře. ESA bude využívat pět skříňových vědeckých modulů, dalších pět skříní je určeno pro výzkumy NASA. Čtyři tyto moduly jsou umístěny na přídi, čtyři jsou na zádi a dva v horní části laboratoře. Další tři skříňové moduly jsou určeny pro podporu života a pro chladicí systémy a zbývající skříně slouží jako ukládací prostory.  Navíc lze z vnější strany laboratoře umístit čtyři plošiny pro vědecké přístroje. Každá externí plošina je namontovaná na adaptéru, na který je možno umístit menší instrumenty a experimenty o hmotnosti až 227 kg.  Pro modul Columbus jsou připraveny následující skříňové experimentální moduly:  První externí zařízení namontovaná na Columbus jsou:

Odklad startu.

Kvůli poškození raketoplánu Atlantis při bouři s krupobitím 26. února 2007 došlo k odkladu i následujících startů raketoplánů k Mezinárodní vesmírné stanici. Nový termín startu letu STS-122 s laboratoří Columbus byl stanoven na 6. prosince 2007. Zhruba šest hodin před plánovaným startem byl oznámen další odklad nejméně o jeden den z důvodu poruchy dvou ze čtyř senzorů stavu paliva. Po dalším jednodenním odkladu NASA oznámila, že se start kvůli přetrvávajícím technickým problémům se senzory uskuteční až v příštím roce, nejdříve 2. ledna 2008. O několik dní později byl termín startu posunut na 10. ledna. Začátkem ledna agentura NASA oznámila, že raketoplán odstartuje nejdříve 24. ledna, nakonec se raketoplánu Atlantis podařilo úspěšné odstartovat 7. února 2008.

Předstartovní příprava a start.

Při přípravě k letu byl modul umístěn na Kennedyho vesmírném středisku v budově "". Asi šest měsíců před plánovaným startem prodělal "Columbus" závěrečná testování. 10. listopadu 2007 byl raketoplán Atlantis na mobilním transportéru dopraven na startovací rampu 39A a do jeho nákladového prostoru byla umístěna 12. listopadu laboratoř.  Posádka Mezinárodní vesmírné stanice provedla 24. listopadu výstup do vesmíru (EVA), při kterém astronauti Peggy Whitsonová a Daniel Tani odstranili z pravobočního připojovacího uzlu modulu Harmony tepelný kryt a připravili tak stanici na přijetí evropské laboratoře.  Laboratoř "Columbus" dopravil na ISS raketoplán Atlantis při letu 1E (mise STS-122). Start byl kvůli závadě přídavné palivové nádrže ET odkládán, 7. února 2008 raketoplán s laboratoří v nákladovém prostoru úspěšně odstartoval.

Columbus na ISS.

11. února se uskutečnil výstup do vesmíru, kterého se zúčastnili astronauti Rex Walheim a Stanley Love. Hlavním úkolem tohoto výstupu bylo vyzvednout laboratoř Columbus z nákladového prostoru raketoplánu a připojit jej ke stanici. Astronauti nejdříve odpojili modul od elektrického vedení napájející vytápění laboratoře, namontovali na něj zařízení PDGF ("") sloužící k připojení staničního manipulátoru SSRMS a sejmuli ochranné kryty. Columbus pak byl vyzvednut staničním manipulátorem a přenesen k bočnímu připojovacímu místu modulu Harmony. Tím se stala evropská laboratoř součástí Mezinárodní vesmírné stanice.  12. února posádka raketoplánu Atlantis a dlouhodobá posádka ISS Expedice 16 zahájily práce na oživování laboratoře. Astronauti Schlegel a Eyharts, reprezentující Evropskou kosmickou agenturu (ESA), vstoupili do modulu jako první ve 14:08 UTC.  15. února proběhl další výstup do otevřeného vesmíru, při kterém namontovali astronauti Rex Walheim a Stanley Love na venkovní platformu modulu Columbus zařízení pro výzkum Slunce Solar Monitoring Observatory (SMO/SOLAR) a multifunkční platformu European Technology Exposure Facility (EuTEF).

Columbus je vědecká laboratoř navržená jako součást Mezinárodní vesmírné stanice (ISS). Je to největší příspěvek Evropské kosmické agentury (ESA) na stavbě ISS. "Columbus" byl postaven v Evropě a do Kennedyho kosmického střediska byl letecky dopraven těžkým dopravním letadlem Airbus Beluga. Start se uskutečnil 7. února 2008 raketoplánem Atlantis při letu STS-122. Navržená životnost modulu "Columbus" je deset let.

哥伦布实验舱(英语:Columbus module)由欧洲太空总署(ESA)设计并建造,目的作为国际空间站永久实验并提供内部酬载在多种学科的研究领域材料学、可变的物理和生命科学的研究实验室。另外,外部酬载设施用于实验和应用在空间科学、地球观察和技术领域。


Oblasti, ve kterých se vyskytuje.

Počítačová grafika.

V oblasti počítačové grafiky může anizotropní povrch změnit vzhled rotací kolem geometrické osy, jako v případě sametu.  Anizotropní filtrování (AF) je způsob zvýšení kvality obrazu textury na površích, které jsou daleko a kolmo postavená. Starší techniky, jako je bilineární a trilineární filtrování, neberou v potaz úhel povrchu, ten je z pohledu, což může mít za následek rozmazání textur. Snížením detailů ve více než v jednom směru sníží účinky další práce.

3D Tisk.

V oblasti FDM 3D tisku se anizotropie projevuje u výtisku rozdílnou pevností v tahu, která je vyšší ve směru vodorovných os X a Y oproti svislé ose Z.

Chemie.

Chemický anizotropní filtr se používá k filtrování částic. Jedná se o filtr s více malými dírkami ve směru filtrace, tak, že proximální oblasti odfiltrují větší částice a v distální oblasti odstraňují menší částice. Výsledkem je větší průtok a účinnější filtrace.  Ve fluorescenční spektroskopii je fluorescenční anizotropie vypočtena z vlastností polarizace fluorescence ze vzorků aktivovaných s rovinným polarizováním světla.  Používá se pro určování tvaru makromolekuly. Měření anizotropie odhaluje průměrné úhlové změny polohy fluoroforu, který se vyskytuje mezi absorpcí a emisí fotonu.

Reálný svět.

Představy o vázané gravitaci nebo o uměle vytvořeném životním prostředí jsou zejména anizotropní v orientačním smyslu s obrazovou strukturou umístěnou a orientovanou rovnoběžně nebo kolmě k řízení gravitace. (vertikálně a horizontálně)

Geostatistika.

Tento termín platí pro obě náhodné funkce a to variogram nebo kovarianci. Nastává, jestliže jsou hodnoty variogramu závislé jak na vzdálenosti, tak i směru. Opakem je izotropie.

Fyzika.

Fyzikové z University of California, Berkeley informovali o detekci kosmické mikrovlnné kosinus anizotropie v pozadí radiace v roce 1977. Jejich experiment demonstroval Dopplerův posun (efekt) způsoben pohybem Země. Použili tento termín, aby popsali změnu v závislosti na vlastnosti materiálů.  Například v plazmě dojde k magnetické anizotropii tak, že magnetické pole je orientované v preferovaném směru.  Anizotropní kapaliny jsou ty, které mají tekutost normální kapaliny, ale mají běžné strukturální pořadí vzhledem k sobě navzájem podél molekuly osy. Všechny kapaliny, které neobsahují strukturní uspořádání molekul, na rozdíl od vody a chloroformu. Tekuté krystaly jsou příkladem anizotropní kapaliny.  Některé materiály přenáší teplo takovým způsobem, jako je izotropie, nezávisle na prostorové orientaci kolem zdroje tepla. To je běžnější pro vedené tepla anizotropii, což znamená, že je nutné detailní geometrické modelování z různých materiálů, které musí být tepelně vodivé.  Jsou to materiály používané pro přenos a odjímání tepla ze zdroje. Mnoho krystalů je anizotropních na světlo (optická anizotropie) a vykazují vlastnosti jako např. dvojlom.  Krystalová optika popisuje šíření světla v těchto médiích. Osa anizotropie je definována jako osa podél, které je izotropie rozdělena (nebo osy souměrnosti, jako normální krystalický jev). Některé materiály mohou mít více takových optických os.

Geologie a geofyzika.

Měření účinků anizotropie v seizmických datech může poskytnout důležité informace o mineralogii a procesů v Zemi. Ve skutečnosti významná seizmická anizotropie byla zjištěna v zemské kůře, v plášti a ve vnitřním jádře.  Geologické útvary z různých vrstev usazeného materiálu mohou vykazovat elektrickou anizotropii; elektrická vodivost v jednom směru (např. paralelní s vrstvou), se liší od druhé vrstvy (např. kolmo k vrstvě). Tato vlastnost se používá v průzkumu průmyslu ropy a zemního plynu k identifikaci uhlovodíků v sekvencích písku a břidlice.  Písková ložiska uhlovodíků aktiva mají vysoký odpor (nízkou vodivost), vzhledem k tomu břidlice mají nižší odpor. Nástroje posuzování měření vodivosti/odporu a výsledky měření, jsou užitečné pro nalezení ropy a zemního plynu ve studnách.  Hydraulická vodivost vodnatých vrstev je často anizotropní ze stejného důvodu, při výpočtu proudění podzemní vody do kanalizace nebo studní, kdy je rozdíl mezi horizontální a vertikální propustností. Je třeba brát toto v úvahu, jinak mohou být výsledky chybné.  Většina horninotvorných minerálů jsou anizotropní (např. křemen a živec). Anizotropii je nejspolehlivěji vidět v optických vlastnostech minerálů. Příkladem je nerost granát.

Lékařská akustika.

V lékařství se anizotropie vyskytuje u ultrazvuku, kdy zobrazuje jiné výsledné echo měkkých tkání, např. šlach, když se změní úhel snímače. Je-li vlákno šlachy světlé a převodník kolmý na šlachy, může se jevit tmavší, pokud je pod šikmým úhlem, může být zdrojem mnoha chyb.

Použití termínu.

Používá se ve vědeckých oborech, především ve fyzice a matematice.

Anizotropie je vlastnost, kterou se označuje závislost určité veličiny na volbě směru. Vlastnosti jsou v různých směrech různé. Příkladem anizotropie je světlo přicházející přes polarizátor. Dalším příkladem je dřevo, které je jednodušší rozdělit podél letokruhů, než napříč letokruhy. Používá se obvykle jako přídavné jméno anizotropní.

非均向性(anisotropy),或作各向异性,与各向同性相反,指物体的全部或部分物理、化学等性质随方向的不同而有所变化的特性,例如石墨单晶的电导率在不同方向的差异可达数千倍,又如天文学上,宇宙微波背景辐射亦拥有些微的非均向性。许多的物理量都具有非均向性,如弹性模量、电导率、在酸中的溶解速度等。


Dělení majetkových daní.

Dělí se do tří kategorií:

Typy daněného majetku.

Čtyři typy daněného majetku jsou pozemek, pozemková úprava (imobilní člověkem vytvořený objekt, např. dům), osobní majetek (mobilní fyzický majetek) a nehmotný majetek. Nemovitost (Real property z Angloamerického práva) je kombinace pozemku a jeho úprav.  Formy majetkové daně se liší podle spadající jurisdikce. Nemovitost je daněna dle toho do jaké skupiny nemovitostí ptaří. Skupina se určuje podle toho jak se nemovitost použivá. Příkladem skupiny nemovitostí jsou např. residenční nemovitosti, komerční nemovitosti, průmyslové nemovitosti a dále volné (prázdné) nemovitosti. Míra zdanění je jiná pro každou skupinu.  Občas se majetková daň zaměňuje s daní zvláštního vyměření (anglicky special assessments tax). Toto jsou dvě různé daně. Majetková daň plyne z tržní hodnoty, zatímco zvláštní vyměřovací daň plyne z speciálního obohacní tyv. "výhody" pro své ospravedlnění.

Použití majetkových daní.

Zdroj místních příjmů.

Na celém světě se majetkové daně běžně používají jako hlavní zdroj místně generovaných příjmů, a to z důvodu, že neexistuje žádný jiný hlavní zdroj příjmů z daní, který je přesně geograficky definován. Je možné použít místní daně z příjmu a / nebo místní daně z obratu pro generování příjmů místní správy, ale obě mají složité administrativní problémy. Místní příjmy mohou být získány z jiných zdrojů, zejména z nájemného z majetků vlastněných místní správou. V některých případech jsou místní daně z příjmu důležitým zdrojem příjmů. V mnoha případech jsou však majetkové daně hlavním zdrojem příjmů (a dokonce i když existují místní daně z příjmu, může být pro místní vládu snazší upravit sazbu majetkových daní, než upravit sazbu daně z příjmu).  Majetkové daně jako primární zdroj příjmů hrají důležitou roli při decentralizaci a autonomii místní správy. Plná decentralizace vlády zahrnuje pravomoc nezávisle získávat příjmy, kromě pravomocí umožňujících místním vládám využívat prostředky, jak uzná za vhodné (v souladu s limity jejich zákonných pravomocí). V praxi je autonomie místní správy vždy omezená. Povinnosti místních vlád jsou téměř vždy takové, že je nemožné je plnit bez dotací ústřední vlády, které ve větší či menší míře snižují jejich nezávislost. Zvyšování nezávislosti pravomocí zvyšování příjmů z majetkových daní se tak stává důležitým.

Podpora dalších funkcí.

„Hodnotící seznamy“ sestavené pro místní správu mohou používat i jiné subjekty, zejména ty, které lze nazvat „orgány s jednou funkcí“, jako jsou např. Rady pro vodu. Poplatky za vodu jsou obvykle založeny na odhadované hodnotě v oceňovacích seznamech. Tyto postupy jsou velmi efektivní z hlediska nákladů a za mnoha okolností mohou mít přiměřenou korelaci s používáním vody (ačkoli existují případy, kdy komerční a průmyslové vlastnosti mají nízkou spotřebu vody, ale mají relativně vysoké hodnoty). Drenážní desky mohou být také financovány z poplatků vztahujících se k oceňovacímu seznamu, který má výhody oproti poplatkům vztahujícím se pouze k ploše majetku.  Hodnotící seznamy mohou být použity v přechodných ekonomikách pro jiné účely, například pro stanovení nájemného na vládní půdě. Tam, kde trhy s půdou ještě nejsou rozvinuté, lze jako základ pro stanovení tržních hodnot majetků použít také výsledky hromadného ocenění. Kromě toho mohou místní orgány muset převzít funkce dříve kontrolované a spravované centrálně (tyto funkce zahrnují místní drenážní desky, společné pastviny a konsolidační orgány). Nemohou se spoléhat na financování ústředními vládami a musí si zvyšovat vlastní příjmy. V závislosti na daňových sazbách a nákladech na výběr mohou oceňovací seznamy poskytnout spravedlivý a nákladově efektivní základ.

Jurisdikce.

Míra zdanění se liší dle jurisdikce

Austálie.

V Austrálii je daňeno jak na státní tak na lokální úrovni. Daň platí majitel pozemku( ne nájemník).  Při koupi nemovitosti se platí tzv.'stamp duty' a je okolo 5% z ceny nemovitosti. Při koupi pozemku/ nemovitosti mohou být zavedeny další poplatky obvzlášť pro investory z ciziny.  Státu se platí "Land tax", kterou ale většina Australanů neplatí, neboť jí většina teritorií odpouští pro residence. Velikost se odvíjí od ceny nemovitosti/ pozemku.  Lokální daň se nazývá "Council rate"

Brazílie.

Brazílie je federativní republika a vybírá majetkovou daň na několika úrovních.  "rural territorial tax" majetková daň se vybírá na federativní úrovni a daní se majetek ve venkovních sídlech.  "urban territorial tax" majetková daň se vybírá na obecní úrovni a daní se majetek ve městských sídlech.  "Tax on Motorized Vehicles Property" daní se vozidla na státní úrovni.  "Tax on Big Fortunes"- na federativní úrovni a není žádná přímá regulace definující její účinnost.

Chile.

Pozemková daň se nazývá "territorial tax" nebo "contribution", jeto roční poplatek placený vlastníkem pozemku. Je definován jako fiskální cena z hodnoty pozemku. Počítá ji Interní výnosová služba (Internal Revenue Service). Fiskální cena je mnohndy nižší než reálná cena a majitel pozemku má možnost ji právně napadnout, jestliže se mu zdá nesprávná. Průměrná daň je okolo 1%~2%.

Česko.

V Česku jsou daně z reálného majetku dvě: na pozemek a na nemovitost. Cena se počítá dle kalendářního roku.

Egypt.

Stát udává majetkovou daň na každou nemovitost. Výjimkou jsou státní nemovitosti (soud, parlament...), církevní nemovitosti, rodiné nemovitosti do 2 mil. LE a komerční nemovitosti s ročním příjmem do 1,200 LE.

Hongkong.

V Hongkongu není daň z majetku ad valorem, je to spíš daň z příjmu. Také ji nemusíte platit pokud jste nedostali výzvu.

Irsko.

Majetková daň je zde vybírána Komisaři pro příjmy (Revenue Commissioners) daň je pro residenční nemovitosti a platí ji majitel pozemku. Z těchtoi daní se následně platí veřejná správa, např. parky, knihovny, hasiči, atd.  Nemovitosti pod 1mil € platí 0,18% ceny z nemovitosti a nad platí 0,25% přičemž 0,18% se počítá pro první milion.

Jamajka.

Daň se platí ročně z hodnoty neupraveného pozemku.

Litva.

Zde se hodnota daně vybírá pro kalendářní rok a je od 0,3% až po 1% lišící se podle obce.  Od roku 2015 je zde zavedeno, že pro nemovitosti nad 220,000€ je zde pro převyšující částku daň 0,5%.

Lucembursko.

zde je majetková daň počítána dle jednotkové hodnoty, která je určna státní správou a vybírána místními úřady. Daň se počítá jako "cena nemovitosti* míra zhodnocení* komunální sazba."  Majetková daň je jedna z nejnižších v EU.

Nizozemsko.

Daň z nemovitosti je zde vybírána na obecní úrovni. Daň platí pouze vlastníci residenčních a komerčních objektů. Daň je sčítána s daní za svoz komunálního odpadu a daní za čištění odpadních vod. Vlastníci také platí za využití vody a procenta z hodnoty domu jsou přičtena do příjmu vlastníka.

Spojené státy americké.

Daň z nemovitosti je zde často vybírána lokální vládou. Lokální vláda z daně vybere 3% zbylích 97% jde k okresu, obcím, školám, komunitním vysokým školám a dalším veřejným zřízením. Míra zhodnocení je od 0% až po 4% z ceny domu, zavisí na státě.

Řecko.

Řecko má obecní a státní daň z nemovitosti. Obecní zahrnuje daň z energií, komunálního sběru odpadu a veřejného osvětlení. Stání je kombinací osobních prostředků s progresivní daní z nemovitosti, která může narůst až na 2%.

Historie majetkových daní.

Starověk.

Nejstarší záznamy o majetkové dani jsou šest tisíc let před kristem z města Lagaš na území dnešního Iráku. Systém zanění se nazýval Bala (rotace). Aby celý proces zdanění nebyl příliš náročný, tak se každý měsíc danila jiná specifická čast města, čímž byla práce pro výběrčí mnohem snadnější. Ve starověkém Egyptě byli daně měřeny z ceny obilí, dobytka, oleje a pozemku, který osoba vlastnila. Jestliže vlastníci nebyli schopni zaplatit daň, byli posláni před soud. Někteří z výběrčí daní byli spisovní a tak vedli záznami o vlastníkově pozemku spolu s jeho velikostí. Vedly také roční součty dobytka a roční správy o výnosu plodin. Výběrčí daní proto byli vysoce respektované osoby.

Středověk.

Na území čech se na přelomu 12. století začala platit tzv. generální brně, kterou museli patit všichni kdo od ní nebyli osvobozeni (např. církev). cla a mýta byla odsunuta do pozadí.Jakožto jednorázový poplatek z koupě nové půdy se platila daň náležící feudálnímu pánu zvaná Arha. Vroce 1517 byla představena nová daň 'berně za jmění' movité i nemovité, která postihovala i šlechtu. V roce 1526 s nástupem Habsburků na čský trůn přibyla berně domovní a berně z komínů.  V Anglii v 11. století platili poddaní za pozemek pánu, jemuž pozemek patřil. čím produktivnější pozemek byl, tím vyšší daň. Okolo roku 1070 Vilém I. Dobyvatel vydal první verzi daně z pozemku. V této době bylo běžné že města měla vedena záznamy o všech parcelách, jejích vlastnících a jejich velikosti. V roce 1215 byl Jan zvaný Bezzemek omezen a mohl daně vybírat pouze za přepokladu, že dostal svolení od baronů. V 16. století se začaly danit i pozemky krále. V roce 1689 byl ve Velké britanii schválen zákon, který ještě více omezil moc krále a kde Král nemohl vybírat daně bez svolení parlamentu.

Britské kolonie v Americe.

13 kolonií, po hrozbách místních obyvatel začali osadníci stavět pevnosti, tvořit spojenectví a vytvářet nové zákony včetně daní. Každý osadník dostal stejně velký pozemek za ketý museli platit daň.

Moderní dějiny.

Po roce 1848 v Rakousku uhersku platil princip všeobecné daňové povinnosti. Podle předmětu se daně třídily na daně reální - postihující nemovitosti, dále pak na daně osobní – postihující daně rentového, výdělkového a důchodového typu, na daně spotřební – postihující daně zboží a na daně obchodové – vázány na právním jednání.  Po vzniku Spojených států amerických se v roce 1776 majetkové daně značně zvedli( hlavně za pozamek). Později se přišlo na to, že tento systém je nefunkční, neboť touto formou se mnohem více utratilo než se vybralo. Spor mezi Alexadnrem Hamiltonem a Thomasem Jeffersonem o tom jak se daně mají vybírat (Hamilton chtěl daně vybírat centrálně a Jefferson lokálně, protože se mu to jevilo jako více demokratické). Ačkoliv Hamilton toto prosadil a spolu s dalšími zákony položil základy dnešní kapitalistické Ameriky, toto nařízení ( jak je uvedeno nazačátku) bylo tragické. Po mnoha protestech byl tento výběrčí systém zrušen. Na začátku dvacátého století bylo nutné provést změny v daňovém systému, neboť už nestačil tehdejší ekonomice. Mnoho presidentů se snažilo hlavně snížit daň z nemovitosti a zvýšit daň z příjmů. Během velké hospodářské krize se daň z nemovitosti značně snížila, neboť se snížili i platy. Vláda pak snížila většinu daní a zavedla daň z prodeje.

Výhody a nevýhody.

Výhody majetkových daní.

Výhody téchto daní jsou jasné a zahrnují:

Nevýhody majetkových daní.

Nevýhody majetkových daní jsou méně zřejmé než výhody. Daň není dokonalá a často není oblíbená, avšak měli bychom pamatovat na to, že neexistují dokonalé daně a zdanění není nikdy populární.  Některé z výhod zahrnují skryté nevýhody. Transparentnost daní odhaluje jakékoliv nesrovnalosti, které se mohou ve veřejném vnímání zvětšit. Tyto nesrovnalosti budou jednak z hlediska hodnocení (tedy nutně v seznamu ocenění, který může sestávat z tisíců nebo sto tisíc hodnocení), jakož i z hlediska platební schopnosti. Ostatní daně, například daň z příjmu, jsou v praxi mnohem méně konzistentní, nebo veřejnost ví jen, jak by daň měla fungovat, a ne to, jak se v praxi uplatňuje. Při majetkové dani veřejnost vidí daňový systém, který pracuje se všemi jeho nedokonalostmi. Podobným způsobem může být obtížné vyhnout se majetkové dani nebo obejít majetkovou daň, což může způsobit nepopulárnost této daně. Je to zejména případ společností, ve kterých jsou bohatí a mocní zvyklí manipulovat s daňovým systémem pro svůj vlastní prospěch. Tyto osoby mají tendenci být nejvíce přesvědčivé a politicky vlivné a mohou účinně namítat nebo narušovat spravedlivé fungování daně na politické úrovni.  Existují také drobnější a méně dobře srozumitelné nedostatky. Americká válka za nezávislost byla podporována výkřikem "žádné zdanění bez zastoupení". Za určitých okolností může majetková daň poskytnout "zastoupení bez zdanění" pro velkou část populace. Univerzální volební právo znamená, že ne každý volič bude plátcem majetkových daní. Za určitých okolností mohou subjekty jiné než daňoví poplatníci (nedaňoví poplatníci), značně překročit počet daňových poplatníků, což poškozuje demokratické spojení mezi demokracií a zdaněním na místní úrovni. Neexistují žádné sankce za to, že ti, kteří nejsou daňovými poplatníky, hlasují za vysoké daně. Nepříznivé dopady se tím ještě zvýší, pokud majetkové daně tvoří jedinou část celkových místních příjmů, nad nimiž má místní správa kontrolu. V tomto případě může mírný nárůst celkových příjmů vyžadovat velké zvýšení jednotlivých majetkových daní z důvodu malého počtu plátců daní.  Je zde také problém s budováním "vzestupného trendu" v majetkových daních. V teorii je vzestupný trend funkcí dvou mechanismů. Prvním z nich je přeceňování majetků v pravidelných intervalech. Druhým je zvýšení sazby daně k vytvoření potřebného příjmu. Oba jsou vysoce političtí. Teoreticky by jeden nebo druhý mohl poskytnout vzestupný trend. Je technicky možné zvýšit daňové sazby na zastaralých seznamu ocenění. Ze zkušeností z mnoha zemí je však známo, že veřejnost nerozumí a neakceptuje neaktuální seznam ocenění. Přesto stále existuje odolnost vůči přecenění a čím je seznam zastaralejší, tím větší je odpor. Největším faktorem snižujícím se výnosů z majetkových daní v zemích OECD a dalších zemích je neprovedení přecenění.  Problémy s implementaci by neměly být podceňovány. Ačkoli lze technické potíže překonat, mohou omezit pokrok, zejména v počátečních fázích implementace. Tyto technické faktory zahrnují:

Majetkové daně jsou přímé daně, které se platí v Česku i v jiných státech. Patří sem podle českých právních předpisů daň silniční, daň z nemovitých věcí, která zahrnuje daň z pozemků a daň ze staveb a jednotek, a daň z nabytí nemovitých věcí.

物业税是政府向地产物业征收的一种财产税,通常向物业的业主或租户等使用者征收。负责征收物业税的政府机构可能会对物业进行估值,并以物业价值的一个百分比作为应缴的物业税额。世界各国征收物业税的方式及税率各有不同。


Historie.

Koncem 13. století, za panování mazovského knížete Konráda II., bylo vystavěno dřevohliněné hradiště, zvané Malý dvůr (). Další kníže, Kazimír I., se rozhodl postavit na území hradiště první zděnou stavbu, Velkou věž (lat. ). Mezi lety 1407 a 1410 nechal Janusz I. Starší vystavět patrový gotický zděný hrad, zvaný Velký dvůr (lat. ). Charakter této nové budovy i její rozměry (47,5 × 14,5 m) způsobily změnu významu celého hradiště, od roku 1414 slouží již jako knížecí sídlo a od roku 1526 (kdy zemřela ostatní mazovská knížata) jako královská rezidence.  V průběhu dalších staletí byl hrad několikrát přestavěn, např. na počátku 17. století za krále Zygmunta III. Wazy, nebo v polovině 18. století za Augusta III. Hrad byl také opravován v letech 1915–1939.  V průběhu německé Invaze do Polska byl hrad těžce poškozen německým bombardováním a dělostřelectvem. K dalšímu poškození došlo v roce 1944 za Varšavského povstání. Po jeho potlačení byly zbytky hradu v srpnu téhož roku odstřeleny. Trosky nebyly odklizeny až do roku 1971. Rekonstrukční práce byly zahájeny na počátku 70. let. Symbolický moment přišel v roce 1974, kdy se na hradní věži opět rozběhly hodiny, ve stejný čas, kdy byly zastaveny německým bombardováním.  Dnes hrad slouží jako sídlo části Národního muzea a pro slavnostní události. Během Bitvy o Varšavu v roce 1939 bylo mnoho uměleckých děl z hradních sbírek přemístěno do sklepů v okolí Varšavy. Dnes se opět nacházejí na svém původním místě. Vedle hradního paláce se nachází s ním částečně spojený Palác pod plechem (polsky ).  Na Královském hradě jsou také dva portréty od Rembrandta van Rijna: "Dívka v klobouku" (1641) a "Učenec při pultu" (1641).

Královský hrad () ve Varšavě je královský palác a oficiální sídlo polských panovníků. Osobní komnaty, stejně jako správní kanceláře královského dvora tu sídlily až do dělení Polska na konci 18. století. Mezi lety 1926 a 1939 byl hrad sídlem polského prezidenta. Nachází se na Hradním náměstí (polsky ) při vstupu do Starého města.

皇家城堡()是位于波兰首都华沙的宫殿建筑,从16世纪末到瓜分波兰200年间波兰君主的正式驻地,坐落于华沙老城入口处的城堡广场(Plac Zamkowy)。


Vznik a vývoj.

Stroj vznikl na základě Boeingu 299H (vojenským označením B-17C), z něhož převzal křídla (s modifikovanými sloty na náběžné hraně), ocasní plochy a pohonné jednotky Wright GR-1820 "Cyclone". Zcela nově zkonstruovaný trup kruhového průřezu, obsahující přetlakovou kabinu pro cestující, zvětšil celkové rozpětí křídel letounu na 107 stop a 3 palce (~32,7 m) oproti 103 stopám a 9 palcům (~31,6 m) u B-17C. První prototyp, objednaný Pan American World Airways, vzlétl 31. prosince 1938. Tento stroj byl zničen při havárii dne 18. března 1939, během předvádění typu zástupcům společnosti KLM. Následně bylo rozhodnuto nahradit původní svislou ocasní plochu novou o větších rozměrech, jejíž tvar se později stal typickým i pro další modely typu B-17.

Služba.

Celkem bylo vyrobeno 10 Stratolinerů, včetně prototypu. Od roku 1940 bylo pět z nich společností Transcontinental & Western Air provozováno na lince mezi Los Angeles a New Yorkem, a tři exempláře nasadila Pan Am z Miami do různých destinací v Latinské Americe.  Multimilionář Howard Hughes si jeden Stratoliner verze SB-307B (výr. č. 1997, NC19904) koupil 13. července 1939 pro osobní potřebu a nechal si ho předělat na luxusní „létající byt“. V roce 1948 byl ten samý stroj odprodán ropnému magnátovi Glennu McCarthymu. Ten jej v roce 1962 prodal E. K. Noldovi, poté stroj vlastnila organizace Florida Jet Research Corporation. Pak stroj skončil v Hollywoodu u Investors Enterprises Inc., aby byl vzápětí prodán zpět na Floridu dalšímu milionáři J. E. McCaughtrymu. Svou dlouhou službu stroj ukončil v zimě roku 1965, kdy byl zcela zničen hurikánem Cleo na floridském letišti ve Fort Lauderdale.  Jediný dochovaný Boeing Model 307 (výr. č. 2003, NC19903) je vystaven v Smithsonian Museum's Steven F. Udvar-Hazy Center. Na svém posledním letu před předáním do muzea 29. března 2002 tento stroj havaroval, když mu postupně vypověděly službu všechny motory. Zřítil se do zátoky Elliott Bay v Seattlu ve státě Washington.

Specifikace (Boeing 307).

"Data podle:" Boeing: History

Model 307 Stratoliner byl dopravní letoun vyráběný na sklonku 30. let 20. století americkou společností Boeing. Jednalo se o první na komerčních linkách nasazený dopravní letoun s přetlakovou kabinou pro cestující. Ta mu umožňovala létat ve výškách kolem 6000 m, kde už let neovlivňovalo počasí. Model 307 měl pětičlennou posádku a kapacitu 33 cestujících. Vnitřní průměr kabiny činil 3,5 m (12 stop). Poprvé k posádce patřil i letový inženýr.

波音307型平流层客机是第一架拥有客舱增压系统的商用运输机。这一特性使其有能力在20,000英尺(6000米)高空进行巡航,使其能避开许多天气干扰。压力差为2.5 psi (17 kPa),所以飞机飞行在14,700 ft (4,480 m)高度时,机舱内压力为8,000 ft (2,440 m)高度的压力。307型可携带5个机组成员及33名旅客。机舱最大宽度为 12 ft (3.6 m)。它是第一架在机组成员里包括飞行机械师的陆基飞机(部分船型水上飞机在早些时候已经在机组成员中增加飞行机械师了)。


Definice falzetu.

Už sám název „falzet“ je obecně těžké definovat. Autoři nejčastěji řadí falzet mezi hlasové registry. Garcia píše, že falzet je pouze dalším označením středního registru, zatímco třeba Tenducci říká, že by to mohl být hlavový tón. Van Broekhaven věří, že střední registr a falzet jsou dva naprosto rozdílné mechanismy

Dva druhy falzetu.

V odborné literatuře se objevují minimálně dvě verze způsobu produkce falzetu. Jedna verze zní, že falzet je tvořen přiblížením a vibrací tzv. falešných hlasivek, zatímco „pravé“ hlasivky zůstávají otevřené. Druhá verze mluví o tom, že falzet produkují „pravé“ hlasivky, kdy jsou extrémně napnuty a dovřeny, tedy vibrují, jen zčásti

Fyziologický proces při vytváření falzetu.

Modální hlas nebo modální rejstřík a rejstřík falzetu se liší především činností hlasivek. Vytváření modálního hlasu zahrnuje vibrace celých hlasivek, kdy se hlasivková štěrbina otevírá nejprve v dolní části a pak na v horní částí. Při vytváření falzetu ale vibrují pouze vazivové okraje hlasivek, přičemž tělo každé z hlasivek je relativně uvolněně. K přechodu z modálního hlasu do falzetu dochází, když tělo každé z hlasivek nebo hlasivkového svalu se uvolní, což umožní krikothyroidním svalům natáhnout hlasivkové vazy. William Vennard popisuje tento proces následovně:  V modálním rejstříku můžeme pozorovat hlasivky (při pohledu stroboskopem) se zcela dotýkat během každé vibrace, čímž se mezera mezi nimi úplně uzavírá, i když je to pouze na velmi krátkou dobu. Toto uzavření zastavuje unikající vzduch. Když v průdušnici stoupá tlak vzduchu v důsledku tohoto uzavření, hlasivky se rozevřou, zatímco hlasové procesy arytenoidní chrupavky zůstávají v apozici. Tohle vytváří oválnou mezeru mezi hlasivkami, takže jimi uniká vzduch a snižuje se tlak uvnitř průdušnice. Rytmické opakování tohoto pohybu vytváří tón.  Při falzetu ale můžeme pozorovat, jak jsou hlasivky odfouknuty od sebe a u netrénovaných zpěváků při falzetu trvale zůstane uprostřed mezi okraji hlasivek oválný otvor, kterým neustále uniká určitý objem vzduchu, dokud zpěvák zpívá falzetem. U zkušených kontratenorů se však sliznice hlasivek vzájemně zcela dotýká během každého vibračního cyklu. U tohoto hlasového rejstříku jsou arytenoidní chrupavky drženy v pevné apozici. Délka či velikost oválného otvoru nebo rozdělení mezi hlasivkami se může lišit, ale je známo, že se jeho velikost se zvětšuje, čím více se zvyšuje tlak vytlačeného vzduchu.  Hlasivky se skládají z elastické a tukové tkáně a jsou na povrchu pokryty o hrtanovou sliznicí, která je hlouběji podpírána nejvnitřnějšími vlákny thyroarytenoidního svalu. U falzetu se zdá, že nejkrajnější sliznicové okraje, tedy okraje nejdále od středu hlasivek, jsou jedinou částí hlasivek, která vibruje. Hmota, která odpovídá nejvnitřnější části svalu thyroarytenoidního svalu, zůstává nehybná.  Někteří zpěváci pociťují svalovou úlevu, když přejdou z modálního rejstříku do falzetu.  Výzkum ukázal, že ne všichni mluvčí a zpěváci vytvářejí falzet úplně stejným způsobem. Někteří mluvčí a zpěváci nechávají chrupavčitou část hlasivkové štěrbiny otevřenou (například při mutaci) a pouze přední dvě třetiny hlasových vazů se účastní vibrace. Výsledný zvuk, který je typický pro mnoho dospívajících, může být čistý a podobný flétně, ale kvalitou je obvykle měkký a anemický. U jiných se hlasivková štěrbina otevírá a zavírá po celé délce v každém cyklu. Ještě u jiných se objevuje jev známý jako damping, kdy se velikost glotálního otevření zmenšuje, jak tón stoupá, až do té míry, že se objeví pouze štěrbinka. Falzet objevující se u mutace je považován za neefektivní a slabý, ale existuje pouze málo informací o výhodách a nevýhodách ostatních dvou typů.

Ženský falzet.

Ženy i muži jsou fyzicky schopni vytvářet falzetový hlas. Před vědeckými výzkumy uskutečněnými v padesátých a šedesátých letech dvacátého století se všeobecně věřilo, že pouze muži jsou schopni vytvářet falzet. Jedním možným vysvětlením tohoto selhání při rozpoznávání ženského falzetu je, že když muži vytvářejí falzetový hlas, rozdíl mezi dynamickou úrovní falzetu a modálního hlasu je mnohem výraznější, zvláště podle změny barvy tón (témbru) než u ženského hlasu. To je částečně způsobeno rozdílem v délce a objemu hlasivek a rozdílu ve frekvenčních rozsazích. Nicméně studie videonahrávek pohybu hrtanu prokazují, že ženy mohou a opravdu vytvářejí falzet a elektromyografické studie provedené několika předními logopedy a hlasovýmy pedagogy poskytují jen další potvrzení.  Zatímco vědecké důkazy prokázaly, že ženy mají falzetový rejstřík, otázka „ženského falzetu“ narazila na odpor ze strany učitelů zpěvu. Tento spor neexistuje ve vědeckých kruzích a argumenty proti existenci ženského falzetu nelze srovnávat s aktuálními fyziologickými důkazy. Někteří průkopníci hlasové pedagogiky jako Margaret Greenová a William Vennard rychle přijali současný vědecký výzkum v padesátých letech dvacátého století a zachytili biologický proces ženské fistule na film. Zašli ještě dál a začlenili tento výzkum do své pedagogické metody výuky zpěvaček. Ostatní odmítli tuto myšlenku přijmout a odpor k pojmu ženského falzetu u některých učitelů zpěvu pokračoval i dlouho poté, co vědecké důkazy ukázaly existenci ženského falzetu. Známý operní pěvec a hlasový učitel Richard Miller poukázal ve své publikaci z roku 1997 "National Schools of Singing: English, French, German, and Italian", že zatímco německá škola hlasových učitelů do své pedagogické praxe do značné míry přijala myšlenku ženského falzetu, existuje rozkol v rámci anglických a francouzských škol a italská škola úplně odmítla myšlenky ženského falzetu. ve své knize 2004 " řešení pro zpěváky: Tools For Performers and Teachers". Miller řekl, že „je nelogické hovořit o ženském falzetu, protože žena není schopna vytvořit barvu hlasu ve vyšší oblasti, která se radikálně liší od kvalit ‚mezza voce‘ nebo ‚voce piena in testa‘ “.  Ostatní autoři literatury o zpěvu varovali před nebezpečím neschopnosti uvědomit si, že ženy mají falzet. McKinney, který vyjádřil své znepokojení, že mnoho knih o umění zpěvu zcela ignoruje nebo jen rychle naznačí otázku ženského falzetu nebo trvají na tom, že ženy falzet nemají. McKinney tvrdí, že mnoho mladých zpěvaček nahrazuje falzetem horní část modálního hlasu. Domnívá se, že tato neschopnost uznat ženský falzetový hlas vedla ke špatnému rozpoznání mladých kontraaltů a mezzosopránů jako sopránů, protože je pro tyto nižší typy hlasu snazší zpívat tessituru sopránu za pomoci falzetu.

Hudební historie.

Tradice používání falzetu v západní hudbě má velice hluboké kořeny. Jeho původ je obtížné dohledat vzhledem k nejasnostem v terminologii. Možná, že když autoři z 13. století rozlišovali mezi hrudními hrdelními a hlavovými rejstříky s (pectoris", guttoris, capitis"), tak při používání pojmu capitis měli na mysli to, co se později začalo nazývat falzetem. Od 16. století začal být pojem falzet v Itálii běžný. Lékař Giovanni Camillo Maffei ve své knize "Discorso della voce e del modo d'apparare di cantar di garganta" z roku 1562 vysvětlil, že když bas zpívá v rozsahu sopránu, tak se tento hlas nazývá „falzet“. V knize G. B. Manciniho "Pensieri e riflessioni" z roku 1774 je falzet stavěn na stejnou úroveň jako "„voce di testa“" ('hlavový hlas').  Falzet používá kontratenor, aby mohl zpívat v rozsahu altu nebo občasně i sopránu, což byla norma ještě před tím, než mohly ženy zpívat v sborech. Falzet dnes občas používají odborníci na starou hudbu a pravidelně jej používají muži v britských katedrálních sborech, aby mohli zpívat altové pasáže.  Existuje rozdíl mezi moderním použitím pojmu „hlavový hlas“ a jeho předchozím významem v období renesance jako druhem falzetu podle mnoha odborníků na zpěv. Falzet může být zabarven nebo pozměněn, aby zněl jinak. Může mít klasický styl, aby zněl jako klasický kontratenor nebo se může zpívat v modernějším stylu.  V opeře se věří, že u žen dochází k hrudnímu hlasu, střednímu hlasu a hlavovému hlasu. Hlavový hlas u muže je podle Davida A. Clippingera s největší pravděpodobností odpovídá střednímu ženskému hlasu. Tohle může znamenat, že hlavový ženský hlas je ekvivalentem mužského falzetu. Ačkoli v současné výuce někteří učitelé již nehovoří o středním hlasu, rozhodli se jej u mužů nazvat hlavovým hlasem. Falzet se obvykle nezapočítává klasickými puristy za součást hlasového rozsahu žádného hlasu kromě kontratenorů. Existují však výjimky, například baryton-Martin, který využívá fistule (viz baryton).  Falzet se po mnoho generací používá v mexických písních. V Mexiku byl jedním z největších zpěváků "falsete" Miguel Aceves Mejía, zpěvák a herec v zlatém věku mexické kinematografie, známý jako "„Rey de Falsete“" nebo „král falzetu“. Zpíval více než tisíc písní jako například "„La Malagueña, El Jinete, La Noche y Tú" a "La Del Rebozo Blanco“", z nichž mnohé využívaly falzet.  Mnoho havajských písní obsahuje falzet. V havajském stylu falzetu, nazývaném „ka leo ki'eki'e“, zpěvák, většinou muž, zdůrazňuje přechody mezi rejstříky. Někdy zpěvák přehání přechod opakováním jako například jódlování. Stejně jako další aspekty havajské hudby, fistule se vyvinula z různých kombinací zdrojů, včetně předevropských havajských zpěvů, raně křesťanských písní a písní a jódlování imigrantských kovbojů imigrantů během vlády dynastie Kamehameha v devatenáctém století, kdy byli z Mexika přivezeni kovbojové, aby naučili havajany starat se o dobytek.  Falzet se také běžné používá v africké lidové hudbě, zejména v Jižní Africe ve stylu „Mbube“ tradičně prováděném pouze mužskými sbory "A cappella".

Použití falzetu ve zpěvu.

Při absenci moderního vokálního školení zadržování objemu modálního hlasu bude v této oblasti tónů modální hlas hlasitější než stejné tóny ve falzetu. Falzet, nicméně, zahrnuje méně fyzického úsilí zpěváka než modální hlas a při správném používání může umožnit některé z žádoucích efektů tónu.  Falzetový hlas má řadu vysoce specializovaných použití v hudebním kontextu. Následující seznam obsahuje jeho nejběžnější využití:

Použití v mluveném projevu.

Schopnost mluvit falzetem mají téměř všichni muži i ženy. Použití falzetu je považováno za neobvyklé v normálním západním mluveném projevu a je nejčastěji používáno humorně. Avšak využívání falzetu při mluvě se liší podle kultury a jeho používání bylo studováno u Afroameričanů a homosexuálů v určitých kontextech. Jeho použití bylo také zaznamenáno na jihu USA. Změny tónů přesahující do falzetu jsou také charakteristické pro britskou angličtinu.  Někteří lidé, kteří hovoří často nebo neustále falzetem, jsou logopedy označovány za případy trpící funkční dysfonií. Falzet také popisuje momentální, ale často opakované kolísání hlasu vydávané oběma pohlavími, když se jim během dospívání postupně mění hlas. Tyto změny jsou nicméně zřejmé a dochází k nim častěji u chlapců než u dívek. Neschopnost projít náležitou změnou hlasu se nazývá puberphonie.

Falzet, z italského falsetto [falˈsɛtto], je technika zpěvu, která (nejen mužskému) pěvci umožňuje zpívat nad rámec svého běžného rozsahu.

假声(,为意大利语「falso(虚假的)」的暱称变格),又称假音,用以发出比正常音域高的声音,并且和正常音域重叠大概一个八度。