Příčiny války.

Kořeny konfliktu je třeba hledat už v koloniální éře. Ostrov, který v té době nesl název "Cejlon", byl korunní kolonií Velké Británie. Britové ekonomicky i při správě ostrova velmi výrazně využívali Tamily, a to nejen místní obyvatele, ale také Tamily nově přivezené z Indie. Etnika kromě rozdílného původu rozdělovalo i náboženství. Sinhálci jsou buddhisté a Tamilci jsou, jako většina Indie, hinduisté. V roce 1948 získala Srí Lanka nezávislost a správa země se dostala do rukou většinových Sinhálců. Tamilové byli zbaveni občanství a měli být vystěhováni zpátky do Indie. Diskriminace Tamilů vedla k vytvoření "We Tamils Movement" (WTM, česky Hnutí My Tamilové). K prvním krvavým střetům, které si vyžádaly lidské oběti, došlo na začátku roku 1958 za vlády premiéra Solomona Bandáranájakeho.  V roce 1963 začaly po Srí Lance kolovat materiály podporující tamilskou nezávislost. Anton Balasingham emigroval ze země a stal se hlavou rodícího se separatistického hnutí. Ve stejnou dobu se mladí Tamilové vedení Vellupilájem Prabhakaranem začali angažovat na Srí Lance. Společně tyto síly vytvořily v roce 1972 organizaci "Tamil New Tigers" (TNT, česky Tamilští noví tygři). Ideologie nově vzniklé skupiny byla inspirována tamilskou říší Čóla, která existovala od 3. století př. n. l. do roku 1279 a patřila mezi nejvýznamnější státní celky v oblasti.  K separatistickému hnutí se přidávali i mladí Tamilové studující v zahraničí, a tak vznikla v anglickém Manchesteru Ílamská revoluční studentská organizace. Zanedlouho se stala hlavní hnací silou tamilského Ílamu v diaspoře. Na domácí politické scéně se objevila strana, která hájila zájmy Tamilů – "Tamilská národní aliance" (TULF). Strana byla podporována ozbrojenými jednotkami, které tvořili mladí Tamilové. Většinou se jednalo o poválečnou generaci, která trpěla nedostatkem vzdělání a vysokou nezaměstnaností, a viděla v revoluci proti vládě zlepšení své situace. V roce 1977 strana TULF dosáhla výrazného vítězství ve volbách a stala se nejsilnější opoziční stranou v parlamentu. Ve stejném roce došlo k pogromům proti Tamilům na místech, kde tvoří menšinu. TULF nebyla schopna útokům zabránit a nedařilo se tak plnit volební sliby. Díky tomu začala ztrácet kontrolu nad tamilskými ozbrojenými skupinami.

Vypuknutí války.

Nespokojenost s politikou TULF byla hnací silou k tvorbě nových ozbrojených skupin, které působily zcela bez kontroly tamilských vůdců v parlamentu. Nejsilnější skupinou byla TNT, která začala od roku 1976 používat název Tygři osvobození tamilského Ílamu (LTTE). Tamilští tygři začali útočit na orgány státní správy (převážně policejní stanice) a páchali atentáty na umírněné Tamily, kteří byli ochotni vést dialog s vládou. V červenci 1983 došlo k útoku na vojenskou hlídku "Four four bravo" v blízkosti města Thirunelveli. Ozbrojenci LTTE zabili velitele jednotky a 12 vojáků. Jako pomsta vypukl v hlavním městě Colombo pogrom na Tamily. Udává se, že si pogrom vyžádal 400 – 3 000 mrtvých Tamilů a mnoho jiných opustilo oblasti, kde měli Sinhálci silnou většinu. Tento den se považuje za oficiální začátek občanské války.

Průběh války.

1984–1987.

LTTE začala s útoky na Sinhálce. Mezi nejvýznamnější patří masakr na farmě Dollarových a Kentových v roce 1984, kde ozbrojenci LTTE povraždili 62 civilistů včetně dětí. Ještě horší masakr se odehrál následující rok v Anuradhápuře. Ozbrojenci zaútočili na autobusové nádraží a otevřenou palbou zavraždili 146 civilistů. Sinhálci odpověděli se stejnou brutalitou. Povraždili na trajektu převážejícím Tamily 23 civilistů.  První mírový dialog z roku 1985 skončil neúspěchem a masakry civilního obyvatelstva pokračovaly dál. V roce 1987 vytlačila vládní vojska Tamilské tygry až na sever k městu Jaffna. Konflikt se tak rozhořel s velkou silou. Jak vládní vojsko, tak Tamilští tygři provedli řadu velice krvavých operací. Armáda na přelomu května a června 1987 podnikla operaci „Osvobození“, která skončila úspěchem. Vláda ovládla město Jaffna a vůdci LTTE unikli jen těsně dopadení. LTTE byla okolnostmi přinucena změnit svůj styl boje. V červenci 1987 provedla svůj první sebevražedný útok a následně je začala hojně využívat. Během války uskutečnila přes 170 sebevražedných útoků, což ji vyneslo nelichotivé první místo v počtu sebevražedných útoků v historii.

Indická intervence.

Indie se začala živě zajímat o situaci na Srí Lance v 80. letech a měla k tomu hned několik důvodů. Indická vláda se bála, že by separatistické hnutí mohlo přesunout i na území Indie, kde žije skoro 61 miliónů Tamilů. Silné hnutí vzniklo hlavně v indickém státě Tamilnádu. Na druhou stranu totální porážka Tamilských tygrů by znamenala příliv uprchlíků do Indie a vytvoření jejich základen na jejím území. Zpočátku Indie nepodporovala Tamily přímo, ale dodávala zbraně jednotlivým bojujícím skupinám. Velkou část dodávek dostala skupina "Tamil Eelam Liberation Organization" (TELO, Tamilská Ílamská osvobozenecká organizace), která byla hlavním rivalem Tamilských tygrů. Od podpory jednotlivých soupeřících skupin si Indie slibovala, že tamilské hnutí zůstane roztříštěné a nedosáhne dostatečné síly, aby vytvořilo samostatný stát. Na druhou stranu by bylo dost silné, aby se ubránilo před vládními silami.  Prvním přímým zásahem do války bylo shození 25 tun potravin a zdravotnického materiálu rebelům při operaci Osvobození. Vládě v Colombu bylo jasné, že Indie nenechá Tamilské tygry padnout, a tak začala jednat. V červenci 1987 se sešli vládní představitelé Indie a Srí Lanky a sepsali mírovou dohodu. Podle ní měla vláda udělat několik ústupků vůči Tamilům. Přenést mnohé pravomoci z vlády v hlavním městě na vládu v provinciích, sloučit severní a východní provincie s tamilským obyvatelstvem do jedné provincie a uznat tamilštinu jako oficiální jazyk. Na oplátku se Indie zavázala poslat do tamilských provincií mírové jednotky složené z příslušníků indické armády, které by dohlížely na klid zbraní a odzbrojily by místní separatistické jednotky. Vojenské skupiny Tamilů včetně Tamilských tygrů s dohodou souhlasily.  Příchod indických jednotek vyvolal ale velkou nelibost v řadách Sinhálců. Na jihu země vypuklo povstání proti vládě do jehož čela se postavila Janatha Vimukthi Peramuna (JVP, česky Lidová osvobozenecká fronta, de facto komunistická strana Srí Lanky). Zemí začalo zmítat povstání, které trvalo dva roky (1987–1989) a vyžádalo si životy přibližně 50 000 lidí.  Indické mírové síly úspěšně odzbrojily separatistické skupiny až na Tamilské tygry. Ti odmítli vydat zbraně, a tak se mírové složky pokusily demobilizovat Tamilské tygry silou. Celé indické snažení skončilo plnohodnotným vojenským konfliktem indických mírových sil proti Tamilským tygrům, při kterem přišlo o život okolo 1 200 indických vojáků. Odpor Sinhálců k intervenci vyvrcholil tajnou dohodou vlády a Tamilských tygrů o zastavení bojů. Indická armáda pokračovala ve vojenských operacích, které často porušovaly základní lidská práva. Volání jak srílanské vlády, tak Tamilských tygrů po stažení vyslyšel až nově zvolený premiér Indie Višvanáth Pratáp Singh. Poslední indický voják opustil Srí Lanku 24. května 1990.  Indická pomoc Tamilům a hlavně Tamilským tygrům se zcela zastavila po roce 1991, kdy byl spáchán atentát na expremiéra Radživa Gándího. Z útoku byli podezřelí právě Tamilští tygři.

1990–1993.

Po odchodu indických vojsk začali Tamilští tygři zřizovat svoji vlastní správu na územích, které ovládali. Příměří z roku 1990 pomohlo LTTE zničit všechny zbývající tamilské opoziční skupiny, zatímco vládní vojska bojovala s povstáním JVP na jihu země. Jakmile obě strany dosáhly ve svých bojích svého, začala občanská válka nanovo. První operací byl útok vládních vojsk na Jaffnu.  Boje se rozhořely s nepředstavitelnou brutalitou. V červnu 1990 zajala a popravila LTTE přes 600 policistů ve východní provincii (některé údaje udávají dokonce 774 mrtvých). Vláda odpověděla embargem na dovoz potravin a zdravotnického materiálu do Jaffny a začala letecky bombardovat pozice Tamilských tygrů. Separatisté na oplátku zintenzivnili útoky na civilní obyvatelstvo. Největší masakr války se odehrál v Palliyagodella v říjnu 1991. Tamilští tygři povraždili 166 muslimů včetně žen a dětí. Po tomto masakru byla LTTE zařazena na list teroristických organizací 33 státy světa. Místní muslimové začali tvořit svoje vlastní vojenské jednotky a mstili se v tamilských vesnicích stejným způsobem. Nakonec celá situace vyústila ve vyhnání muslimů z území ovládaných Tamilskými tygry. Domov muselo opustit okolo 72 000 muslimů převážně ze Severní provincie.  Největší bitva války proběhla v červenci 1991 ve Sloním průsmyku, který je úzkým pruhem země oddělujícím Jaffnu od zbytku ostrova a je tak jedinou suchozemskou cestou do Jaffny. LTTE s 5 000 vojáky oblehla vládní vojska. Během měsíčního obléhání padlo 2 000 vojáků na obou stranách. Obléhání ukončil až příchod vládních posil v počtu 10 000 vojáků. Vládní ofenzívy v roce 1992 skočily neúspěchem díky politickému zásahu Indie. V srpnu 1992 zemřeli tři vrchní generálové srílanské armády, když jejich auto najelo na minu. LTTE se dokonce podařilo v květnu 1993 spáchat úspěšný atentát na prezidenta Ranasingheho Premadasu a zvítězila v bitvě u Poonerynu na severu země.

1994–2000.

V roce 1994 vyhrála volby na Srí Lance aliance vedená političkou Chandrikou Kumaratungovou, která prosazovala mírové řešení problému. V lednu 1995 bylo vyhlášeno příměří, ale následné jednání k ničemu nevedlo. Válka propukla nanovo v dubnu 1995. Nová vláda začala razit heslo "Válka za mír" a vložila hlavní úsilí do obsazení Jaffny, která byla od začátku války hlavní baštou rebelů. Po sedmi týdnech těžkých bojů se podařilo vládnímu vojsku dobýt město, které bránilo 2 000 rebelů. Dne 5. prosince 1995 byla ministrem obrany Anuruddou Ratwattou nad městem slavnostně vyvěšena srílanská vlajka. Při bitvě padlo 2 500 vojáků a rebelů a 350 000 civilistů muselo opustit město. Mnoho uprchlíků se ale vrátilo následující rok zpátky.  Tamilští tygři odpověděli operací "Operation Unceasing Waves", (česky Nepřetržité vlny) a dobyli město Mullaitivu. Při boji zabili 1 400 vládních vojáků a zbývajících 200 zajatců popravili. V té době Tamilští tygři využívali velice často sebevražedné atentátníky. Nejznámějším útokem se stal útok na Centrální banku v Colombu, kdy zemřelo 90 lidí a 1 400 bylo zraněno. Vláda reagovala postavením organizace Tamilských tygrů mimo zákon a tlačila na zahraniční vlády, aby udělaly to samé. Velice tak omezila financování aktivit Tamilských tygrů.  Tamilové provedli v roce 1998 "Operation Unceasing Waves II", při které se jim podařilo dobýt město Kilinočči a zabít téměř 2 500 vládních vojáků. Vládní operace Rana Gosa v roce 1999 zase zaútočila na Vanni, kam se stáhla LTTE po dobytí Jaffny. Armádě se ale nepodařilo ovládnout region. "Operation Unceasing Waves III" v listopadu 1999 vytlačila vládní vojsko z dobytých pozic a Tamilové úspěšně postupovali na Sloní průsmyk a k Jaffně. Dokonce se LTTE pokusila zavraždit prezidentku Chandriku Kumaratungovou. Kumaratungová sice přišla o oko, ale podařilo se jí přežít a podruhé vyhrát volby. V dubnu 2000 padl Sloní průsmyk do rukou Tamilů, ale útok na Jaffnu armáda odrazila a město udržela.

Mírová jednání.

Vyčerpání z nekonečných bojů, desítky tisíc mrtvých a přes milión lidí žijících v uprchlických táborech vyvolalo vznik hnutí za mír. Mírové organizace začaly pořádat konference, debaty a další akce, které daly podklad k jednání obou stran. V únoru 2000 bylo Norsko požádáno, aby dělalo prostředníka mezi vládou a Tamily. Naděje na mír začaly dostávat konkrétní podobu v prosinci 2000, kdy LTTE vyhlásila jednostranný klid zbraní. Mír ale vydržel pouze do dubna 2001, kdy Tamilští tygři obnovili své ofenzívy. Na mezinárodním letišti v Bandaranaike provedlo čtrnáctičlenné sebevražedné komando útoky na letadla. Atentátníkům se podařilo zničit 8 vojenských letounů a čtyři dopravní letadla (všechna značky Airbus). Útok byl příčinou velkého poklesu turismu a následných výrazných ekonomických problémů na Srí Lance.  Po zářijových útocích na USA v roce 2001 začali separatisté projevovat zájem o mírové řešení konfliktu. Tamilové se obávali, že v pokračující válce by mohli Američané začít podporovat vládu v rámci začínající války s terorismem, kterou USA a spojenci v roce 2001 začali. Vláda zase začala čelit nespokojenosti lidí s průběhem "války pro mír", která mír nepřinášela, a s krizí ekonomiky. Situace dospěla k předčasným volbám, které v roce 2001 přinesly vítězství Ranilu Wickremasingh. Nově vzniklá vláda se zavázala najít mírovou cestu konfliktu.

Memorandum porozumění.

V prosinci 2001 přišly první konkrétní výsledky jednání, které zprostředkovalo opět Norsko. Tamilští tygři se zavázali zastavit palbu po dobu 30 dní a po celou dobu neprovádět žádné nepřátelské akce proti vládním silám. Vláda se k zastavení bojů přidala a uvolnila ekonomické embargo, které bylo na území Tamilských tygrů uvaleno. Následně 22. února 2002 bylo oběma stranami podepsáno Norskem navržené "Memorandum porozumění", jež po skoro 20 letech účinně zastavilo občanskou válku. Podle memoranda byla vytvořena Srílanská monitorovací mise, která dohlížela na klid zbraní. Členové mise byli v drtivé většině ze skandinávských zemí. Začala létat dopravní letadla z Colomba do Jaffny a LTTE otevřela klíčové silniční uzly na severu země. Obyvatelé tak mohli po zaplacení mýtného projíždět územím obsazeným LTTE.  Dlouho očekávaný mírový dialog začal v září 2002 v Phuketu v Thajsku. Další kola jednání se odehrávala v Norsku a Německu. Obě strany souhlasily s vytvořením federace a Tamilští tygři se vzdali ideje nezávislého Ílámu. To byl klíčový kompromis Tamilských tygrů, bez kterého by k úspěšnému jednání nikdy nedošlo. Poprvé od začátku války si obě strany vyměnily válečné zajatce.

Problémy mírové dohody.

Udržení mírové dohody byl problém hned od jejího začátku. Po volbách 2001 poprvé v historii Srí Lanky byl premiér země a prezident z jiného politického uskupení. Premiér Wickremasinghe byl nakloněn mírovému jednání a federalizaci země. Prezidentka Kumaratungová, její strana a další nacionalistická hnutí ale Tamilským tygrům nevěřili. Tamilové v rozporu s mírovou smlouvou pokračovali ve vybírání mýtného na cestách, pašovali zbraně a munici do země a verbovali do svých řad nové vojáky. Přes vyhlášený klid zbraní Tamilští tygři začali likvidovat opoziční tamilské skupiny a skutečné či domnělé vládní agenty na svém území.

Politická krize na Srí Lance.

V dubnu 2003 byla mírová jednání zcela zastavena z popudu LTTE a následně v říjnu téhož roku vydala LTTE svůj vlastní návrh na zřízení "Prozatímních vládních úřadů". Tyto správní celky měly být plně pod kontrolou Tamilských tygrů a měly se nacházet na severu a východě země. Na jihu země se tato deklarace setkala s vlnou protestů, které obviňovaly premiéra Wickremasingha z předání východu a severu země Tamilům. Aktivit se chopila prezidentka Kumaratungová. Vyhlásila v zemi stanné právo a převzala kontrolu nad třemi klíčovými ministerstvy (ministerstva pro hromadné sdělovací prostředky, vnitra a obrany). Prezidentka se spojila s levicovým hnutím "United People's Freedom Alliance" (UPFA) a vyhlásila konání nových voleb. Ty se konaly v dubnu 2004. Zvítězily levicové síly zastřešené UPFA a premiérem se stal Mahinda Radžapaksa. Vláda prohlásila své odhodlání pokračovat v mírovém dialogu, takže k vypuknutí násilí nedošlo.

Rozštěpení Tamilských tygrů.

Mír značně poznamenal i Tamilské tygry, kteří začali intenzivně přemýšlet nad dělením moci mezi jednotlivými části organizace. V březnu 2004 došlo k výrazným neshodám mezi severním a východním křídlem Tamilských tygrů. Plukovník Karuna Amman prohlásil, že LTTE nedodává dostatek materiálu a neposkytuje úměrnou část moci východnímu křídlu a vystoupil s 5 000 vojáky z organizace. Konflikt netrval dlouho a Karunova armáda musela rychle ustupovat. Karuna unikl pouze díky vládní pomoci. Zbytky Karunovy armády ale zůstaly na východě ostrova a pokračovaly v útocích na pozice LTTE.  Během této doby docházelo k častému porušování mírové dohody. Srílanská monitorovací mise zaznamenala přes 3 000 přestupků ze strany Tamilských tygrů a 300 ze strany vládního vojska jen v roce 2005. Situace byla o to složitější, že obě strany prováděly proti sobě tajné operace. LTTE kritizoval vládu, že tajně podporuje tamilskou opozici, hlavně Karunovu frakci. Vláda zase obviňovala Tamily z vražd politických oponentů, rekrutování vojáků a vyzbrojování.

Tsunami 2004.

26. prosince 2004 zasáhlo Indický oceán zemětřesení se silou 9,1–9,3 Richterova stupně, které způsobilo ničivé vlny tsunami. Na Srí Lance si vyžádala přírodní katastrofa okolo 30 000 mrtvých a mnoho dalších lidí ztratilo střechu nad hlavou. Pomoc začala proudit do země z mnoha států světa, ale vyvstal problém, jak distribuovat pomoc na území ovládaném LTTE. Po dohodě vlády s Tamily byla vytvořena organizace "Post-Tsunami Operational Management Structure", která měla tento problém vyřešit. Komunistická JVP ostře proti vytvoření organizace vystoupila a napadla ji u soudu. Na druhou stranu bezprostředně po tsunami došlo ke snižování násilí na severu ostrova.

Vražda Lakshmana Kadirgamara.

Dne 12. srpna 2005 došlo k atentátu na ministra zahraničí Srí Lanky Lakshmana Kadirgamara. Ministr byl zastřelen odstřelovačem LTTE ve svém domě. Kadirgamar byl Tamil, velmi respektovaný zahraniční diplomat a dlouholetý odpůrce Tamilských tygrů. Jeho zavraždění uvrhlo Tamilské tygry do mezinárodní izolace, připravilo je o sympatie mezinárodního společenství a uzavřelo jim cestu k materiální pomoci ze zahraničí. Jako důsledek Kadirgamarovy vraždy zahraniční diplomati neprotestovali, když vládní vojska v roce 2006 opět zaútočila na LTTE na Mavil Aru.

Obnovení války.

Krach mírového jednání.

Po volbách 2006 Vellupiláj Prabhakaran poslal zprávu nové vládě s tím, že Tamilští tygři jsou odhodláni obnovit boje. Vláda tuto zprávu ignorovala. Násilí propukalo už v roce 2005. Byly vražděni sympatizanti obou stran (nejznámější oběti jsou protamilský novinář Taraki Sivaram či protamilský politik Joseph Pararajasingham).  Vzrůstající násilí našlo odezvu v zahraničí. Na konferenci v Tokiu byly obě strany vyzvány k ukončení násilí. Do sporu se vložily USA, které vyzvaly Tamilské tygry k ukončení všech operací. V opačném případě se měli připravit na nekompromisní odvetu vládního vojska. Posledním pokusem udržet mír byla mise norského politika Erika Solheima, který přesvědčil znepřátelené strany, aby zasedly k jednacímu stolu v Ženevě v únoru 2006. Došlo k dohodě a obě strany souhlasily s omezením násilí. Konflikt skutečně ztratil na intenzitě, ale na scénu přišla nová skupina, které se představila novou vlnou bombových atentátů na civilisty. Bylo to hnutí "Upsurging People's Force", které vláda obvinila, že je součástí LTTE. Sama organizace ale žádnou spojitost s Tamilskými tygry nedeklarovala.  Druhá mírová konference v Ženevě byla díky vzrůstajícímu násilí odložena a mírová jednání pozastavena na neurčito. Opět se začaly objevovat případy masakrů civilního obyvatelstva a atentátů na významné politiky a vojenské činitele. Atentáty, masakry civilistů a zavraždění diplomata Lakshmana Kadirgamara o rok dříve vedly země Evropské unie k zařazení Tamilských tygrů na seznam teroristických organizací v květnu 2006. EU zmrazila veškerý majetek Tamilských tygrů v členských státech a pozastavila veškeré financování projektů na Srí Lance. Pokus Erika Solheima o obnovení dialogu ale i tak selhal.  Občanská válka vypukla nanovo po incidentu na řece Mavil Aru. Tamilští tygři uzavřeli 21. června 2006 propust a odřízli tak zásobování 15 000 vesničanů, kteří žili na vládou kontrolovaném území. Následná jednání byla bezvýsledná, a tak se vláda rozhodla reagovat silou. Za pomoci armády a leteckého bombardování ovládla vláda propust v půlce srpna téhož roku.

Obnovení bojů.

Násilí se rychle rozšířilo a Tamilští tygři zaútočili na námořní základnu Gokanna v blízkosti města Muttur. Rebelům se podařilo obsadit část města, ale vládní vojsko po těžkých bojích nad ním na začátku srpna obnovilo kontrolu. Velká ofenzíva Tamilských tygrů probíhala i na severu země. Tamilové útočili na obrannou linii vládních vojsk a několikrát se jim podařilo linii prorazit. Díky velkým ztrátám ale nakonec museli pozice vyklidit. Jako odpověď provedlo letectvo rozsáhlý nálet na tamilskou základnu v Chencholai, při níž zemřelo 61 dětí. Ve stejný den byl proveden neúspěšný atentát na pákistánského komisaře. K útoku se nikdo nepřihlásil, ale podezření padlo na Tamilské tygry a Indii. Pákistán se i přes incident zavázal materiálně podporovat vládní vojsko.  Nedlouho poté došlo k incidentu, kdy bylo zavražděno 17 francouzských humanitárních pracovníků. Srílanská mírová mise obvinila z masakru vládní vojsko, vláda ale okamžitě obvinění odmítla. Vyšetřování pod dohledem mezinárodních znalců právě probíhá.  I přes odražení ofenzívy na vojenskou základnu Gokanna měli Tamilové dělostřelecké pozice okolo Sampuru a mohli základnu ohrožovat. Přerušil by se tak zásobovací řetěz vedoucí na sever do Jaffny. USA nakonec poslaly do oblasti vojenské poradce, kteří měli dohlížet na situaci. Vláda se rozhodla hrozbu eliminovat a v srpnu 2005 zaútočila na tamilské pozice u Sampuru. Tamilové oficiálně vypověděli klid zbraní. Na začátku září mělo vládní vojsko oblast pod kontrolou a vybudovalo na místě vojenskou základnu. Obsazení Sampuru bylo prvním velkou územní změnou v konfliktu od roku 2002. Tamilští tygři odpověděli několika sebevražednými bombovými útoky.  I přes velký počet obětí se představitelé znepřátelených stran dohodli na obnovení mírového jednání v Ženevě. K dialogu však nedošlo, protože LTTE odmítla otevřít dálnici spojující Jaffnu se zbytkem vládou kontrolovaných území.

Vládní útok na Východní provincii.

V prosinci 2006 byl armádou představen nový vojenský plán. Podle něj měla armáda masivně zaútočit na území okupované LTTE na východě země a po jeho dobytí využít veškerý armádní potenciál na boj s Tamilskými tygry na severu. Slabinou plánu byl fakt, že by mohla LTTE použít místní civilisty jako lidské štíty a znemožnit tak účinné bombardování svých pozic.  Celá operace začala 6. prosince 2006, ale byla přerušena kvůli velkému počtu civilistů v oblasti a blížícím se monzunovým dešťům. Klidu zbraní využilo 20 000 civilistů k útěku na území ovládaná vládou. Boje byly obnoveny v lednu 2007. Vládní vojsko dobylo Vakarai, a tím odřízlo zásobování rebelů ze severu. Východní část Tamilských tygrů, která již tak byla na pokraji sil, se ocitla v obklíčení. Tamilové opět zintenzivnili bombové útoky na civilisty žijící na územích ovládaných vládou. V únoru 2007 zahájila armáda finální operace, jejichž cílem bylo zcela vyčistit Východní provincii od separatistů. Byla dobyta klíčová základna LTTE v Kokkadichcholai a získána kontrola nad místní dálnicí. Obě oblasti se dostaly pod kontrolu vlády po 15 letech. Přítomnost Tamilských tygrů se redukovala na 140 km2 džungle v blízkosti Thoppigala.

Vládní útok na Severní provincii.

Drobné šarvátky mezi armádou a Tamilskými tygry probíhaly na severu země několik měsíců, ale intenzivní boje přišly až v září 2007. V prosinci téhož roku utrpěli Tamilští tygři sérii vážných porážek. Vláda prohlásila, že vůdce LTTE Vellupiláj Prabhakaran byl vážně zraněn při bombardování opevněného komplexu v Jayanthinagaru a hlavní politický činitel LTTE S. P. Thamilselvan byl zabit při jiném leteckém útoku. Letectvo Srí Lanky otevřeně deklarovalo, že zničí celé vedení separatistů. V prosinci 2007 na žádost ministra obrany byla zastavena palba a Srílanská monitorovací mise opět začala dohlížet na klid zbraní. V únoru 2008 podala report o neustálém porušování příměří ze strany Tamilských tygrů a vláda ihned reagovala obnovením svých ofenzív. V následných bojích jí padla do rukou města Muhamalai, Vidattaltivu, Adampan a Iluppaikkadavai. Rebelové nabídli klid zbraní v průběhu zasedání Jihoasijského sdružení pro regionální spolupráci v Colombu. Vláda však nabídku odmítla s odpovědí, že je to neopodstatněné.  V srpnu 2008 dobyla armáda celý distrikt Mannar a v září už měla kontrolu nad městem Mallavi a leteckou základnou v Vavuniya. Poslední baštou rebelů tak zůstal distrikt Kilinočči.

Bitva o Kilinočči.

Armáda vstoupila poprvé do oblasti v červenci 2008. V říjnu padla Pooneryn (strategické místo v blízkosti Jaffny) a v listopadu poslední námořní základna Tamilských tygrů. Mezitím ale situace více než 200 000 uprchlíků směřovala k humanitární katastrofě. Nedůvěra Západu a Indie vůči Tamilským tygrům byla tak velká, že mezinárodní síly nezačaly požadovat zastavení palby. V listopadu 2008 začal finální útok na město Kilinočči, které bylo pro rebely de facto hlavním městem. Rebelové se bránili velice tvrdě a boje si vyžádaly těžké ztráty na obou stranách. Kilinočči bylo dobyto 2. ledna 2009.  Po ztrátě tohoto města se mezinárodní pozorovatelé shodli, že Tamilské tygry čeká v nejbližší době totální porážka. Separatisté se urychleně stáhli z okolí Jaffny a vytvořili poslední pozice v džungli v okolí Mullaitivu. V únoru 2009 bylo pod kontrolou rebelů méně než 200 km2.  Stupňování bojů bylo spojeno se zvyšující se brutalitou vůči civilnímu obyvatelstvu. Human Rights Watch vydala report, podle kterého srílanská armáda masakrovala civilisty během dělostřeleckého bombardování. Organizace začala tlačit na vládu, aby zastavila své operace vůči civilistům. Na druhé straně tlak byl namířen i na Tamilské tygry. Měli dovolit civilistům opustit oblasti bojů a zastavit vraždění těch, co se o útěk pokusí. OSN byla také silně znepokojena situací civilistů. Hlavně si dělala starosti o 200 000 civilistů, kteří uvízli na území o rozloze 14 km2. Vláda toto území označila jako "bezbojovou zónu". Většina zbývajících separatistických sil se koncentrovala právě zde a používala civilisty jako živé štíty.  Tamilští tygři si začínali uvědomovat svou bezvýchodnou situaci a odhodlávali se k čím dám zoufalejším krokům. V únoru 2009 separatisté podle vzoru z 11. září 2001 chtěli použít dvě letadla k útokům na Vrchní velitelství a leteckou základnu v Colombu. Srílanským vzdušným silám se však podařilo obě letadla sestřelit než dosáhla místa určení. V březnu 2009 kontrolovali Tamilští tygři pouze 1 km2 mimo bezbojovou zónu (při největším rozmachu před třemi lety to bylo okolo 15 000 km2). Vláda pod silným politickým tlakem souhlasila s dialogem s parlamentními silami, které měly blízko k Tamilským tygrům. Tamilští poslanci ale odmítli jednat, dokud vláda nevyřeší humanitární krizi civilistů držených v bezbojové zóně.

Konflikt v bezbojové zóně.

Armáda nakonec vytlačila veškeré jednotky Tamilských tygrů do bezbojové zóny. V dubnu začaly probíhat operace zaměřené na likvidaci vůdce rebelů Vellupiláje Prabhakarana a zbytek vedení. Den po zahájení se armádě vzdali Velayuthan Thayanithi (mediální koordinátor) a Kumar Pancharathnam (vrchní zástupce). Důvodem jejich kapitulace byl fakt, že Tamilští tygři stříleli civilisty, kteří chtěli odejít na vládní území a používali děti jako vojáky. To byl po rebely velký šok a výrazné oslabení.  Dne 25. dubna 2009 mělo území pod kontrolou rebelů 10 km2. Jak boje pokračovaly, experti z OSN požádali o vytvoření vyšetřovací komise, která by prošetřila boje v bezbojové zóně. Podle Úřadu pro koordinaci humanitárních záležitostí opustilo území konfliktu okolo 196 000 osob, avšak přes 50 000 lidí tam zůstalo uvězněno. V půlce května 2009 prolomila armáda poslední obrannou linií separatistů a obsadila zbytek území.

Konec války.

"16. května 2009": Prezident Mahinda Radžapaksa zaslal depeši na zasedání G11 v Jordánu se sdělením, že vládní armáda zlomila ozbrojený odpor separatistů a obsadila poslední část bezbojové zóny. Vrchní velitel šřílanské armády Sarath Fonseka také oznámil vítězství nad LTTE.  "17. května 2009": Tamilští tygři oznámili na svých stránkách porážku ve válce. Autorem zprávy byl Selvarasa Pathmanathan (vedoucí mezinárodních vztahů LTTE).  "18. května 2009": Armáda prohlásila, že byl zabit velitel Tamilských tygrů Vellupiláj Prabhakaran, když se pokusil uprchnout z bojiště v sanitce. Armáda při útoku zlikvidovala i hlavu námořnistva Thillaiyampalama Sivanesana a jeho zástupce Shanmugalingama Sivashankara.  "19. května 2009": V 9:00 ráno přednesl prezident Mahinda Radžapaksa ve srílanském parlamentu projev, při kterém oznámil osvobození Srí Lanky od terorismu a vítězství vládního vojska. Pomocí testů DNA bylo identifikováno tělo Vellupiláje Prabhakarana díky genetickému materiálu, který byl získán z těla jeho syna zabitého dříve. Jeho nástupcem v čele LTTE se stal Selvarasa Pathmanathan.  "5. srpna 2009": Selvarasa Pathmanathan byl dopaden srílanskou vojenskou rozvědkou ve spolupráci s místními úřady v Kuala Lumpuru v Malajsii. Dopraven byl zpátky na Srí Lanku a postaven před soud.

Dopady války.

Počty obětí.

Srílanská občanská válka stála život podle odhadů 80 000 – 100 000 lidí. Z toho je 27 639 tamilských ozbrojenců, 23 327 vládních vojáků, 1 155 indických vojáků a desetitisíce civilistů. Posledních pět měsíců konfliktu si vyžádalo největší civilní ztráty. Podle OSN v rozmezí mezi půlkou ledna 2009 (zřízení bezbojové zóny) a půlkou dubna 2009 přišlo o život přes 6 500 civilistů a okolo 14 000 jich bylo zraněno. Podle ministerstva zahraničí USA jsou ale ztráty mnohem vyšší než OSN předpokládá.

Ekonomické výdaje.

Celkové válečné výdaje za 26 let konfliktu se pohybují okolo 200 miliard amerických dolarů. 5,5 miliardy dolarů vládu stály jen operace na severu země na konci války. Na obnovu Severní provincie v rámci programu "Uthuru Wasanthaya" bylo po válce vyčleněno 2,25 miliard dolarů.

Důsledky války.

Politické řešení.

Prezident Mahinda Radžapaksa ohlásil, že politické řešení konfliktu bude založeno na srílanské ústavě. Politická strana napojená na Tamilské tygry Tamilská národní aliance a další větší tamilské politické strany se oficiálně vzdaly snahy o samostatný stát a vyměnily ho za možnost federace.

Váleční zajatci.

S koncem války se 11 644 ozbrojenců vzdalo armádě. Z toho bylo 500 dětí a 1 601 žen. Vláda rehabilitovala ozbrojence v programu "National Action Plan for the Re-integration of Ex-combatants" (česky Národní akční plán pro reintegraci bývalých vojáků). Ozbrojenci byli rozděleni do tří skupin, a to na zkušené vojáky, nevojenský personál a vojáky naverbované násilím. Následně byli posláni do 24 rehabilitačních center po celé zemi. Mezi zajatými bylo okolo 700 zkušených vojáků LTTE. Někteří se připojili k vládním bezpečnostním silám v pátrání proti zbytku LTTE. V červnu 2011 bylo propuštěno přes 7 000 bývalých příslušníků LTTE na svobodu. V nápravných zařízeních zůstalo 4 300 bojovníků.

Minová pole a bezpečnostní situace.

Válka zanechala na Srí Lance okolo 1,6 miliónu min. Do června 2011 bylo 370 000 min zneškodněno. Vláda zaměstnává 1 500 speciálních pracovníků, kteří zatím vyčistili 1 285 km2 a dalších 400 km2 je v plánu.  Bezpečnostní situace na tamilských územích je pod kontrolou místní policie. Od konce války přes 5 000 mladých Tamilů požádalo policejní orgány o práci ve Východní provincii. Dalších 2 000 policistů plánuje vláda naverbovat pro službu v Severní provincii.

Protesty Tamilů v diaspoře.

Tamilové žijící v diaspoře začali protestovat proti masakrům civilistů a pokračující válce ve mnoha místech světa. Druhy protestů měly různé formy, a to od demonstrací, hladovek, lidských řetězů až po několik případů sebeupálení. Tamilové obviňovali srílanskou vládu z masakrů civilistů, etnického čištění některých oblastí a genocidy.  První protest se konal v Indii v provincii Tamil Nadu v polovině roku 2008. Následovala vlna protestů v Londýně, Torontu, Aucklandu, Ottawě, Paříži, Oslu, Sydney, Washingtonu, Bangalore, New Yorku, Berlíně, Ženevě, Curychu, Haagu, Canbeře, Wellingtonu, Kodani a Kuala Lampuru.

Občanská válka na Srí Lance byl ozbrojený konflikt na ostrovním státě Srí Lanka, který leží v Indickém oceánu. Válka začala v červenci 1983 povstáním organizace zvané Tygři osvobození tamilského Ílamu (LTTE, známé také pod jménem Tamilští tygři) a dalších místních ozbrojených skupin proti srílanské vládě. Tamilští tygři se snažili na severu a východě ostrova, který byl obývaný Tamily, vytvořit samostatný stát tzv. Tamilský Ílam. Válka trvající 26 let skončila v květnu 2009 vítězstvím srílanských vládních vojsk. Napětí mezi většinovými Sinhálci (73,8 %) a menšinovými Tamily (13,9 %) ale stále trvá.

斯里兰卡内战从1983年7月23日开始,交战双方主要是斯里兰卡政府和泰米尔伊拉姆猛虎解放组织(通常简称猛虎组织)。猛虎组织的宗旨是在斯里兰卡北部和东部建立一个独立的泰米尔伊拉姆国。


Letecká havárie v Jaroslavli v roce 2011

2011年雅罗斯拉夫尔空难

Letadlo.

Zřícený stroj byl třímotorový proudový letoun Jakovlev Jak-42D s registračními znaky RA-42434 ve VIP salónní verzi pro 73 pasažérů a posádku. Podle webu Russianplanes.net mělo letadlo nalétáno do počátku roku 2011 teprve 6 310 hodin a provedlo 3 026 cyklů (startů a přistání). V době nehody měl nalétáno přibližně 6 500 hod, což byla asi polovina z aktuálně povolené doby 12 000 hod. Maximální projektovaná životnost typu Jak-42 je 40 000 hod, 18 000 cyklů a 35 let.  Stroj byl v provozu od roku 1993, nejdříve v barvách Orel Avia, později Bykovo Avia a Aero Rent. V době nehody byly provozovatelem letadla ruské aerolinie Yak Service. Společnost Yak Service založená roku 1993 provozovala celkem tři letadla, kromě havarovaného Jak-42 to byla také dvě menší letadla Jak-40. V roce 2009 měl Yak Service vzhledem k problémům s bezpečností provozu na čtyři měsíce zakázáno létat, v roce 2010 přišla o povolení létat do zemí EU s letadly Jak-40.  Již v průběhu vyšetřování definitivně odebraly státní orgány společnosti Yak Service licenci leteckého dopravce.

Nehoda.

Průběh.

Luxusně vybavené letadlo se 14 t paliva na palubě havarovalo za slunného dne těsně před čtvrtou hodinou odpoledne místního času (11:59 UTC) v těsné blízkosti letiště Tunošna. Třímotorovému letounu se nepodařilo uskutečnit vzlet na délce dráhy a následně po startu z travnatého předpolí ranveje nabrat výšku. Krátce se odlepil od země a po kolizi s anténním systémem LLZ se naklonil a dopadl zpět na zem z výšky několika metrů. Po dopadu, v rychlosti cca 250 km/h, se rozlomil a začal hořet. Část trosek spadla do blízké řeky Volhy ().  Z osmi členů posádky a třiceti sedmi pasažérů přežily jen dvě osoby, z nichž jednou byl ruský útočník Alexandr Galimov, který utrpěl popáleniny na 90 % povrchu těla, a druhou pak pozemní mechanik Alexandr B. Sizov. Ohledně Galimova se postupně objevovaly zprávy, že zemřel, poté byly dementovány, ale nakonec 12. září 2011 Alexandr Galimov svým zraněním podlehl.

Vyšetřování.

K vyšetřování, které vedl standardně MAK, byli přizváni i specialisté ze zemí, z nichž pocházely oběti nehody. Za ČR se vyšetřování krátkodobě účastnil Ing. Josef Procházka z ÚZPLN. Bezprostředně po nehodě byly odebrány k rozboru vzorky paliva, který letoun dotankoval. Byly v normě. Druhý den se podařilo potápěčům vyzvednout černé skříňky. Na základě předběžné analýzy dat vyšetřovatelé stanovili, že motory pracovaly až do nárazu do překážky a že vztlakové klapky byly ve správné poloze pro vzlet. Ruská prokuratura vydala zprávu, že letadlo bylo po řádné údržbě, v rámci které byl vyměněn jeden motor. Předsedkyně MAK Taťjana Anodinová v rozhovoru uvedla, že letoun nebyl přetížen a podle dat z černých skříněk fungovaly až do okamžiku nehody všechny systémy letounu správně.  Přepis zapisovače zvuků v pilotní kabině, který byl zveřejněn v tisku, ukazuje, že motory byly záměrně nastaveny na redukovaný tah (tzv. nominální, tj. 77 % vzletového). Vzletový tah byl použit až ve chvíli, když pilot nedokázal navzdory dostatečné rychlosti letoun rotovat (zvednout příďovou podvozkovou nohu). Během vzletu řešila posádka také přenastavení horizontálního stabilizátoru (vodorovná ocasní plocha, fungující podobně jako výškové kormidlo).  Podle oficiálního vyjádření MAK zahájila posádka vzlet řádně, s redukovaným výkonem, se správně vyváženým i nastaveným letadlem, z místa dráhy 23, kde do ní ústí pojížděcí dráha 5 a měli před sebou délku ještě 2700 m (potřebná délka v daném případě byla cca 1 200 m). Do cca 165 km/h letadlo zrychlovalo normálně, pak se zrychlování zpomalilo. Posádka zahájila rotaci při chybně stanovené rychlosti 185 km/h (správně 210 km/h), letoun však na změnu výškovky nereagoval. Tou dobou se domnívali, že překročili již (chybně stanovenou) rychlost V1, do které je ještě možno bezpečně přerušit vzlet a zabrzdit. Krátce na to dal kapitán instrukci k plnému vzletovému tahu. Přes nastavený vzletový výkon akceleroval letoun jen zvolna, než dosáhl (dostatečné) nejvyšší rychlosti 230 km/h. Důvod nízké akcelerace a neschopnosti zvednout letadlo spatřují vyšetřovatelé v objevení se brzdné síly, jejíž původ předpokládají v nevědomém přibrzďování druhého pilota. Poté, co letoun přejel konec dráhy a pokračoval ještě asi 450 m po trávě, kde začali přestavovat horizontální stabilizátor, se posádce nakonec stroj podařilo zvednout, nicméně, kromě toho, že došlo ke kolizi s anténami a kontejnerem LLZ, narostl po odlepení prudce, během asi dvou sekund, úhel náběhu tak, že letadlo přešlo samovolně do pádu. Maximální dosažená výška byla asi 5 m. I toto je možno vysvětlit vymizením klopného momentu brzdícího hlavního podvozku po ztrátě kontaktu se zemí. Letoun v pravém náklonu narazil do země, došlo k destrukci křídla a vznícení paliva, po přetočení na záda k destrukci trupu, přičemž zahynula většina osob.  K ustanovení přesných okolností a příčin nehody se vyšetřovatelé rozhodli provést na základě dostupných údajů počítačové simulace a pokusné lety identického letounu. Experimenty se prováděly, od 10. října 2011 s letounem společnosti Yak Service na 5,4 km dlouhé dráze letiště Ramenskoje ().  Zachráněný mechanik vypověděl, že si není vědom, že by letoun vykazoval nějaké závady před, ani během nehody a upřesnil hmotnosti osob a nákladu. Později pro média uvedl, že seděl nepřipoutaný v kabině pro cestující a poté, když se letoun dlouho nezvedal do vzduchu, zavládla mezi pasažéry nervozita. Mezi členy posádky měly existovat velmi přátelské vztahy a sám prý měl předtuchu blížící se katastrofy.

Závěrečná zpráva.

Závěrečná zpráva, velmi podrobná a obsáhlá, byla zveřejněna 2. listopadu 2011. Na vlastním letounu, palivu, stavu letiště nebo povětrnostních podmínkách neshledali vyšetřovatelé žádné mimořádné okolnosti, které by mohly vést ke vzniku nehody.  Zpráva však uvádí významné nedostatky v práci vedení společnosti, kde na vedoucích funkcích nebyl nikdo odborně kvalifikovaný v oblasti letectví. Byly shledány závažné nedostatky ve vedení výcviku posádek. To mimo jiné způsobilo, že přechod obou pilotů z typu Jak-40 na Jak-42 neproběhl uspokojivým způsobem a posádky si na nový typ mohly přenést návyky z předchozího typu. To se týká zejména položení nohou při vzletu, kdy u Jak-40 bývají u pedálů zvláštní opěrky na paty a nohy proto zůstávají po dobu vzletu na pedálech. Jak-42 má pedály bez opěrek a nohy je třeba pokládat na podlahu.  "Poznámka: Jak-40 byl první dopravní letoun Jakovlevovy konstrukční kanceláře. Do té doby konstruovali především vojenské a cvičné letouny, kde se uvedené opěrky někdy s oblibou využívají. V dopravních letadlech ale nejsou obvyklé a u modelu Jak-42 se už montovaly standardní pedály (na zemi slouží pro brždění jednotlivých kol a ve vzduchu pro ovládání kormidla) "  Dalším aspektem absence odborného vedení bylo rutinní zanedbávání a porušování předepsaných letových postupů. U osudového letu například nebyla řádně spočítána vzletová hmotnost stroje ani jeho vyvážení, a z toho vyplynulo chybné stanovení mezní rychlosti pro přerušení vzletu i rotaci. Tato okolnost se pak mohla projevit na vzniku nehody, neboť kapitán se přitažením řídícího sloupku snažil letoun rotovat příliš brzy. Aby toho dosáhl, přitahoval patrně s druhým pilotem sloupek větší a větší silou, přičemž opřením se o pedály dobrzďoval jeden z nich stroj, což vyvolalo naklápění stroje na nos tak, že ani při dostatečné rychlosti už nebyli schopni odlepit přední podvozkovou nohu od země. Jiným důsledkem absence řádné předletové přípravy mohlo být, že nepřerušili vzlet, neboť se domnívali, že již překročili kritickou rychlost, přestože ve skutečnosti tomu tak nebylo. Chyb a zanedbání jmenují vyšetřovatelé více, kromě uvedených však na vznik nehody mohla mít vliv nesecvičenost posádky, projevující se v závěrečné fázi vzletu (krátkodobé stažení motorů na volnoběh při jízdě po trávě zřejmě mechanikem, zatímco piloti se zoufale snažili zvednout stroj přitahováním sloupku řízení silou až 700 N).  Závažným problémem se ukázal být zdravotní stav druhého pilota, v jehož tkáních byly objeveny zbytky pro piloty zakázaného fenobarbitalu, látky s tlumivými účinky na nervovou soustavu. Tento pilot se již od roku 2000 léčil na neurologii s poruchou zhoršujícího se přenosu nervových signálů periferního nervstva, neuropatií, projevující se postupující ztrátou citlivosti a zhoršenou koordinací pohybů dolních končetin. V takovém případě si nemusel být druhý pilot vědom skutečné polohy nohou a tlaku na brzdové pedály. Tato porucha je jednoznačně neslučitelná s výkonem povolání pilota.  Na závěr obsahuje zpráva několik stran doporučení, které by měly v budoucnu zabránit zjištěným chybám.

Sportovní důsledky.

Lokomotiv Jaroslavl přišel prakticky o celý hokejový tým. Zvažovaly se možnosti, jak jej nahradit. Mezi uvažovanými variantami bylo složení nového týmu z hráčů z ostatních klubů KHL, mimořádný draft či tým poskládat z hráčů hrající za Jaroslavl v juniorské MHL. Lokomotiv se nakonec rozhodl nezúčastnit se probíhajícího ročníku 2011/12.  Česká hokejová reprezentace přišla při nehodě o tři stabilní členy širšího kádru. Všichni byli držiteli titulu mistra světa (Josef Vašíček 2005, Karel Rachůnek a Jan Marek 2010). Český hokejový svaz rozhodl o vyřazení čísel (Rachůnek 4, Marek 15, Vašíček 63) zemřelých hráčů z reprezentace. Také bylo rozhodnuto, že celou hokejovou sezonu 2011/12 bude reprezentační tým nosit na dresech nášivky s jejich čísly dresů a motivem srdce a hokejky.  Slovensko přišlo v osobě Pavola Demitry o svého kapitána, bronzového medailistu z MS 2003 a komplexního hráče. Na MS 2011 v Bratislavě se rozloučil s reprezentačním dresem; sezónu 2011/12 chtěl odehrát v KHL a od následujícího roku se pouze věnovat mládežnickému hokeji v Dukle Trenčín. Také jeho číslo 38 bylo vyřazeno ze slovenské reprezentace.  Na palubě se nacházel další držitel titulu mistra světa, švédský brankář Stefan Liv. Ten byl zároveň olympijským vítězem z roku 2006.  V době havárie probíhal zápas mezi týmy Salavat Julajev Ufa a Atlant Mytišči. Byl přerušen ve 14. minutě první třetiny, kdy dorazila zpráva o nehodě. Hráči se poté rozhodli v zápase nepokračovat. Program KHL byl přerušen a začátek soutěže byl posunut na 12. září 2011.  Začátek české Extraligy byl v důsledku pohřbu Jana Marka posunut z 16. na 18. září 2011.

Tryzny a pohřby obětí.

Zápas, který se měl v Minsku odehrát druhý den po neštěstí, skončil symbolickým vítězstvím Jaroslavle. V hale byla při smuteční ceremonii hráči Dynama uctěna památka všech zesnulých, jejichž portréty byly umístěny na ledě. Domácí si vstřelili do své branky za každého zesnulého jeden gól a květiny k brance soupeře přivezl i běloruský prezident Lukašenko. V Jaroslavli proběhl hlavní smuteční obřad v sobotu 10. září dopoledne v hokejové hale. Podobně jako v Minsku byly na ledě vystaveny fotografie jednotlivých obětí a u sedmi hráčů a sedmi členů realizačního týmu pochovaných v Jaroslavli byly před pohřbem vystaveny také jejich rakve. Obřadu se zúčastnilo na 100 tis. lidí, mezi nimi také ruský premiér Vladimir Putin, prezident Mezinárodní hokejové federace René Fasel, prezident Ruské hokejové federace Vladislav Treťjak a řada dalších významných osobností. Těla tří českých reprezentantů byla přepravena v noci na sobotu leteckým speciálem české armády. Český svaz ledního hokeje naplánoval pietní shromáždění na pražské Staroměstské náměstí, kde již po oznámení nehody spontánně vzniklo pietní místo, na neděli 11. září v 15 hodin odpoledne. Původně bylo oznámeno, že zde budou vystaveny i rakve s ostatky hokejistů, to však veřejnost nepovažovala za vhodné, a od tohoto záměru bylo upuštěno. Moderátorem akce na Staroměstském náměstí byl Robert Záruba, k uctění památky byla držena minuta ticha a promítány byly památné momenty z kariéry těchto hráčů. Krátký proslov pronesl předseda ČSLH Tomáš Král a na závěr promluvil pražský arcibiskup Dominik Duka. Akce se zúčastnilo několik tisíc hokejových fanoušků, přišla také řada hokejistů (např. Jaromír Jágr, Patrik Eliáš, Dominik Hašek). Na pietní akci navazovala zádušní mše v Týnském chrámu, kterou sloužil Tomáš Holub. ČSLH vyřadil z reprezentace čísla, která hráči oblékali (č. 4 Karla Rachůnka, č. 15 Jana Marka a č. 63 Josefa Vašíčka).

Historické souvislosti.

V historii letectví se nejedná o první případ, kdy při nehodě letadla zahynul celý nebo velká část sportovního týmu, nehoda v Jaroslavli je však co do počtu obětí z řad sportovců největší. V minulosti byly podobně postiženy československý hokejový tým (1948, 8 obětí), fotbalový klub AC Turín (1949, 31 obětí, z toho 18 hráčů), fotbalový klub Manchester United (1958, 23 obětí, z toho 7 hráčů), krasobruslařská reprezentace USA (1961, 72 obětí, z toho 18 sportovců), uruguayský ragbyový tým Old Christians (1972, 12 obětí při nehodě, dalších 17 nepřežilo dva měsíce v horách na sněhu) a fotbalová reprezentace Zambie (1993, 30 obětí, z toho 18 hráčů).

Letecká havárie letounu Jak-42 u ruské Jaroslavli se udála 7. září 2011. Letoun Jak–42, na jehož palubě se nacházel hokejový tým Lokomotivu Jaroslavl, se zřítil na své cestě do běloruského Minsku, kde měl druhý den odstartovat novou sezonu KHL. Na palubě letadla byli i tři čeští hokejisté Josef Vašíček, Jan Marek, Karel Rachůnek, Slovák Pavol Demitra a Němec Robert Dietrich. Havárii nikdo z nich nepřežil.

2011年雅罗斯拉夫尔空难发生于2011年9月7日当地时间16:05(UTC+4)。一架雅克服务航空的雅克-42客机,携带雅罗斯拉夫尔火车头冰球队前往明斯克参加大陆冰球联盟2011-12赛季首场比赛时,从雅罗斯拉夫尔图诺什纳机场起飞后不久即坠毁在离该机场约2公里处。


Popis.

Barva srsti mongolského vlka se mění v závislosti na ročním období. Je to obvykle směs hnědé, šedé, bílé, žluté a černé barvy. V zimě je výraznější černá a bílá barva.  Vypadá podobně jako vlk eurasijský, ale je menší, váží maximálně 45 kg. Na rozdíl od vlka eurasijského má krátké světlé chlupy na uších, na bocích a na vnějších stranách končetin. Také má ve srovnání s vlkem eurasijským delší nos a štíhlejší lebku. Při porovnání s vlkem indickým je větší, ale nemá černou špičku ocasu.

Chování, reprodukce.

Vlci jsou teritoriální zvířata, žijící ve smečkách. Smečka obsahuje 2 až 20 zvířat. Obvyklý počet je osm zvířat ve smečce. V čele smečky je chovný pár, tedy alfa samec a samice. Mongolští vlci výborně spolupracují při lovu velké kořisti. Stejně jako ostatní šelmy psovité si také vlci označují své území. Pro značení nejčastěji používají moč.  K páření dochází od ledna do dubna v závislosti na zeměpisné šířce. Větší zeměpisná šířka znamená pozdější páření. Období březosti trvá dva měsíce. Mláďata se rodí slepá a hluchá. Jsou tedy zcela závislá na matce. Mládě váží bezprostředně po narození cca 0,5 kg. V jednom vrhu je průměrně 5 až 6 štěňat. Pohlavní dospělost dosáhnou za dva až tři roky. Po této době musí řada z nich opustit svou smečku. Délka života je 6 až 10 let v divočině, v zajetí mohou žít dvojnásobek tohoto věku.

Ohrožení.

Jednou ze zemí, kde žijí mongolští vlci, je Čína. Největší výskyt vlků je v Ujgurské oblasti na severozápadě Číny a v oblasti Vnitřní Mongolsko na severovýchodě Číny. Nedávno provedené šetření populace vlků v oblasti Vnitřního Mongolska ukazuje, že jich zde žije více než 2000. Vzhledem k dlouhodobému lovu stav vlků v Číně výrazně poklesl. V minulosti se vlci vyskytovali téměř na celém území. Dnes jsou k nalezení spíše na sever od třicáté rovnoběžky. V oblasti Ťiang-če vlci téměř vyhynuli. Na severu, v lesích a na loukách jsou vlci k vidění vzácně, jen občas. V Číně stále neexistuje přírodní rezervace, určená pro vlky.  V Indii je celkový počet žijících vlků odhadován na 1000 až 2000 kusů. Menší část z uvedeného počtu žije v Himálaji. Místní název pro zdejšího vlka je vlk himálajský. Nedávné genetické výzkumy naznačují, že himálajský vlk, dosud označovaný jako "Canis lupus chanco", by mohl být samostatným druhem ("Canis himalayaensis"). Přímo v Himálaji, v Dárdžilingu, který leží přibližně ve výšce 2000 metrů nad mořem, je zoologická zahrada, specializovaná na chov ohrožených druhů zvířat. Mimo jiné taky na chov mongolských vlků. V této zoologické zahradě bylo ke dni 31.3. 2009 chováno celkem 7 mongolských vlků, z toho dva samci a pět samic.

Vlk mongolský ("Canis lupus chanco"), nazývaný často také jako tibetský vlk, popř. jako čínský, korejský, stepní nebo himálajský vlk, je poddruhem vlka obecného ("Canis lupus"). Jeho domovem je jihozápadní Rusko, himálajské oblasti Indie, Nepálu a Bhútánu, střední část Číny, Tibet a Mandžusko.

藏狼(学名:"Canis lupus chanco")也称中国狼,是狼的一个亚种,分布于中亚、蒙古、中国北部、朝鲜半岛以及喜马拉雅山地区等地。曾经与蒙古狼被认定为同一种。体长1.5～1.7米,高68～76厘米,重20～30千克。腿短。毛发浓密,颜色随季节变化。部分科学家认为藏狼可能为家犬的祖先。


Cesta k válce.

Nástup císaře Ťien-wena.

Po smrti Chung-wua, prvního císaře dynastie Ming, roku 1398 nastoupil na trůn jeho vnuk Ču Jün-wen jako císař éry Ťien-wen, jejímž jménem je označován. Ču Jün-wen, tehdy patnáctiletý, se stal následníkem trůnu roku 1392 po smrti svého otce Ču Piaa, prvorozeného syna Chung-wua.  Nový císař zdědil umírněný charakter svého otce. Styl a cíle vlády vyjádřil výběrem názvu své éry vlády – „Ustanovení civilních ctností“ ("Ťien-wen"). Namísto zasloužilých generálů či knížat z císařského rodu, se opíral o konfuciánské učence. Jeho nejbližšími rádci byli Chuang C’-čcheng, Čchi Tchaj a Fang Siao-žu, idealističtí učenci odhodlaní k reformám, ale vesměs teoretici bez větších zkušeností s praktickým řízením země.

Politika omezování knížat.

Ťien-wen se stal císařem říše Ming v jednadvaceti letech, mnohem mladší než jeho strýci, Chung-wuovi synové. Ti obdrželi od svého otce tituly knížat ("wang") a značné příjmy a privilegia. Sídlili v provinciích, kde měli k dispozici osobní gardu velikostí od tří do patnácti tisíc mužů a někteří z nich veleli mingským armádám, především na severní hranici.  Nová vláda se moc císařových strýců snažila minimalizovat. Politiku „omezování knížat“ ("siao fan") obhajovali Čchi Tchaj a především Chuang C’-čcheng, poukazy na zkušenosti minulých dynastií (povstání sedmi knížat za dynastie Chan). Vláda knížatům zakázala účastnit se veřejného života. Za reálná i smyšlená provinění byli v letech 1398–1399 odstraněni – posláni do vyhnanství, drženi v domácím vězení či spáchali sebevraždu – Ču Su, Ču Kuej, Ču Po, Ču Fu a Ču Pien.  Nejnebezpečnějším knížetem byl Ču Ti, tehdy nejstarší a nejvlivnější z Chung-wuových synů. Sídlil v Pekingu, v taženích proti Mongolům se projevil jako schopný vojevůdce a energický administrátor. Od roku 1392, kdy nebyl jmenován následníkem, se považoval za nezaslouženě opominutého.

Konflikt vlády s Ču Tim.

Ču Ti byl jasný další cíl, ale vláda se vůči němu chovala opatrně, což mu dalo možnost připravit se a shromažďovat síly. Zatím žádal o milost pro svého blízkého přítele Ču Sua a prosil o obnovu narušených vzájemných vztahů. Otevřeně nepřátelských akcí se zdržoval, jeho tři synové totiž od pohřbu Chung-wua dleli u nankingského dvora, fakticky v postavení rukojmích. Císař uvažoval o vyhovění jeho prosbám a byl v tom podpořen Čchi Tchajem, ale Chuang C’-čcheng požadoval rázný postup. Císař váhal s odpovědí na Ču Tiho žádosti a současně pokračoval v systematickém oklešťování strýcovy moci. Jeho osobní gardu (15 tisíc mužů) odvolal do Kchaj-pchingu, severně od Velké čínské zdi. Generálové sloužící na severovýchodě Číny blízcí Ču Timu byli postupně nahrazováni spolehlivými stoupenci císaře.  Ču Ti žádal o návrat synů, Čchi Tchaj radil ponechat si je jako rukojmí, ale Chuang C’-čcheng přesvědčil císaře, že jejich propuštění uklidní situaci. V červnu 1399 jim císař povolil návrat do Pekingu – což byla hrubá chyba.  Válka na sebe nenechala dlouho čekat. Bezprostřední záminkou se stalo zatčení dvou Ču Tiho nižších úředníků za „rozvratnou činnost“ 6. srpna 1399. Ču Ti, podpořený pekingskými provinčními hodnostáři, reagoval převzetím kontroly nad Pekingem a obsazením okresů a prefektur v jeho okolí. Už 9. srpna vyslal své oddíly do Ťi-čou, obsadil průsmyk Ťü-jung severozápadně od Pekingu a zmařil pokus generála Sung Čunga z Kchaj-pchingu o znovudobytí průsmyku, když ho porazil a zabil u Chuaj-laj. Generálovi vojáci přešli na stranu Ču Tiho, pod kterým dříve sloužili.  Své akce Ču Ti zdůvodnil nezbytností potrestat zrádné dvorské úředníky. Nazval je „kampaň za odstranění nepořádků“ (kampaň "ťing-nan"). Ospravedlňoval je v dopisech zaslaných dvoru (v srpnu a prosinci 1399) a veřejném prohlášení. V nich tvrdil, že zahájil akce nutné k ukončení vnitropolitických nepořádků a zmatků, na obranu Chung-wuových statutů a zákonů určujících povinnosti knížat, a že k činnosti ho nutí úcta k zemřelému otci. Obvinil císaře a jeho okolí, že mu tajili informace o otcově nemoci a nepovolili mu zúčastnit se pohřbu. Též obvinil císaře a jeho ministry z perzekuce knížat, falešně nařčených z přípravy povstání. Své akce prohlásil za přiměřenou sebeobranou, zaměřenou ne proti císaři, ale proti jeho zrádným a zločinným ministrům. Tvrdil, že nemá zájem o trůn, ale jako nejstarší žijící syn zemřelého císaře a císařovny Ma je povinen obnovit právo a zákonnost rozvrácené novou vládou.

Občanská válka.

1399.

Počátkem války měl Ču Ti k dispozici 100 tisíc mužů a ovládal pouze bezprostřední okolí Pekingu. Naproti tomu nankingská vláda disponovala třikrát větším množství vojáků a mnohonásobně většími zdroji. Nicméně převaha vlády nebyla tak jednoznačná, Ču Ti byl rozhodný a výjimečně schopný velitel, jeho jednotky patřily k elitě mingských armád a patřil k nim i velký kontingent mongolského jezdectva. Císařskou stranu oslabovala nerozhodnost a špatná koordinace velitelů, rozpory mezi stoupenci boje a straníky smířlivého postupu i vojenská nezkušenost císaře a jeho nejbližších ministrů.  Válka formálně začala v srpnu 1399 když císař jmenoval zkušeného veterána markýze Keng Ping-wena (cca 1339–1404) velitelem vojsk určených k potlačení povstání. Keng Ping-wen ve snaze zničit rebely u Pekingu přitáhl 11. září 1399 se 130 tisíci vojáky do Čen-tingu, města jihozápadně od Pekingu, ale o dva týdny utrpěl severně od města porážku s velkými ztrátami. Ču Ti ho poté v Čen-tingu tři dny obléhal, ale dobře opevněné město nezdolal a stáhl se. Dvůr na Kengův neúspěch reagoval jeho nahrazením generálem Li Ťing-lungem, ale nový velitel nezlepšil řízení vojsk. Místo zahájení útočných akcí vyčkával a shromažďoval vojska ve snaze později rozdrtit nepřítele početní převahou.  V polovině října Ču Ti odjel z Pekingu získávat nové vojáky, město zanechal pod kontrolou svého nejstaršího syna Ču Kao-čch’a. Li Ťing-lung využil příležitost a s novou armádou vyrazil proti Pekingu a 12. listopadu město oblehl. Ču Ti zatím zabezpečil svou moc na severovýchodě, když si podrobil Ču Čchüana, knížete z Ning, sídlícího v Ta-ningu severně od Čínské zdi, a naverboval tři pluky mongolské jízdy. Disponoval nyní 80 tisíci vojáky, rychle se vrátil k Pekingu a 2. prosince překvapil obléhatele útokem na jejich tábor, zatímco Ču Kao-čch’ vyrazil do útoku z města. Zaskočená vládní armáda, jejíž vojáci přišlí z jihu trpěli zimou, ustoupila k Čen-tingu a nakonec až k Te-čou v Šan-tungu. V prosinci 1399 Ču Ti vydal další prohlášení obviňující císařovy spolupracovníky Čchi Tchaje a Chuang C’-čchenga ze zločinů, císař je poté odvolal z funkcí, ale nadále se s nimi radil.

1400.

V lednu 1400 Ču Ti zahájil ofenzívu v Šan-si, kde postupoval na Ta-tchung v jejím severním cípu. Li Ťing-lung otálel s reakcí až do března, kdy Ču Tiho už v Ta-tchungu nezastihl a vrátil se zpět do Te-čou, přičemž zahynulo mnoho vojáků z jihu vyčerpaných pochodem a chladem.  V květnu se obě armády, dohromady s 600 tisíci vojáky, srazily v bitvě u Pao-tingu v centrálním Pej-pchingu. Li Ťing-lung se pokusil obchvátit nepřítele, ale deště a záplavy zmařily manévr. V bitvě vládní vojsko utrpělo těžké ztráty a v nepořádku se stáhlo do Te-čou (30. května) a pak ještě dále na jih do Ťi-nanu. Ču Tiho pak ohrozil nájezd vládního jezdectva pod generálem Pching Anem, ale zachránil ho příchod posil vedených jeho synem Ču Kao-süem.  Začátkem června Ču Ti přešel do útoku – pochodoval na Te-čou, Li Ťing-lungovy vyčerpané vojáky před městem rozdrtil a obsadil ho, načež postoupil k Ťi-nanu a od 8. června začal jeho obléhání. Město však s podporou guvernéra Šan-tungu Tchie Süana bránili Pching An a Šeng Jung, dva schopní vládní generálové, kteří zorganizovali několik úspěšných výpadů proti zálohám nepřítele. Po příchodu zpráv o pomocné armádě vypravené z Nankingu Ču Ti 4. září přerušil obležení a stáhl se do Pekingu, přičemž vládní oddíly obsadily Te-čou i ostatní území ztracená roku 1400.  Nespokojený císař poté odvolal Li Ťing-lunga a jmenoval Šeng Junga, povýšeného na markýze, novým „velitelem vojsk potlačujících povstání“, zatímco Tchie Süan se stal ministrem války. Od podzimu 1400 Ču Ti, ovlivněn informacemi eunuchů a dalších příznivců zůstávajících u dvora v Nankingu, vsadil na opotřebovávací válku. Vysílal své jednotky do nájezdů narušujících komunikace a ničících zásoby nepřítele v jižním Pej-pchingu a západním Šan-tungu.

1401.

Ve dnech 9. a 10. ledna vládní armáda porazila vzbouřence útočící na Tung-čchang (na Velkém kanálu v prefektuře Liao-čcheng), Šeng Jungova armáda zde s použitím střelných a raketových zbraní zahubila desítky tisíc Ču Tiho vojáků. Při ústupu do Pekingu Ču Ti jen těsně unikl zajetí Pching Anovým jezdectvem. Povzbuzen vítězstvím císař opět jmenoval Čchi Tchaje a Chuang C’-čchenga do úřadů (31. ledna).  Ve snaze o dosažení kontroly na jihem provincie Pej-pching Ču Ti koncem února obnovil ofenzívu s novou armádou. V bitvě 5. a 6. dubna rozdrtil Šeng Junga u Ťia-chuo ( u Te-čou severně od řeky Chu-tchuo). Povstalcům významně pomohla bouře přišlá od severovýchodu, která oslepila vládní vojska. Podle lidového podání ji přivolali svými kouzly taoističtí mniši radící Ču Timu. Nebyl však schopen dobýt Te-čou, kam vládní armáda ustoupila. Koncem dubna (27.) rozdrtil Pching Anovu jízdu u Kao-čchengu a donutil ji ke stažení do Čen-tingu, i tentokrát město odolalo pokusu o dobytí. Císař reagoval opětným odvoláním Čchi Tchaje a Chuang C’-čchenga (17. dubna), na místo druhého dosadil Žu Čchanga, který se s Li Ťing-lungem stal hlavou mírové strany u dvora. Žu a Li nabídli Ču Timu mírová jednání, ale byli odmítnuti. Odvolaní ministři Čchi a Chuang však nadále měli císařovu důvěru a řídili vojenskou organizaci v povodí Jang-c’-ťiang.  V létě povstalci pokračovali v nájezdech na zásobovací linie vládních vojsk v jižním Pej-pchingu a jižním Šan-tungu. V červenci 1401 Šeng Jung neuspěl při pokusu přetnout zásobovací linie rebelů podél Velkého kanálu, což postavilo vládní vojska v severním Šan-tungu do vážné situace. V srpnu podnikl Pching An z Čen-tingu útok na Peking, kterým zatlačil rebely zpět na sever. V říjnu však byla vládní vojska povstalci vržena na jih.

1402.

Od 15. ledna 1402 zahájil Ču Ti novou ofenzívu. Podle rad sympatizujících eunuchů z Nankigu nepostupoval, jako v předchozích letech, přes opevněná města podél Velkého kanálu, ale západněji, kde byly vládní síly výrazně slabší. Postupem přes Pao-ting a Če-ting obešel Te-čou, pak překročil Žlutou řeku a během měsíce obsadil několik důležitých pevností v severozápadním Šan-tungu, čímž rozvrátil linie vládních vojsk.  Vláda poslala Sü Chuej-cua, nejstaršího syna Sü Taa, aby zkonsolidoval obranu s novými silami, ale ani on nebyl schopen zastavit postup rebelů. Ti postupovali na jih, 3. března dobyli Sü-čou na severu Č’-li. Na to vláda stáhla svá vojska z provincie Pej-pching a města Te-čou k obraně Č’-li.  V dubnu 1402 povstalecké vojsko přitáhlo k Su-čou (v severním An-chueji, resp. tehdy v Č’-li) a porazilo Pching Anovo jezdectvo, které se pokusilo rebely zastavit, 23. května však utrpělo porážku z rukou Sü Chuej-cua na hoře Čchi-men. Císař však šanci na obrat v boji zmařil náhlým odvoláním Sü Chuej-cua, které znejistilo jeho armádu. Už o pět dní později Ču Ti využil odvolání Süa a v Ling-pi překvapil a zajal Pching Ana s dalšími generály. Povstalci 7. června překonali obranu Šeng Junga na řece Chuaj, obešli silně opevněná města Feng-jang (na Chuaj-che) a Chuaj-an (na Velkém kanálu) a 17. června dobyli Jang-čou. Až 1. července postup rebelů zastavilo Šeng Jungovo loďstvo u Pchu-c’-kchou na Jang-c’-ťiang. O dva dny později velitel loďstva Čchien Süan (1365–1433) přešel k povstalcům. Ti pak překročili řeku a měli otevřenou cestu k Nankingu.  Císař Ťien-wen už dříve povolal armády ze severu a shromažďoval nové rekruty k obraně metropole. V Nankingu a bezprostředním okolí měl k dispozici 200 tisíc vojáků. Ču Ti proto k silně opevněnému městu nespěchal, postupoval pomalu a zvažoval své možnosti. Císařovo okolí však bylo rozděleno – opět povolaní Čchi Tchaj a Chuang C’-čcheng prosazovali obranu metropole za každou cenu; Li Ťing-lung a Žu Čchang chtěli jednat. 9. července panovník vyslal Liho a Ču Chueje, 17. syna Chung-wua, do tábora nepřítele s mírovou nabídkou. Vyjednavači se vrátili se zprávou, že Ču Ti jednání odmítl, ale zřejmě využili příležitost dojednat konec války bez vědomí císaře.  O pět dní později, 13. července Li Ťing-lung ve spojení s Ču Chuejem, který velel obraně nankingské brány Ťin-čchuan, otevřeli povstalcům brány Nankingu, kteří tak vstoupili do města bez boje. V následujících srážkách shořel císařský palác. Po zdolání požáru byla tři z nalezených ohořelých těl prohlášena za těla císaře, císařovny a jejich nejstaršího syna.

Výsledky.

Ču Ti 17. července nastoupil na císařský trůn jako nástupce císaře Chung-wu. Od nového roku 1403 vyhlásil éru vlády "Jung-le", „Věčného štěstí“. Svrženému synovci upřel legitimitu, zrušil jeho reformy a snažil se je úplně vymazat z historie. Mimo jiné zpětně zrušil jeho éru Ťien-wen a prodloužil do konce roku 1402 éru Chung-wu. Vládní archívy, s výjimkou finančních a vojenských spisů, byly spáleny.  Bezprostředně po nástupu Jung-leho na trůn proběhla rozsáhlá čistka státní správy. Čistka byla do určité míry byla nevyhnutelná – konfuciánská morálka nedovolovala Ťien-wenovým nejvěrnějším stoupencům uznat uzurpátora a jejich klientům a členům domácnosti přikazovala následovat svého pána. Ilustrativní je případ Fang Siao-žua. Ču Ti ho původně nechtěl zabít, dokonce slíbil svému rádci Tao Jenovi, že mu neublíží. Po dobytí Nankingu si ho nechal předvést a nabídl mu setrvání ve státní službě. Fang mu však vyčetl vzpouru a požadoval nastolení Ťien-wenova syna. Údajně poté Ču Ti přikázal Fangovi sepsat provolání k národu oznamující nástup nového císaře, což Fang odmítl, s tím,že raději zemře, než aby sloužil uzurpátorovi. Posmrtně se stal příkladem služebníka věrného pánovi za každých okolností. Také Liou Ťing (1340–1402, syn Liou Ťiho), brilantní učenec a úředník, odmítl sloužit novému režimu. Císaři vmetl mu do očí, že se ani po stu generací nezbaví přízviska „uzurpátor“. Zemřel ve vězení. I Chuang C’-čcheng při audienci před císařem odsoudil rebelii. Na otázku, zda je zločin, ze kterého by mohl být obviněn, odpověděl:  Jmenovaní, Čchi Tchaj a další Ťien-wenovi stoupenci byli popraveni s širokým okruhem rodinných příslušníků, učitelů, žáků a stoupenců, řada lidí byla uvězněna či vypovězena na hranice. Čistka postihla desetitisíce osob.  Jung-le své povstání zdůvodňoval obhajobou práv knížat, po nástupu na trůn obnovil tituly zrušené Ťien-wenem (knížata z Čou, Čchi a Min), ale už bez bývalé moci. Ve druhé polovině své vlády zaujal vůči knížatům stejný postoj jako jím odsouzený Ťien-wen. Téměř všem odebral osobní gardy, řadu bratrů obvinil z kriminálních činů a potrestal. Do konce Jung-leho vlády knížata ztratila politický význam.

Kampaň ťing-nan () nebo též povstání za odstranění nepořádků () je propagandistický název vítězné strany pro čínskou občanskou válku probíhající v letech 1399–1402 v říši Ming. Válka probíhala mezi mingskou vládou v čele s druhým mingským císařem Ťien-wenem a císařovým strýcem Ču Tim. Konflikt vyprovokovalo odstraňování knížat – císařových strýců – a omezování Ču Tiho moci ústřední vládou po nástupu Ťien-wena na trůn roku 1398. Ču Ti se pod heslem nápravy nepořádků a obnovy práv knížat roku 1399 vzbouřil. Po tříleté občanské válce v červnu 1402 dobyl hlavní město – Nanking, přičemž císař i s rodinou pravděpodobně uhořel při požáru paláce. Tím válka skončila.

靖难之役,又称靖难之变,是中国明朝初年建文帝在位时发生的一场因削藩引发的争夺皇位的内战。建文元年七月初五(1399年8月6日),明太祖第四子燕王朱棣起兵反叛侄儿建文帝朱允<unk>,战争持续近三年。建文帝缺乏谋略,任用主帅不当,致使主力不断被歼。朱棣以燕京(今北京)为基地,适时出击,灵活运用策略,经几次大战消灭朝廷军队主力,最后乘胜进军,于建文四年六月十三(1402年7月13日)攻下帝都应天府(今江苏南京)。建文帝失踪后下落不明,朱棣登上帝位,是为永乐皇帝。


Charakteristika.

Mořenovité jsou převážně keře a stromy, méně byliny nebo liány. Jsou to převážně terestrické (pozemní) rostliny, řidčeji epifyty a výjimečně i vodní rostliny ("Limnosipanea", "Spermacoce").

Listy a stonky.

Listy jsou vstřícné nebo vzácněji přeslenité, jednoduché, vždy celokrajné, celistvé nebo výjimečně ("Pentagonia") laločnaté, s palisty.  Charakteristickým znakem čeledi jsou palisty, pro jednotlivé rody často charakteristického tvaru a umístění. U převážné většiny zástupců jsou 2 palisty umístěny protistojně mezi bázemi řapíků vstřícných listů (interpetiolární), řidčeji na bázi řapíku (intrapetiolární) nebo jsou palisty 4. Svízel ("Galium") má palisty zvětšené a podobné listům. Zástupci některých dřevnatých rodů ("Rustia", "Tresanthera", "Heterophyllaea") mají na listové čepeli žlázky v podobě průsvitných teček.

Květy a plody.

Rostliny jsou většinou jednodomé s oboupohlavnými květy, řidčeji dvoudomé. Květy jsou ve vrcholových nebo úžlabních květenstvích nejrůznějších typů, řidčeji jednotlivé. Květenství jsou u některých zástupců (zvláště sekce "Cephaelis" rodu "Psychotria") podepřena nápadnými barevnými listeny. Květy jsou většinou pravidelné, 4 nebo 5četné, výjimečně vícečetné (až 15 u "Riodocea"). kalich je krátce trubkovitý, číškovitý nebo redukovaný v nízký lem, s krátkými cípy. U některých rodů (zvláště "Warszewiczia" a "Pogonopus") je jeden cíp kalicha zvětšený a nápadně zbarvený. U rodů "Cosmocalyx" a "Phyllomelia" se kalich v průběhu vývinu plodu zvětšuje a funguje jako křídlo. Korunní lístky jsou srostlé (volné jen u rodu "Dialypetalanthus", často s dlouhou korunní trubkou. Tyčinek je většinou stejný počet jako korunních cípů a jsou přirostlé na bázi nebo u ústí koruny. Semeník je spodní, srostlý obvykle ze 2 plodolistů, se 2 až 9 komůrkami. Čnělka je jediná, jednoduchá nebo rozvětvená, řidčeji (svízel) jsou čnělky 2. Placentace je axilární, výjimečně parietální. Vajíček je 1 až mnoho. Častá je heterostylie. Plody jsou dužnaté či kožovité bobule, peckovice nebo tobolky různých typů, méně křídlatá nažka (samara) nebo poltivý plod (schizokarp). Semena jsou někdy křídlatá, na povrchu hladká nebo skulpturovaná, vždy s endospermem.

Rozšíření.

Čeleď mořenovité je 4. největší čeledí kvetoucích rostlin. Zahrnuje přes 13000 druhů v asi 611 rodech. Zdaleka největším rodem je "Psychotria" (asi 1400 druhů). Další obsažné rody jsou svízel ("Galium") a "Pavetta" (oba 400), "Ixora" (300), "Spermacoce" (275), "Palicourea" a "Oldenlandia" (oba 250), "Rudgea" (220), "Faramea", "Rondeletia", "Hedyotis" a "Mussaenda" (oba 200). Mořenovité jsou rozšířeny po celém světě. Největší druhové diverzity dosahují v tropech. Z celkového počtu 13000 druhů se jich přes 5000 vyskytuje v tropické Americe. V tropech jsou to převážně keře, jsou však mezi nimi i vzrostlé stromy dorůstající až 55 metrů výšky (např. "Chimarrhis", "Capirona", "Calycophyllum", "Platycarpum"). V mírném pásu jsou zastoupeny bylinami nebo keříky.  V naší původní květeně je čeleď zastoupena 4 rody a 28 druhy: svízel ("Galium", 21 druhů), svízelka ("Cruciata", 3 druhy), mařinka ("Asperula", 2 druhy + 1 vyhynulý) a bračka rolní ("Sherardia arvensis"). Některé další druhy svízelů a mořena barvířská ("Rubia tinctorum") k nám bývají vzácně zavlékány. Svízel sudetský ("Galium sudeticum") je český endemit.  V Evropské květeně jsou dále zastoupeny rody "Callipeltis", "Crucianella", "Putoria" a "Valantia".

Taxonomie.

V minulých systémech byla čeleď řazena do řádu "Gentianales" (Dahlgren) nebo blízkého řádu "Rubiales" (Cronquist, Tachtadžjan). Mořenovité jsou tradičně dobře vyhraněnou čeledí. Výjimkou je rod "Dialypetalanthus", řazený dříve v tradičních systémech do samostatné čeledi "Dialypetalanthaceae" v rámci řádu "Rosales", "Gentianales", "Rubiales" nebo "Myrtales".  Podle současných molekulárních studií tvoří mořenovité bazální větev řádu "Gentianales".  Čeleď je v současnosti dělena do 3 podčeledí:  Pojetí rodů je v čeledi stále notoricky neustálené, zvláště v okruhu rodů "Psychotria", "Cephaelis" a "Palicourea". Různí autoři z nich odštěpují rozličné menší rody nebo je naopak slučují. Molekulárními metodami bylo zjištěno, že přinejmenším rod "Psychotria" v současném převládajícím pojetí je parafyletický.

Ekologické interakce.

Mořenovité jsou opylovány hmyzem, kolibříky nebo netopýry, některé druhy z tropů Starého světa i větrem. Květy "Posoqueria" z tropické Ameriky s až 27 cm dlouhou korunní trubkou jsou opylovány lišaji. Semena mořenovitých jsou řířena nejrůznějšími způsoby.  U této čeledi je poměrně častá myrmekofilie, tedy oboustranně prospěšný vztah s mravenci. Rostliny poskytují mravencům obydlí a ti je na oplátku chrání před býložravci. Nejznámější jsou asijské a australské epifytní rody "Myrmecodia" a "Hydnophytum" se stonkem zduřelým v hlízovitý útvar protkaný sítí dutinek, které mravenci obývají. Občas jsou pěstovány ve sbírkách sukulentů. Podobný útvar je i u příbuzných rodů "Anthorrhiza", "Myrmephytum" a "Squamellaria".  Různé druhy rodu "Duroia" mají na bázi listové čepele 2 spojené zbytnělé váčky, obývané mravenci "Solenopsis corticolis" a "Brachymyrmex heeri". Podobné váčky mají i druhy "Remijia physophora" a "Hoffmannia vesiculifera". Druh "Duroia hirsuta" má zbytnělá vrcholová internodia se vstupními otvory pro mravence obývající vnitřek stonku. Tito mravenci pravidelně sestupují na zem a likvidují semenáčky rostlin v okolí, které by mohly konkurovat hostitelské rostlině. U mnohých druhů mořenovitých jsou na spodní straně listů drobná domatia obývaná roztoči. Podle studií podobných struktur u jiných rostlinných čeledí tito roztoči odstraňují z rostliny spory hub a mechorostů.  Na savanách venezuelské Guyany roste keř "Palicourea rigida", chráněný před občasnými požáry silnou korkovou vrstvou na kmenech.

Obsahové látky.

Většina zástupců mořenovitých obsahuje alkaloidy. Mohou být přítomny ve všech částech rostliny, dokonce i v květech a pylu. Nejznámějšími alkaloidy získávanými z této čeledi jsou kofein a chinin. Nejčastěji jsou zastoupeny indolové alkaloidy, z medicínsky významných je to např. yohimbin v "Pausinystalia yohimbe", borrerin a borreverin v "Boreria verticillata", mitragynin v "Mitragyna ledermannii", náležejí sem i alkaloidy z řemdiháku neboli vilcacory ("Uncaria tomentosa" a "U. guianensis") rhynchofylin, hirsutin a mitrafylin. Dále jsou zastoupeny isochinolinové alkaloidy, např. emetin, cefaelin a psychotrin v "Carapichea ipecacuanha", chinolinové alkaloidy, jako je chinin z chinovníku ("Cinchona sp.") a purinové alkaloidy (kofein z kávovníku).  Běžný je obsah tělísek šťavelanu vápenatého v různých částech rostlin. Známou obsahovou složkou svízele vonného neboli mařinky ("Galium odoratum") je kumarin.

Význam.

Nejznámějším a ekonomicky nejvýznamnějším produktem této čeledi je káva. Mořenovité obsahují celou paletu nejrůznějších alkaloidů a jsou proto využívány v medicíně a farmacii. Mnoho druhů také poskytuje barviva a jedlé plody většinou místního významu. Některé stromy se v tropech těží pro dřevo.

Léčiva.

Před objevem syntetických antimalarik byl chinin jediným známým prostředkem proti malárii. Je získáván z rostlin rodu chinovník ("Cinchona"), případně i z některých dalších z této čeledi. Izolace chininu v roce 1820 stála u zrodu nového oboru: etnofarmakologie.  Emetikum ipecac je vyráběno z oddenků a kořenů brazilského druhu "Cephaelis" ("Carapichea") "ipecacuanha" a středoamerického "C. acuminata". Yohimbe je známým afrodiziakem. Je to extrakt z kůry afrického druhu "Pausynistalia yohimbe". "Psychotria viridis" a několik příbuzných druhů je důležitou součástí amazonské halucinogenní směsi zvané ayahuasca. Řemdihák plstnatý ("Uncaria tomentosa", vilcacora) je liána z tropické Ameriky. Obsahuje celou paletu alkaloidů nejrůznějších typů a jiné významné obsahové látky. Náleží mezi nejvýznamnější léčivé rostliny světa se širokým spektrem působení, působí i proti rakovině. Jihoamerické kmeny ji využívají již po tisíciletí. Také z některých dalších rodů mořenovitých (např. "Pogonopus", "Morinda") jsou získávány látky s protirakovinným účinkem.  V našem lidovém léčitelství je svízel syřišťový ("Galium verum") používán jako silně močopudný prostředek, antirevmatikum aj.  V africké medicíně jsou využívány např. "Sarcocephalus latifolius" při léčení cukrovky, "Morinda lucida" proti různým horečkám včetně malárie, kůra "Crossopteryx febrifuga" na průjmy, úplavici a horečky, kůra "Mitragyna ledermannii" a "M. stipulosa" na mnoho chorob jako úplavice, lepra a mnohé jiné "Vangueria infausta" na malárii, hadí uštknutí ap.  V indické ajurvédě je používán druh "Tylophora asthmatica" se silným antiastmatickým a antialergickým účinkem a "Tylophora indica" na úplavici. V Malajsii je využíván "Oldenlandia diffusa" na hadí uštknutí a dyzentérii.

Technické rostliny.

Mnohé druhy mořenovitých poskytují žlutá, červená, modrá i černá barviva. Z oddenků středomořské mořeny barvířské ("Rubia tinctorum") se připravovalo živě červené barvivo známé jako turecká červeň. Dalším zdrojem žlutých, oranžových a červených barviv místně využívaných např. k barvení textilií slouží v Asii "Rubia cordifolia" a "Morinda citrifolia", na Madagaskaru "Danais ligustrifolia", v Africe "Pauridiantha rubens", "Psychotria psychotrioides", různé druhy "Craterispermum", "Bertiera spicata" aj.  Tmavě modré barvivo z nedozrálých plodů "Genipa americana" je tradičně velmi populární mezi jihoamerickými indiány. Po nanesení na kůži je malba několik týdnů nesmyvatelná a slouží tak jako dočasné tetování. V Africe se obdobným způsobem nebo přímo k černému tetování využívají plody "Adenorandia kalbreyeri", "Psilanthus ebractiolatus", "Rothmannia longiflora", "Rothmannia whitfieldii" a "Cremaspora triflora".  Některé stromy této čeledi se v tropických zemích těží pro dřevo, např. v Asii "Anthocephalus cadamba", "Hymenodictyon orixense" a "Haldina cordifolia", v Austrálii "Nauclea orientalis", v Africe "Nauclea diderrichii", "Mitragyna ledermannii". Z masivních plochých kořenových náběhů stromů rodu "Chimarrhis" vyrábějí jihoameričtí indiáni pádla.  Vonná silice z čínské "Gardenia jasminoides" se využívá v parfumerii. Šťáva z listů a mladých větévek "Uncaria gambir" obsahuje 37-56% tříslovin a používá se v jihovýchodní Asii k vydělávání usní a barvení látek na hnědo.

Potraviny.

Káva se získává z pěstovaných východoafrických druhů kávovníku "Coffea arabica", "C. robusta" a "C. canephora".  Mnohé druhy mořenovitých mají jedlé plody většinou jen místního významu. V tropické Americe je to "Alibertia edulis", "Genipa americana", "Isertia coccinea", v Africe "Sarcocephalus latifolius", "Canthium lancifolium" a "C. longiflorum", "Vangueria madagascariensis", "Vangueria infausta", "Rothmannia globosa" a "R. longiflora", v Asii a Austrálii "Morinda citriodora", "Anthocephalus cadamba" a "Nauclea orientalis".  Květy Gardenia jasminoides v Číně k aromatizování čajů a dužninou z plodů se v Číně a Japonsku obarvují potraviny na žluto. Asi polovina sklizené kůry jihoamerického chinovníku "Cinchona pubescens" jde na výrobu toniků a podobných nápojů.

Okrasné rostliny.

Mezi zahradní rostliny mořenovité příliš nepronikly, výjimkou je pěkná trvalka "Phuopsis stylosa", pocházející z oblasti Kavkazu a východního Turecka. Jako okrasná dřevina se vzácně pěstuje hlavoš západní ("Cephalanthus occidentalis"), keř se zajímavými kulovitými květenstvími, pocházející ze Severní Ameriky.  Jako pokojové rostliny se pěstují zejména gardénie ("Gardenia"), korálovka andská ("Nertera granadensis"), kávovník arabský ("Coffea arabica"). Ve sklenících botanických zahrad se často pěstují různé nápadně kvetoucí druhy rodů "Ixora", "Pentas", "Mussaenda" aj.

Přehled rodů.

"Acranthera", "Acrobotrys", "Acunaeanthus", "Adina", "Adinauclea", "Agathisanthemum", "Aidia", "Aidiopsis", "Airosperma", "Aitchisonia", "Alberta", "Aleisanthia", "Alibertia", "Allaeophania", "Alleizettella", "Allenanthus", "Alseis", "Amaioua", "Amaracarpus", "Amphiasma", "Amphidasya", "Ancylanthos", "Anomanthodia", "Antherostele", "Anthorrhiza", "Anthospermum", "Antirhea", "Aoranthe", "Aphaenandra", "Aphanocarpus", "Appunia", "Arachnothryx", "Arcytophyllum", "Argocoffeopsis", "Argostemma", "Ariadne", "Asemnantha", "Asperula", "Astiella", "Atractocarpus", "Atractogyne", "Augusta", "Aulacocalyx", "Badusa", "Balmea", "Bancalus", "Bathysa", "Batopedina", "Becheria", "Belonophora", "Benkara", "Benzonia", "Berghesia", "Bertiera", "Bikkia", "Blandibractea", "Blepharidium", "Bobea", "Boholia", "Borojoa", "Bothriospora", "Botryarrhena", "Bouvardia", "Brachytome", "Bradea", "Brenania", "Breonadia", "Breonia", "Burchellia", "Burttdavya", "Byrsophyllum", "Calanda", "Callipeltis", "Calochone", "Calycophyllum", "Calycosia", "Calycosiphonia", "Canephora", "Canthium", "Capirona", "Captaincookia", "Carpacoce", "Carphalea", "Carterella", "Casasia", "Catesbaea", "Catunaregam", "Cephalanthus", "Cephalodendron", "Ceratopyxis", "Ceriscoides", "Ceuthocarpus", "Chaetostachydium", "Chalepophyllum", "Chamaepentas", "Chapelieria", "Chassalia", "Chazaliella", "Chimarrhis", "Chiococca", "Chione", "Chomelia", "Choulettia", "Cigarrilla", "Cinchona", "Cladoceras", "Clarkella", "Coccochondra", "Coccocypselum", "Coddia", "Coelopyrena", "Coelospermum", "Coffea", "Coleactina", "Colletoecema", "Commitheca", "Condaminea", "Conostomium", "Coprosma", "Coptophyllum", "Coptosapelta", "Corynanthe", "Coryphothamnus", "Cosmibuena", "Cosmocalyx", "Coussarea", "Coutaportla", "Coutarea", "Cowiea", "Craterispermum", "Cremaspora", "Cremocarpon", "Crobylanthe", "Crocyllis", "Crossopteryx", "Crucianella", "Cruciata", "Cruckshanksia", "Crusea", "Cuatrecasasiodendron", "Cubanola", "Cuviera", "Cyclophyllum", "Damnacanthus", "Danais", "Deccania", "Declieuxia", "Dendrosipanea", "Dentella", "Deppea", "Diacrodon", "Dialypetalanthus", "Dibrachionostylus", "Dichilanthe", "Dictyandra", "Didymaea", "Didymochlamys", "Didymoecium", "Didymopogon", "Didymosalpinx", "Diodia", "Dioecrescis", "Dioicodendron", "Diplospora", "Discospermum", "Diyaminauclea", "Dolichodelphys", "Dolicholobium", "Dolichometra", "Doricera", "Duidania", "Dunnia", "Duperrea", "Duroia", "Durringtonia", "Ecpoma", "Eizia", "Elaeagia", "Eleuthranthes", "Emmenopterys", "Emmeorhiza", "Eosanthe", "Eriosemopsis", "Erithalis", "Ernodea", "Etericius", "Euclinia", "Exostema", "Fadogia", "Fadogiella", "Fagerlindia", "Faramea", "Ferdinandusa", "Feretia", "Fergusonia", "Fernelia", "Flagenium", "Flexanthera", "Gaertnera", "Galiniera", "Galium", "Gallienia", "Galopina", "Gardenia", "Gardeniopsis", "Genipa", "Gentingia", "Geophila", "Gilipus", "Gillespiea", "Gleasonia", "Glionnetia", "Glossostipula", "Gomphocalyx", "Gonzalagunia", "Gouldia", "Greenea", "Greeniopsis", "Guettarda", "Gynochthodes", "Gynopachis", "Gyrostipula", "Habroneuron", "Haldina", "Hallea", "Hamelia", "Hayataella", "Hedstromia", "Hedyotis", "Hedythyrsus", "Heinsenia", "Heinsia", "Hekistocarpa", "Henlea", "Henriquezia", "Heterophyllaea", "Hillia", "Himalrandia", "Hindsia", "Hintonia", "Hippotis", "Hodgkinsonia", "Hoffmannia", "Holstianthus", "Homollea", "Homolliella", "Hondbessen", "Houstonia", "Hutchinsonia", "Hydnophytum", "Hydrophylax", "Hymenocnemis", "Hymenocoleus", "Hymenodictyon", "Hyperacanthus", "Hypobathrum", "Hyptianthera", "Indopolysolenia", "Isertia", "Isidorea", "Ixora", "Jackiopsis", "Janotia", "Jaubertia", "Javorkaea", "Joosia", "Jovetia", "Kailarsenia", "Kajewskiella", "Keenania", "Keetia", "Kelloggia", "Kerianthera", "Khasiaclunea", "Klossia", "Knoxia", "Kochummenia", "Kohautia", "Kraussia", "Kutchubaea", "Ladenbergia", "Lagynias", "Lamprothamnus", "Lasianthus", "Lathraeocarpa", "Lecananthus", "Lecariocalyx", "Lelya", "Lemyrea", "Lepidostoma", "Leptactina", "Leptodermis", "Leptomischus", "Leptoscela", "Leptostigma", "Leptunis", "Lerchea", "Leroya", "Leucocodon", "Leucolophus", "Limnosipanea", "Lindenia", "Litosanthes", "Lucinaea", "Luculia", "Lucya", "Ludekia", "Macbrideina", "Machaonia", "Macrocnemum", "Macrosphyra", "Maguireocharis", "Maguireothamnus", "Malanea", "Manettia", "Manostachya", "Mantalania", "Margaritopsis", "Maschalocorymbus", "Maschalodesme", "Massularia", "Mastixiodendron", "Mazaea", "Melanopsidium", "Menestoria", "Mericarpaea", "Merumea", "Metadina", "Meyna", "Micrasepalum", "Microphysa", "Mitchella", "Mitracarpus", "Mitragyna", "Mitrasacmopsis", "Mitriostigma", "Molopanthera", "Monosalpinx", "Montamans", "Morelia", "Morierina", "Morinda", "Morindopsis", "Motleyia", "Mouretia", "Multidentia", "Mussaenda", "Mussaendopsis", "Mycetia", "Myonima", "Myrioneuron", "Myrmecodia", "Myrmeconauclea", "Myrmephytum", "Nargedia", "Nauclea", "Neanotis", "Neblinathamnus", "Nematostylis", "Nenax", "Neobertiera", "Neoblakea", "Neobreonia", "Neofranciella", "Neogaillonia", "Neohymenopogon", "Neolamarckia", "Neolaugeria", "Neoleroya", "Neonauclea", "Neopentanisia", "Nernstia", "Nertera", "Nesohedyotis", "Neurocalyx", "Nichallea", "Nodocarpaea", "Normandia", "Nostolachma", "Ochreinauclea", "Octotropis", "Oldenlandia", "Oldenlandiopsis", "Oligocodon", "Omiltemia", "Opercularia", "Ophiorrhiza", "Ophryococcus", "Oregandra", "Osa", "Otiophora", "Otocalyx", "Otomeria", "Ottoschmidtia", "Oxyanthus", "Oxyceros", "Pachystigma", "Pachystylus", "Paederia", "Pagamea", "Pagameopsis", "Palicourea", "Pamplethantha", "Paracephaelis", "Parachimarrhis", "Paracorynanthe", "Paragenipa", "Paraknoxia", "Parapentas", "Paratriaina", "Pauridiantha", "Pausinystalia", "Pavetta", "Payera", "Pelagodendron", "Pentagonia", "Pentaloncha", "Pentanisia", "Pentanopsis", "Pentas", "Pentodon", "Peponidium", "Perakanthus", "Perama", "Peratanthe", "Peripeplus", "Pertusadina", "Petitiocodon", "Phellocalyx", "Phialanthus", "Phitopis", "Phuopsis", "Phyllacanthus", "Phyllis", "Phyllocrater", "Phyllomelia", "Phylohydrax", "Picardaea", "Pimentelia", "Pinarophyllon", "Pinckneya", "Pittoniotis", "Placocarpa", "Placopoda", "Platycarpum", "Plectroniella", "Pleiocarpidia", "Pleiocoryne", "Pleiocraterium", "Plocama", "Plocaniophyllon", "Poecilocalyx", "Pogonolobus", "Pogonopus", "Polysphaeria", "Polyura", "Pomax", "Porterandia", "Portlandia", "Posoqueria", "Pouchetia", "Praravinia", "Pravinaria", "Preussiodora", "Prismatomeris", "Proscephaleium", "Psathura", "Pseudaidia", "Pseudogaillonia", "Pseudogardenia", "Pseudohamelia", "Pseudomantalania", "Pseudomussaenda", "Pseudonesohedyotis", "Pseudopyxis", "Pseudosabicea", "Psilanthus", "Psychotria", "Psydrax", "Psyllocarpus", "Pteridocalyx", "Pterogaillonia", "Pubistylus", "Putoria", "Pygmaeothamnus", "Pyragra", "Pyrostria", "Ramosmania", "Randia", "Raritebe", "Ravnia", "Readea", "Relbunium", "Remijia", "Rennellia", "Retiniphyllum", "Rhachicallis", "Rhadinopus", "Rhaphidura", "Rhipidantha", "Rhopalobrachium", "Richardia", "Riqueuria", "Robynsia", "Rogiera", "Roigella", "Rondeletia", "Rothmannia", "Rubia", "Rudgea", "Rustia", "Rutidea", "Rytigynia", "Sabicea", "Sacosperma", "Saldinia", "Salzmannia", "Saprosma", "Sarcocephalus", "Sarcopygme", "Schachtia", "Schismatoclada", "Schizenterospermum", "Schizocalyx", "Schizocolea", "Schizostigma", "Schmidtottia", "Schradera", "Schumanniophyton", "Schwendenera", "Scolosanthus", "Scyphiphora", "Scyphochlamys", "Scyphostachys", "Sericanthe", "Serissa", "Shaferocharis", "Sherardia", "Sherbournia", "Siderobombyx", "Siemensia", "Simira", "Sinoadina", "Sipanea", "Sipaneopsis", "Siphonandrium", "Sommera", "Spathichlamys", "Spermacoce", "Spermadictyon", "Sphinctanthus", "Spiradiclis", "Squamellaria", "Stachyarrhena", "Stachyococcus", "Staelia", "Standleya", "Steenisia", "Stelechantha", "Stephanococcus", "Stevensia", "Steyermarkia", "Stichianthus", "Stilpnophyllum", "Stipularia", "Stomandra", "Streblosa", "Streblosiopsis", "Striolaria", "Strumpfia", "Stylosiphonia", "Suberanthus", "Sukunia", "Sulitia", "Synaptantha", "Syringantha", "Tamilnadia", "Tammsia", "Tapiphyllum", "Tarenna", "Tarennoidea", "Temnocalyx", "Temnopteryx", "Tennantia", "Thecorchus", "Theligonum", "Thogsennia", "Thyridocalyx", "Timonius", "Tobagoa", "Tocoyena", "Tortuella", "Trailliaedoxa", "Tresanthera", "Triainolepis", "Tricalysia", "Trichostachys", "Trukia", "Tsiangia", "Ucriana", "Uncaria", "Urophyllum", "Valantia", "Vangueria", "Vangueriella", "Vangueriopsis", "Versteegia", "Villaria", "Virectaria", "Warszewiczia", "Webera", "Wendlandia", "Wernhamia", "Wiasemskya", "Wittmackanthus", "Xanthophytum", "Xantonnea", "Xantonneopsis", "Yutajea", "Zuccarinia"

Mořenovité ("Rubiaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hořcotvaré ("Gentianales"). Mořenovité jsou 4. největší čeledí kvetoucích rostlin a jsou celosvětově rozšířeny. Nejvíce druhů roste v tropech, kde jsou to převážně dřeviny. V naší květeně je čeleď zastoupena 4 bylinnými rody: svízel, svízelka, mařinka a bračka. Pro většinu dřevnatých druhů jsou charakteristické vstřícné listy s palisty a trubkovité květy. Naše druhy mají přeslenité listy a drobné čtyřčetné květy.

草科(学名:)是真双子叶植物龙胆目下的一个科。次于菊科、兰科、豆科的第四大科。早期的分类系统(克朗奎斯特分类法)将茜草科分类在茜草目内。而近期的分类系统(APG II 分类法)则是将茜草科分类在龙胆目内,且将离瓣茜草科、Henriqueziaceae、乌檀科、纤花草科并入到茜草科内,新的茜草科有627属,13000种以上,中国大约有80属500余种,多数分布在南方。台湾有46属127种。本科植物分为四个亚科:


Kontext.

17. června 1967 založil tehdejší ministr obrany USA, Robert McNamara, „Vietnam Study Task Force“ – skupinu, jíž bylo přiděleno vypracování studie o Vietnamu z kontextu Vietnamské války. McNamara to zdůvodnil úmyslem sepsat encyklopedické dějiny této války. Skupina měla 36 analytiků – polovina z armády, polovina z řad civilních historiků a akademiků. Vedli je John McNaughton, Morton H. Halperin a Leslie H. Gelb. "Pentagon Papers" byly dokončeny a po McNamarově odchodu z ministerstva v roce 1968 odevzdány jeho následovníkovi, Clarku M. Cliffordovi, dne 15. ledna 1969 (5 dní před inaugurací prezidenta Richarda Nixona). Práce čítala cca 3000 stran analýz a 4000 stran původních vládních dokumentů. Byla vyhotovena v 15 kopiích o 47 svazcích a označena přídomkem "Sensitive" ("citlivé" – nejednalo se o konvenční úroveň „tajnosti“ ale spíše vyjádření obavy, že zveřejnění zprávy by postavilo oficiální místa do trapné situace).

Zveřejnění.

Studie „Pentagon Papers“ (proti vůli tehdejší administrativy) vyšly na veřejnost snahou tehdy 40letého Daniela Ellsberga, který se v roce 1969 dostal do analytické skupiny pověřené jejím vypracováním. Od října téhož roku se mu podařilo (za pomoci Anthony Russoa) postupně zfotokopírovat 43 z 47 jejích svazků a po marném jednání s několika lidmi z vlády (mezi nimi i Henry Kissingerem) začal v únoru 1971 jednat s reportérem Neilem Sheehanem z "New York Times" o zveřejnění výňatků v tomto deníku, ke kterému poprvé došlo 13. června toho roku. Ke zveřejnění podstatné části studie čítající 4100 stran došlo přičiněním senátora Mikea Gravela (poněkud složitějším způsobem, pomocí vládního výboru, jenž vedl, a následováno slyšením na půdě Senátu a soudním případem, který s uplatněním principu svobody projevu de facto zajistil dekriminalizaci čtení „Pentagon Papers“). 13. června 2011 byly "Pentagon Papers" kompletně odtajněny (včetně 11 slov, které měly původně zůstat nezveřejněny) a zveřejněny v několika hlavních knihovnách a archivech Spojených států amerických. V nedávné minulosti některá světová média Pentagon Papers a Daniela Ellsberga připomněli jako precedens ke kauze úniku citlivých diplomatických kabelogramů a jejich zveřejnění na WikiLeaks, ze kterého byl obviněn Bradley Manning (Ellsberg nebyl za zveřejnění Pentagon Papers obviněn, odsouzen ani vězněn).

Výňatky.

Studie odhalila, že Spojené státy schválně rozšířily válku do Kambodže a Laosu, eskalovaly konflikt o pobřežní přepady a útoky námořní pěchoty v Severním Vietnamu, z čehož nic nebylo publikováno v amerických zpravodajských médiích.  Asi nejbolestnější bylo odhalení v tom, že všechny čtyři americké garnitury zmíněného období (1945–1967), od Trumana k Johsonovi, podváděly americkou veřejnost (resp. byl značný rozdíl v tom, co jí tvrdily, a co skutečně dělaly). Například administrativa Johna Fitzgeralda Kennedyho měla v úmyslu svrhnout jihovietnamského vůdce Ngo Ninh Diema, Johnson se rozhodl válku rozšířit, přestože ve své prezidentské kampani z roku 1964 hlásal pravý opak. V kampani sbíral politické body osočováním svého tehdejšího oponenta o úřad, Barryho Goldwatera, z úmyslu bombardovat Severní Vietnam a přitom toto bombardování ještě před kampaní sám plánoval.  Jiný z příkladů je oběžník ministerstva obrany, uvádějící důvody, proč by Američané měli zůstat vojensky přítomni ve Vietnamu:

Jako Pentagon Papers je označována událost se zveřejněním zprávy stejného jména (oficiálně však nazvané United States – Vietnam Relations, 1945–1967: A Study Prepared by the Department of Defense – česky "(Zahraniční) vztahy Spojených států a Vietnamu, 1945–1967: Studie připravená ministerstvem obrany (USA)") z dob amerického nasazení ve Vietnamské válce.

五角大楼文件,也称五角大厦文件,即《美国-越南关系,1945-1967:国防部的研究》,是美国国防部对1945-1967年间美国在越南政治军事卷入评估的秘密报告。1971年该文件由丹尼尔·艾尔斯伯格先后泄漏给《纽约时报》与《华盛顿邮报》并刊于头版,引起公众广泛关注。在1996年纽约时报的一篇报道中称,五角大楼文件“说明在除其它一些事项外,约翰逊当局系统性地撒谎,不仅对公众,对国会亦如此。”该文件在2011年6月向公众解密开放。


Charakteristika.

Sloupatkovité jsou vytrvalé byliny a keře se střídavými nebo řidčeji přeslenitými listy bez palistů. Listy jsou často v přízemní růžici. "Donatia" je drobná mechovitá rostlinka vytvářející husté kompaktní polštáře.  Květy jsou jednotlivé nebo v květenstvích různých typů, pravidelné nebo poněkud až silně nepravidelné či souměrné, nejčastěji pětičetné (u rodu "Donatia" kališní i korunní lístky až v počtu 10). Kališní lístky jsou volné nebo srostlé, koruna je volná nebo srostlá. Tyčinky jsou 2 nebo 3. Semeník je spodní, srostlý ze 2 až 3 plodolistů, s 1 až 3 pouzdry. Čnělka je jediná nebo jsou čnělky volné. V každém plodolistu je 1 až mnoho vajíček. Plodem je pukavá nebo řidčeji nepukavá tobolka.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 245 druhů v 6 rodech. Je zastoupena roztroušeně v jihovýchodní Asii, na Srí Lance, v Austrálii, na Novém Zélandu a přilehlých ostrovech a na jihu Jižní Ameriky. Centrum diverzity je v Austrálii.

Ekologické interakce.

Květy sloupatkovitých jsou opylovány hmyzem. U podčeledi "Stylidioideae" jsou tyčinky srostlé s čnělkou v gynostemium. Celý tento komplex je často senzitivní a při pohybech opylovače se vymrští. Tento mechanismus dal sloupatce australský název 'triger plant'.

Taxonomie.

Rod "Donatia" byl ještě v systému APG II publikovaném v roce 2003 řazen v samostatné čeledi "Donatiaceae". V systému APG III je tento rod veden na úrovni podčeledi "Donatioideae". V dřívějších systémech byly obě čeledi řazeny do řádu "Stylidiales" (Tachtadžjan, Dahlgren), případně přímo do řádu zvonkotvaré ("Campanulales", Cronquist).  Čeleď je v současné taxonomii dělena na dvě podčeledi:

Přehled rodů.

"Donatia", "Forstera", "Levenhookia", "Oreostylidium", "Phyllachne", "Stylidium"

Sloupatkovité ("Stylidiaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hvězdnicotvaré ("Asterales"). Jsou to byliny a keře se střídavými či přeslenitými listy a pravidelnými až dvoustranně souměrnými květy. Čeleď zahrnuje téměř 250 druhů v 6 rodech a je rozšířena od tropické Asie po Nový Zéland a v Jižní Americe. Mnohé druhy mají v květech zajímavý nástražný systém zajišťující kontakt s opylovačem.

花柱草科共有5属约240种,分布在澳洲、南美洲南端和热带亚洲,中国只有1属2种—Stylidium 1属2种—花柱草 ("Stylidium uliginosum" Sw.)和狭叶花柱草 ("Stylidium tenellum" Sw.),分布在南岭以南地区。


Popis testování.

Po aplikaci zkušební látky jsou prováděny její odečty, a to 48, 72 a 96 hodin po aplikaci. Testování proto trvá 5 dnů (tedy jeden obvyklý pracovní týden). V pondělí jsou testovací látky (i například 37 různých haptenů najednou) nanášeny na kůži pacienta (obvykle na záda do prostoru mezi lopatkami), ve středu jsou přelepovací náplasti chránící nanesené testovací látky strženy a je proveden první testovací odečet. Další odečty se provádí ještě ve čtvrtek a v pátek. Pokud je pacient na danou testovanou látku alergický, objeví se v místě testů červené svědivé ložisko.  Záda se po celou dobu testování nesmějí umývat ani sprchovat, aby nedošlo k odlepení náplastí. Je proto nevhodné i nadměrné zpocení (například při sportu apod.).  Epikutánně (epidermálně) se testuje pomocí haptenů - hapten není alergen a na rozdíl od něj dokáže do epidermis projít nepoškozeným povrchem kůže. Dále neproniká, a ani nemusí, protože pro účel EDT, tzn. zjištění predispozice organismu k možnosti vzniku komplexu hapten-bílkovina to právě stačí. V případě pozitivní reakce dochází k definované reakci pouze v místě aplikace haptenu. Je třeba rozlišit pouhou iritaci od skutečné lokální pozdní alergické kožní reakce. Hapteny se na intaktní pokožku aplikují umístěné v tzv. komůrkách (tzv. chambers), které bývají k dispozici obvykle po 10, z nichž každá má mít svůj adhezivní rámeček s dobrou okluzí. Komůrky jsou dodávány jako náplasti nejčastěji o 10 komůrkách. Náplasti musí být zcela hypoalergenní. Je třeba také rozlišovat mezi tampony a komůrkami. Hapteny v komůrkách působí izolovaně a tudíž přesně. Nesmí dojít ani k svévolnému uvolnění adheze rámečků komůrek natož k přemístění pozice komůrky, resp. náplasti, v průběhu testování.

Doporučení a omezení před a po absolvováním testu.

Před testem je potřeba provést taková opatření, která zabrání znehodnocení či ovlivnění jeho výsledků. Je třeba týden před testováním vynechat celkově podávané léky proti svědění a alergii. Minimálně týden, lépe však týdny dva, před testováním je nutné vynechat hormonální léky (kortikosteroidy a lokální imunomodulátory). Měsíc před testováním se nesmí užívat celkově podávané kortikosteroidy. Jejich postupné vysazení ovšem musí řídit pouze ošetřující lékař.  Vlastní vyšetření není možné provádět při akutně probíhajícím ekzému. Není jej možné provést ani při opalování na slunci či v soláriích jeden měsíc před testováním, v graviditě či při současně probíhající celkové i lokální imunosupresivní léčbě.  Po testování není možné se po dobu asi 3 až 4 týdnů opalovat, neboť hrozí riziko tzv. fotosenzitivní reakce.

Historie.

S epikutánním testováním se v Československu začalo po druhé světové válce. Pionýry v této oblasti byli prof. Lubor Jirásek (1916–1998), prof. Gustav Lejhanec (1907–1973) a prof. Vlastimil Resl (1906–1986). Na Slovensku se pak o rozšíření testování zasloužil prof. Eugen Hegyi (1917–2011).  Aby ovšem bylo možné testování provádět a správně jeho výsledky interpretovat, bylo nutné zajistit validitu epikutánního testu napříč celou Evropou. V roce 1938 navrhl dánský lékař prof. Poul Bonnevie (1907–1990) první sadu alergenů pro rutinní testování. Roku 1962 byla navržena první evropská standardní sada alergenů a od roku 1967 se o standardizaci testu stará mezinárodní sdružení předních dermatologů v oboru, tzv. International Contact Dermatitis Research Group (ICDRG). V Severní Americe existuje podobná společnost nazývající se North American Contact Dermatitis Group (NACDG).

Epikutánní test (někdy též kožní náplasťový test) je způsob hledání alergenů, kdy je zkušební látka nanášena dermatologem na kůži pacienta („epikutánní“ znamená "na kůži" či "na povrchu kůže").

贴布试验,又名斑贴试验,是一种用来确定是否有特定物质会导致患者过敏性或发炎肌肤。任何人被怀疑有过敏性接触性皮肤炎或过敏性皮炎,需要经过此测试。


Klubová kariéra.

Sánchez začal svou kariéru v mládežnickém týmu "Cobreloa" ve věku 15 let a do A-týmu se dostal po dvou letech. Jeho velkého talentu si všimli skauti Udinese Calcio, klubu italské Serie A. Jako 17letý tam podepsal smlouvu na 3 miliony dolarů. Poté byl ještě uvolněn na hostování do chilského Colo-Colo a argentinského River Plate.  Do Udinese přišel již jako vítěz argentinské a chilské ligy v červnu 2008. Sánchez zažil v Udinese Calcio velký kariérní růst a v sezoně Italské ligy 2010/11 byl jedním z tvůrců čtvrtého místa v Serii A. 27. února 2011 vstřelil Sánchez 4 ze sedmi gólů, které jeho tým uštědřil soupeři z US Città di Palermo při vítězství 7-0, přičemž v utkání odehrál pouze 52 minut. Tímto počinem překonal rekord (v jednotlivém zápasu) chilského hráče v Serii A.

FC Barcelona.

Velkého kariérního zlomu se dočkal 20. července 2011, kdy ho z Udinese Calcio koupila za 26 milionů € španělská FC Barcelona. Alexis se stal prvním chilským hráčem, který kdy za tento klub hrál. Od doby kdy do klubu přišel, vyhrál s ním Supercopa de España 2011 a Superpohár UEFA 2011, přičemž jeho debut se konal při prvním zápase Supercopa de España proti Realu Madrid. První branky se dočkal v utkání s Villarreal CF v Primera División. Jeho klub 10. září 2011 zvítězil 5-0.

Arsenal FC.

V červenci 2014 přestoupil za 35 milionů liber do anglického klubu Arsenal FC. Zde se stal klíčovým hráčem pro mužstvo, Arsenal táhl svými goly a asistencemi.

Manchester United.

Během ledna 2018 přestoupil do dalšího anglického klubu, tentokrát do Manchesteru United.

Inter Milán.

V srpnu 2019 odešel hostovat na jeden rok do milánského Interu, který hradil větší část z jeho platu takřka 400 tisíc liber za týden. Za Inter debutoval proti Udinese při výhře 2:0 ve druhém kole italské ligové soutěže, Serie A. Trenér Antonio Conte jej poslal do hry v 79. minutě a Sánchez málem dokázal skórovat.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Chile Alexis debutoval v zápase proti Švédsku v roce 2006. Prvního reprezentačního gólu se dočkal proti Švýcarsku při prohře 1-2.  S chilskou reprezentací vyhrál jihoamerické mistrovství Copa América 2015, což znamenalo historicky první titul pro Chile.

Osobní život.

Alexisův adoptivní otec José Delaigue zemřel ve věku 75 let na infarkt v červnu 2011.

Statistiky.

Klub.

Aktualizováno 14. 12. 2014

Alexis Alejandro Sánchez Sánchez (* 19. prosince 1988, Tocopilla) je chilský fotbalový útočník či záložník a reprezentant, od ledna 2018 hráč anglického klubu Manchester United. Na kontě má více než 110 zápasů v chilské fotbalové reprezentaci. Momentálně se nachází na hostování v italském klubu Inter Milán.

阿莱克西斯·亚历杭德罗·桑切斯·桑切斯(,1988年-12月19日),是一名智利职业足球员,司职前锋,目前由英超俱乐部曼联外借至意甲俱乐部国际米兰。他的球衣印上自己的名字阿历斯(英语:Alexis)。