Historie.

Na konci 90. let 20. století nastal prudký rozvoj a nasazování bezdrátových sítí. Ze své podstaty bezdrátové sítě poskytují menší nebo žádné soukromí, protože komunikaci lze odposlouchávat kdekoliv v dosahu rádiového signálu, který proniká i skrze pevné překážky. Proto bylo jako součást původního standardu IEEE 802.11 již v roce 1997 schváleno zabezpečení WEP ("Wired Equivalent Privacy"), které mělo poskytnout obdobné zabezpečení, jako má drátová počítačová síť (např. kroucená dvojlinka). Kvůli neúplnosti standardu a dalším vadám v jeho implementaci byl však WEP v srpnu 2001 prolomen, takže pouhým pasivním naslouchání bezdrátového provozu bylo možné vypočítat šifrovací klíč použité šifry RC4.  Dne 23. července 2004 byl jako reakce na prolomení WEP přijat standard IEEE 802.11i. Wi-Fi Alliance však již 31. října 2002 adoptovala část nadcházejícího standardu pod obchodním názvem WPA (Wi-Fi Protected Access). TKIP je též součástí WPA2, ve kterém Wi-Fi Alliance akceptovala zbývající hlavní prvky IEEE 802.11i (tj. CCMP jako náhradu TKIP a šifru AES jako náhradu WEP). WPA používá stejnou šifru RC4, jako prolomený WEP, avšak protokol TKIP měl odstranit jeho slabá místa (zejména slabý inicializační vektor). Protokol TKIP umožňuje bezpečnou výměnu šifrovacích klíčů mezi komunikujícími body nejen na počátku komunikace, ale i v jejím průběhu. Hlavní výhodou TKIP je možnost zachování stávajícího hardwaru (tj. bezdrátových síťových zařízení) vyráběných po roce 1999, která interně zajišťovala šifrování WEP (tj. šifry RC4). Zlepšení zabezpečení tak bylo možné realizovat pouhou aktualizací obslužného software. Na straně klienta (počítače připojujícího se k bezdrátové síti) je nasazen tzv. suplikant (prosebník), což je univerzální démon běžící v pozadí a zajišťující autentizaci klienta a správu šifrovacích klíčů pomocí TKIP. Na přístupových bodech (AP) bezdrátové sítě bylo vylepšení zabezpečení pomocí pouhé softwarové aktualizace možné až pro zařízení vyráběná po roce 2003 z důvodu větší náročnosti na jejich výpočetní výkon nutný pro implementaci TKIP.

Technická specifikace.

Slabinou protokolu WEP (předchůdce protokolu TKIP) je využívání předsdíleného symetrického klíče po dobu celé komunikace všemi účastníky bezdrátové komunikace. Proto v protokolu TKIP došlo k výrazné změně, kdy je pro každý paket používán jiný klíč. Klíč je vytvořen ze základního klíče (zvaného Pairwise Transient Key), MAC adresy přijímající stanice a pořadového čísla rámce. Operace, která provádí sloučení těchto údajů, je navržena tak, aby kladla minimální výkonnostní nároky na stanici či přístupový bod.  Základní klíč je generován při každé asociaci klienta k přístupovému bodu pomocí hashovací algoritmu. Hashování je prováděno nad číslem relace a inicializačním vektorem, který se skládá z náhodných čísel v kryptografii označovaných jako nonce (). Inicializační vektor je vytvářen klientem a přístupovým bodem obdobně jako tomu bývá u MAC adresy. V případě použití autentizace protokolem 802.1X je číslo relace unikátní a je bezpečně přenášeno autentizačním serverem, kde je pro zabezpečení používán předsdílený klíč.  Každý přijatý rámec používá unikátní 48bitové číslo, které je inkrementováno při každém přijetí rámce a je použito jak pro inicializační vektor, tak i pro část základního klíče. Přidáním pořadového čísla ke klíči byla dosažena odlišnost šifrovacího klíče každého paketu, která přispěla k odstranění problému zvaného collision attack, se kterým se potýkal WEP. Pořadové číslo použité i v inicializačním vektoru odstranilo problém možnosti použít opakovaně stejný rámec (tzv. replay attacks), který byl v komunikaci již dříve použit, protože umožňuje rámec s nesprávným pořadovým číslem odmítnout. Integrita rámců je navíc v TKIP chráněna 64bitovým algoritmem MICHAEL.

Bezpečnost.

TKIP používá stejné základní bezpečnostní mechanismy jako WEP a v důsledku toho nebylo dosaženo očekávané bezpečnosti. Kombinace klíčů TKIP protokolu eliminuje WEP key recovery útoky. Nové rozšíření protokolu WPA zapříčinily i nové typy útoků, ale ne v takovém rozsahu jako tomu bylo u WEP.

Beck-Tews útok.

TKIP je zranitelný k útokům typu keystream recovery attack, pokud se povede úspěšně vykonat kód tohoto útoku, tak je dovoleno útočníkovi přenést 7-15 paketů dat. Také byla publikována možnost TKIP-specific útoku, ke kterému dne 8. listopadu 2008 programátoři Martin Beck a Erik Tews uvolnili detaily.  Útok je rozšířením WEP chop-chop attack. Protože WEP využívá kryptograficky nezabezpečený mechanismus kontrolního součtu CRC32, útočník může hádat individuální bajty paketu a přístupový bod (AP) bude podle toho zamítat nesprávné odhady. Ve výsledku útočník docílí toho, že pokud byl odhad úspěšný, tak je to schopen detekovat a následně pokračovat v odhadu zbývajících paketů. U původního chop-chop útoku útočník musel čekat po úspěšném odhadu nejméně 60 sekund před pokračováním útoku. Protože protokol TKIP pokračoval v užíváni kontrolního součtového mechanismu CRC32. Toto omezení je implementováno v rozšíření MIC kód zvaném MICHAEL. Pokud jsou přijaty dva nesprávné MICHAEL MIC kódy v intervalu 60 sekund, tak přístupový bod (AP) změní TKIP session key. Proto tedy bude nutné při útoku Beck-Tews čekat vhodně dlouhou dobu, aby se těmto opatřením předešlo. Odhadovaná doba odhalení 12 bajtů Beck-Tews útoku je okolo 12 min na běžné síti.  Pokud útočník má již přístup k celému šifrovanému paketu, tak pro přijímání čistého textu stejného paketu útočník musí získat přístup k keystremu daného paketu (MIC kód relace). Použitím této informace útočník může zkonstruovat nový paket a přijmout ho na dané síti. K obcházení WPA implementované replay ochrany Beck-Tews útoku využívá Quality of Service (QoS) kanál pro přijetí ARP poisoning útoku, Denial of Service a jiné podobné útoky.  V říjnu roku 2009 Halvorsen udělal další pokrok, povolil útočníkovi vložit velký malicious paket (596 bajtů) během přibližně 18 minut a 25 sekund.

Ohigashi-Morii útok.

Založeno na Beck-Tews útoku. Japonští vědci Toshihiro Ohigashi a Masakatu Morii nahlásili jednodušší a rychlejší implementaci podobného útoku. Základem jsou podobné metody útoků, ale používá se zde man-in-the-middle útok, který nevyžaduje od přístupového bodu povolenou službu QoS.  Stejně jako Beck-Tews útok je útok efektivní proti TKIP a ne proti WPA využívající AES.

Poslední novinky.

ZDNet vyhlásil 18. června 2010, že WEP & TKIP budou brzy zakázány wi-fi zařízeních sdružením Wi-Fi Alliance. Šifrování lze prolomit během hodiny.

TKIP (, jako „tee-kip“) nebo Temporal Key Integrity Protocol je v informatice označení pro zastaralý bezpečnostní protokol v rámci zabezpečení WPA pro bezdrátové sítě Wi-Fi. TKIP je definován standardem IEEE 802.11i a jeho účelem bylo rychlé překlenutí nedostatků šifrování WEP bez nutnosti zásahů do hardware bezdrátových síťových zařízení. Protokol TKIP byl kritizován v další plné verzi standardu 802.11 a není již považován za bezpečný. Místo TKIP a WPA by mělo být používáno zabezpečení WPA2 (s protokolem CCMP a šifrou AES).

临时密钥完整性协议(英文:Temporal Key Integrity Protocol,缩写:TKIP)是一种用于IEEE 802.11无线网络标准中的替代性安全协议,由电气电子工程师学会(IEEE)802.11i任务组和Wi-Fi联盟设计,用以在不需要升级硬件的基础上替代有线等效加密(WEP)协议。由于WEP协议的薄弱造成了数据链路层安全被完全跳过,且由于已经应用的大量按照WEP要求制造的网络硬件急需更新更可靠的安全协议,在此背景下临时密钥完整性协议应运而生。需要注意的是,临时密钥完整性协议自2012年的802.11标准中,已不再视为安全,且即将废弃。


Život.

Roku 515 se Amalaswintha provdala za Eutharicha (asi 480 - 522), ostrogótského šlechtice ze starého amalského rodu, který pocházel z vizigótské Hispánie (dnešní Španělsko) a byl synem Widericha (* asi 450), vnukem Berismunda (* asi 410) a pravnukem krále Thorismunda († po 400).  Eutharich zemřel pravděpodobně již několik let po svatbě a zanechal tak Amalaswinthu samotnou s dvěma dětmi – Athalarichem a Matasunthou (asi 517 – po 550). Po smrti otce, krále Theodoricha Velikého, roku 526, se jeho nástupcem stal Athalarich, ve skutečnosti však vládla právě Amalaswintha jako regentka. Hluboce obdivovala antickou římskou kulturu a svému synovi dala klasické vzdělání, což byl ve společnosti středověkých Gótů čin vskutku neobvyklý a vyvolal také silnou nevoli. Vědoma si své nepopularity, nechala Amalaswintha popravit tři urozené Góty a zároveň začala vyjednávat s Justiniánem I., s vidinou možného přesunu svého sídla i klenotů z Ravenny do Konstantinopole. Smrt jejího syna, krále Athalaricha, roku 534, celou situaci ještě zkomplikovala.  Amalaswintha se nyní stala královnou, což byla pro bojechtivé a mužné Góty role mírně řečeno "nezvyklá", a tak, aby upevnila svou pozici, jmenovala Amalaswintha svého synovce Theodahada (také někdy: Theodad) svým spoluvládcem (nestal se však jejím manželem, jak se někdy mylně uvádí). To ale nebyla dobrá volba, protože Theodahad nechal Amalaswinthu uvěznit (přinejmenším tomu nikterak nebránil) na ostrově Martana na Bolsenském jezeře v Toskánsku. Zde také byla Amalaswintha dne 30. dubna roku 534 nebo 535 zavražděna při koupeli.  Informace o Amalaswintě máme především z dopisů Cassiodora a z kronik historiků Prokopia (asi 500–565 n. l.) a Jordana.  Osudem Amalaswinthy se nechal inspirovat italský dramatik Carlo Goldoni ve své prvotině – stejnojmenné tragédii uvedené roku 1733 v Miláně. Hra však prý zcela propadla a autor ji později spálil.

Amalaswintha, též "Amalasuntha", "Amalasuentha", "Amalasuintha", "Amalswinthe" nebo "Amalasontha" (asi 495 – 30. dubna 534/535) byla královna Ostrogótů v letech 526–534. Byla dcerou ostrogótského krále Theodoricha Velikého.

阿玛拉逊莎(Amalasuntha),又称为:阿玛娜·希莎(Amalasuentha)(公元495年 - 535/534年4月30日)是526年至534年东哥特人女王,狄奥多里克大帝的第三个女儿。


Inspirace Vernamovou šifrou.

Na proudovou šifru může být nahlíženo jako na implementaci neprolomitelné Vernamovy šifry. Tato jednorázová tabulková šifra používá šifrovací klíč zcela náhodných čísel. Šifrovací klíč je kombinován pomocí jednoduché funkce se vstupním textem a tak je vytvořen šifrovaný tvar. Principiální nerozluštitelnost Vernamova konceptu dokázal Claude E. Shannon v roce 1949. Avšak šifrovací klíč musel být (alespoň) o stejné délce jako šifrovaný text a musel být generován úplně náhodně. Systém tak byl velmi těžkopádný, než aby byl zaveden do běžné praxe. Byl používán jen na kritické aplikace.  Proudová šifra využívá mnohem menší klíč, se kterým se lépe pracuje (např. 128bitový). Principem využití tohoto klíče je generování pseudonáhodného proudu bitů (), který nahrazuje původní jednorázový klíč, který musel být dlouhý jako šifrovaný text. Odstranil se tak problém nutnosti existence dlouhého jednorázového klíče, avšak vznikl jiný problém, protože šifrovací klíč je nyní pseudonáhodný, není opravdu náhodný. Tyto systémy na rozdíl od původního Vernamova lze v principu "rozlomit".

Typy proudových šifer.

Proudová šifra generuje pseudonáhodný proud bitů (), který je vytvořen z šifrovacího klíče a šifrovacího algoritmu, takže výstup je závislý na změnách vnitřního stavu šifry. Aby pokaždé nebyla generována stejná posloupnost, což by snižovalo kvalitu šifry, je vnitřní stav navíc modifikován dalším zdrojem, což se může dít dvěma způsoby. Pokud se tak děje nezávisle na vstupním textu nebo zašifrované zprávě, je šifra hodnocena jako "synchronní" proudová šifra. Naproti tomu "samosynchronní" proudová šifra svůj stav mění na základě dat z předešlé části zašifrované zprávy.

Synchronní proudové šifry.

V synchronní proudové šifře je proud pseudonáhodných čísel generován nezávisle na vstupním textu nebo zašifrované zprávě. Potom dojde ke kombinaci vygenerovaných čísel se vstupujícím textem (k zakódování) nebo se šifrovaným textem (k dekódování). Nejběžnější formou kombinace keystreamu a vstupního textu je použití logické funkce XOR, což je označováno jako "binární doplňková proudová šifra".  V synchronní proudové šifře odesilatel a příjemce musí být přesný v krocích rozkódování, aby to bylo úspěšné. Pokud jsou čísla přidána nebo odebrána ze zprávy v průběhu přenosu, synchronizování je ztraceno. K obnově synchronizace různých offsetů se můžeme pokusit systematicky získat správné dešifrování. Další možností je označit si šifrovaný text značkami v pravidelných intervalech při výstupu.  Pokud je číslo porušeno přenosem (přidáním nebo ztrátou) pouze u jedné z číslic v holém textu, je ovlivněno, ale chyba se nešíří do dalších částí zprávy. Tato vlastnost je užitečná. Když je vysoká míra přenosových chyb, způsobuje to menší pravděpodobnost, že by byla chyba zjištěna bez dalších mechanismů. Navíc kvůli této vlastnosti jsou synchronní proudové šifry velmi náchylné k útokům — pokud útočník může vyměnit jedno číslo v šifrovaném textu, mohl by být schopen provést předvídatelné změny na odpovídajícím bitu prostého textu; např. přehodit bit v šifrovaném textu způsobující překlápění v prostém textu.

Samosynchronní proudové šifry.

Jiný přístup používá několik předchozích "N" čísel šifrovaného textu k vypočítání šifrovacího klíče. Podobná schémata jsou známá jako "samosynchronní proudové šifry", "asynchronní proudové šifry" nebo "šifrovaný text automatickým klíčem (CTAK)". Tato myšlenka samosynchronních šifer byla patentována v roce 1946, a má tu výhodu, že příjemce bude automaticky synchronizován s generátorem šifrovacích klíčů po obdržení "N" čísel zašifrovaného textu. Ovlivňuje to jednodušší obnovu, pokud jsou čísla ztracena nebo přidána do zprávy proudu. U jednočíselných chyb je jejich vliv omezen pouze do výše "N" čísel prostého textu.  Příkladem sebesynchronní proudové šifry je bloková šifra v režimu šifrovací zpětné vazby ().

Blokové šifrování otevřené posloupnosti.

Z hlediska požadovaného výsledku, tj. pseudonáhodné posloupnosti bitů nebo bloků, lze v širokém smyslu lze za proudovou šifru považovat blokové šifrování nějaké posloupnosti. V nejjednodušším případě to může být posloupnost za sebou jdoucích čísel (s periodou danou velikostí bloku), kde klíč je první člen posloupnosti. Vhodnější je vygenerovaná posloupnost pseudonáhodných čísel, která má velkou periodu.

Lineární posuvné registry se zpětnou vazbou proudových šifer.

Lineární zpětná vazba posuvných registrů (). Binární proudové šifry jsou často stavěny pomocí lineární zpětné vazby posuvných registrů (LFSR), protože mohou být jednoduše implementovány do hardwaru a lze je snadno matematicky analyzovat. Použití LFSR samo o sobě je však nepostačují k zajištění dobrého zabezpečení. Různé systémy byly navrženy pro zvýšení bezpečnosti LFSR.

Nelineární kombinační metody.

Protože LFSR jsou ze své podstaty lineární, jedna technika pro odstranění linearity je naplnit výstupy několika paralelními LFSR → do nelineární logické funkce "formou kombinačního generátoru". Různé vlastnosti takové "kombinační funkce" jsou rozhodující k zajištění bezpečnosti výsledného systému, například aby se zabránilo srovnávacím útokům.

Generátory ovládané hodinovým vstupem.

Normálně LFSRy fungují pravidelně. První přístup zavádí nelinearitu LFSR, tj. nepravidelnost taktování → kontrolující druhý výstup LFSR. Mezi takové generátory patří stop-and-go generátor, střídavý krokový generátor a komprimační generátor. Střídavý krokový generátor se skládá ze tří lineárních posuvných registrů se zpětnou vazbou, které budeme pro přehlednost nazývat LFSR0, LFSR1 a LFSR2. Výstup jednoho z registrů rozhoduje o tom, který ze zbylých dvou bude používán; například pokud LFSR2 výstup je 0, LFSR0 je synchronní, a pokud výstup je 1, LFSR1 pracuje místo něho (LFSR2). Výstupem exkluzivního ORu jsou poslední bity tvořené LFSR0 a LFSR1. Počáteční stav tří LFSR je klíčem.  Stop-and-go generátor (Beth a Piper, 1984) tvoří dva LFSR. Jeden LFSR je synchronní, pokud výstup druhého je „1“, jinak opakuje svůj předchozí výstup. Tento výstup je pak (v některých verzích) v kombinaci s výstupem třetího LFSR dosahujícího pravidelné úrovně.  Dvě LFSR používají synchronizaci. Pokud je výstup prvního „1“, výstup druhého LFSR se stává výstupem generátoru. Pokud je výstup prvního LFSR „0“, avšak výstup druhého je vyřazen, tak výstupem generátoru není žádný bit. Tento mechanizmus trpí načasováním od druhého generátoru, jelikož rychlost výstupu je variabilní a to způsobem, který závisí na stavu druhého generátoru. Toto může být zmírněno tím, že ukládáme do vyrovnávací paměti na výstupu.

Bezpečnost.

Pro bezpečnost proudové šifry je důležité, aby šifrovací klíč měl velikost periody a musí být nemožné jeho obnovení nebo zjištění vnitřního stavu šifrovacího klíče. Kryptografici také požadují, aby šifrovací klíč byl nepředpojatý a rozdílný tak, aby útočníci rozlišili proud od náhodného šumu. Také aby byl snadno zjistitelný vztah mezi šifrovacími klíči, které odpovídají "souvisejícím klíčům" nebo souvisí s kryptografickými příležitostmi. To by mohlo platit pro všechny klíče, které nejsou slabými klíči, a platí v případě, jestliže útočník může znát nebo vybrat nějaký "jednoduchý text" či "šifrovaný text".  Stejně jako u ostatních útoků v kryptografii, může být proudová šifra napadena "osvědčeně", což znamená, že nejsou nutné běžné způsoby, jak rozluštit šifru, ale naznačují, že šifry mohou mít jiné nedostatky.  Bezpečné použití zabezpečené synchronní proudové šifry vyžaduje, aby člověk nikdy používal stejné šifrovací klíče dvakrát. Aplikační návrháři si musí také uvědomit, že většina proudových šifer neposkytuje "věrohodnost". Soukromé zašifrované zprávy mohou být změněny v průběhu přenosu.  Krátké období proudových šifer bylo praktickým zklamáním. Například 64bit blokové šifry, jako je DES, lze použít ke generování šifrovacího klíče v OFB režimu. Nicméně, když nepoužíváte plnou zpětnou vazbu, výsledný proud má podobu asi 2 bloků v průměru. Pro mnoho aplikací je toto období příliš krátké. Například pokud je šifrování vykonáváno ve výši 8 MB za sekundu, tak při proudovém období 2 se budou bloky opakovat asi po dobu půl hodiny.  Některé aplikace využívající proudovou šifru RC4 jsou napadnutelné kvůli nedostatkům v klíčových nastaveních. RC4 je rutinní, nové aplikace by měly být schopné buď se vyhnout RC4 nebo se ujistěte, že všechny klíče jsou jedinečné a ideálně nesouvisející (např. generované kryptografické hashovací funkce) a že první bajty šifrovacího klíče jsou zahozeny.

Použití v protokolech.

Proudové šifry lze použít jako část řešení v nějakém složitějším protokolu, který zmenšuje nebo odstraňuje jejich nevýhody. Například se proudová šifra používá na krátké úseky, které mají samostatný klíč šifrovaný bezpečnější hierarchicky nadřazenou šifrou. Toto řešení může mít velkou celkovou délku periody a při rozlomení klíče proudové šifry je dešifrován pouze jeden úsek a není přímo narušena bezpečnost sousedních úseků šifry.

Proudová šifra je v kryptografii typ symetrické šifry, kde vstupní datový tok je kombinován (typicky pomocí funkce XOR) s pseudonáhodným proudem bitů () vytvořeným z šifrovacího klíče a šifrovacího algoritmu. Výsledkem je zašifrovaný datový tok ("proud"), který je šifrován neustále se měnící transformací (na rozdíl od blokové šifry, kde je transformace konstantní). Proudové šifry jsou typicky rychlejší než blokové šifry a pro implementaci potřebují jednodušší hardware. Naopak jsou na rozdíl od blokových šifer náchylnější ke kryptoanalytickým útokům, pokud jsou nevhodně implementovány (počáteční stav nesmí být použit dvakrát).

在密码学中,流密码(英语:Stream cipher),又译为串流加密、资料流加密,是一种对称加密算法,加密和解密双方使用相同伪随机加密数据流(pseudo-random stream)作为密钥,明文数据每次与密钥数据流顺次对应加密,得到密文数据流。实践中数据通常是一个位(bit)并用异或(xor)操作加密。


Historie.

Mexická kuchyně má dlouhou tradici, která sahá daleko před dobu objevení Ameriky Evropany. Asi před 10 000 lety byla podle odhadů domestikována kukuřice, jež se stala základní potravinou mezoamerických kultur. V době předhispánské byla strava místních domorodých obyvatel postavena především na zelenině. Kukuřice a chilli se staly základními ingrediencemi jídelníčku mezoamerických kultur. K dalším významným potravinám brzy patřily také jedlé rajče, kakao, avokádo, tykve, opuncie či vanilka, ingredience často spojované také s náboženským kultem boha Chicomecóatla. Mexičtí obyvatelé předkolumbovského období také konzumovali celou řadu masa z například krůty nebo psů xoloitzcuintle, ale také larvy, ještěrky nebo různé druhy ptáků a ryb.  Současná mexická kuchyně se zformovala pod vlivem evropské kolonizace počínaje 16. stoletím. V případě kuchyně se jednalo o míšení vlivů, které znamenalo nejenom uvedení nových gastronomických postupů, ale především nových surovin v souvislostí s takzvanou kolumbovskou výměnou. Mezi významné změny patřilo například uvedení vepřového masa, které má dnes obecně široké využití v mexické kuchyni. S kolonizací bylo do Mexika dále uvedeno také hovězí nebo skopové maso či další druhy obilnin jako například rýže a pšenice, které doplnily místní kukuřici.

Základní suroviny.

Kukuřice je významná surovina pro mexickou kuchyni. Jedná se o tradiční obilninu amerického kontinentu. Ve většině regionů dnešního Mexika se kukuřice hojně využívá, výjimku tvoří severní oblasti Mexika, kde ji zastiňuje pšenice. Základní způsob využití kukuřice v Mexiku je příprava tortill. Nicméně kukuřice je stejně důležitá také pro přípravu tamales, atoles (druh horkého nápoje) nebo "antojitos" (druh snacku). Vedle kukuřice mají svůj význam i další obilniny. K nim patří především pšenice, užívaná také k přípravě tortill. Kromě toho se pšenice hodně užívá k přípravě různých druhů chleba (pan) a sladkého pečiva. Také rýže se hodně používá jako základní ingredience mexické kuchyně. Rýže je často připravována na různý způsob jako je na červeno (se zelenými rajčaty a cibulí), na zeleno s chilli papričkami (chile poblano), na žluto se šafránem nebo ne černo s černými fazolemi atp. Ze zeleniny se často připravují rajče jedlé, různé druhy fazolí, paprik a chilli papriček, avokádo, tykve atp. K základním kořením patří například mleté chilli papričky, oregano, koriandr (včetně natě), merlík, skořice, kakao ale také římský kmín, česnek a cibule.

Regionální diverzita.

Mexická kuchyně je charakteristická regionální růzností. V podstatě každý region Mexika má svá typická jídla. Například region Oaxaca je typický přípravou omáček "mole". Polévka "pozole" charakterizuje oblasti Jalisca nebo Sinaloi. "Carnitas", druh dušeného nebo pečeného vepřového masa, jsou typické pro střední Mexiko. V oblasti Coahuila je populární připravovat různá jídla z kozího masa (cabritas) a "nachos". V Sonoře a Chihuahua jde o typickou polévku zvanou "menudo". Mimo tradiční regionální různosti se v Mexiku vaří také tzv. nová mexická kuchyně, která kombinuje prvky tradiční mexické kuchyně s moderní gastronomii.  "Tacos" je jídlo které se skládá z různě připravených tortillových placek naplněných různými druhy připraveného (pečeného, dušeného) masa a s různými druhy mexických omáček jako je například salsa verde ("zelená omáčka") nebo salsa roja ("červená omáčka"). V Dolní Kalifornii jsou populární tacos s rybou nebo pečeným masem. "Nachos" jsou trojúhelníčky z kukuřičné tortilly pokryté například sýrem čedar, fazolemi, kečupem, masem, majonézou nebo pečeným masem atp. Region Coahuila je také známý přípravou různých druhů grilovaného masa (například kozího). "Burritos" jsou tortillové placky z pšeničné mouky, které se plní například fazolemi a sýrem ale i masem, zeleninou atd. Chihuahua je proslulá místním sýrem (queso Chihuahua) vyrobeným z kravského mléka a oblíbený s "chilli con carne", nebo s quesadillas. "Quesadilla" je tortillová placka vyrobená z pšeničné mouky, která je naplněná gratinovaným sýrem a dalšími ingrediencemi. V hlavním městě se jedná například o salám chorizo, chile jalapeňpos, picadillo (směs mletého masa a koření) nebo brambory.

Příklady typických jídel podle regionů Mexika.

Michoacán de Ocampo: "Carnitas" je druh grilovaného masa - v Michoacánu většinou vepřového podávaného s cibulí, koriandrem, guacamole a s tortillovými plackami. "Tamales" jsou považovány za jedno z jídel předkolumbovského původu. Jedná se o jídlo připravované mimo Mexika také ve Střední Americe nebo Jižní Americe. Jeho základem je kukuřičné těsto ("masa de maís") s vepřovým či kuřecím masem vše zabalené do kukuřičné slupky, upravené v páře tamalery a podávané s červenou nebo zelenou omáčkou či mole. Mole je omáčka z různých koření a ingrediencí jako jsou například rajčata, česnek, kmín, anýz, sezamová sazímka, chili a čokoláda. Nejznámější mexické mole je mole poblano. "Chimichanga" je druh burrita připravený z tortillové placky z pšeničné mouky s různými druhy ingrediencí jako jsou například fazole, rýže, sýr, kuřecí maso nebo různě marinovaná masa. Tortilla se sroluje do taštičky a ofrituje se. Hotová chimichanga se podává například s guacamole, zakysamou smetanou nebo se sýrem. Menudo je tradiční polévka z hovězích drštěk a dále s chile, limetkou, koriandrovou natí a oregánem. Podává se obvykle s tortilloviu plackou. "Burro percherón" je další tradiční jídlo jehož základem je tortillová placka ke které se podávají například fazole, grilované maso, zelenina (např. rajčata) a sýr manchego.

Mexická kuchyně je známa různorodými chutěmi, barevností jídel a množstvím koření a přísad, z nichž mnohé jsou domácího původu. V Mexiku se vyvíjela spojením tisíciletých domorodých kulinářských tradic a evropských prvků od 16. století. Typickými surovinami mexické kuchyně jsou fazole, kukuřice a chilli papričky. V listopadu 2010 byla tradiční mexická kuchyně zařazena na seznam nehmotných památek lidstva UNESCO.

墨西哥菜,是中部美洲印地安菜肴和欧洲菜肴,特别是西班牙菜菜肴的混合,那是16世纪西班牙人征服阿兹特克帝国后添加的新元素。当地的基本食材为玉米、豆类和辣椒等;欧洲人加入了许多食物种类,其中最重要的是驯化动物肉(牛肉、猪肉、鸡肉、绵羊肉、山羊肉)、奶制品(特别是奶酪)和一些蔬菜和香料。


Ovládané společnosti.

Součástí koncernu AGROFERT jsou společnosti sídlící v České republice, na Slovensku, v Německu, v Číně, Polsku, Maďarsku a v Nizozemsku. Společnosti soustředěné v koncernu využívají synergických efektů v rámci celého koncernu, což v praxi znamená řetězec "z pole až na vidličku". Jde o využití synergií od produkce hnojiv a osiva, distribuce zemědělských strojů, přes zpracování produktů zemědělské rostlinné a živočišné výroby v mlýnech, pekárnách, v masokombinátech či mlékárenských závodech, kde jsou vyráběny potraviny pro široký okruh spotřebitelů. Část zemědělské produkce je využita také k výrobě biopaliv. Ta mimo jiné slouží k vlastní spotřebě zemědělských společností koncernu AGROFERT.

Chemický průmysl.

Součástí koncernu je řada chemických firem, mezi něž patří také největší český výrobce dusíkatých hnojiv Lovochemie. Do portfolia společností patří ale i další chemické podniky, mnohdy s velmi dlouhou historií. Obor chemie tvoří 40 % tržeb koncernu. Mezi nejvýznamnější chemické společnosti patří DEZA, Duslo, Lovochemie, Precheza, Synthesia a Fatra. V Německu vlastní AGROFERT chemický podnik SKW Piesteritz.  Na výrobu biopaliv se zaměřují akciové společnosti Preol a Ethanol Energy.

Potravinářský průmysl a zemědělství.

Skupina Agrofert vlastní také řadu zemědělských podniků vzniklých sloučením bývalých zemědělských družstev a část bývalých podniků ZZN. Koncern je také vlastníkem slovenské i české Osevy, významných producentů osiva.  Chov hospodářských zvířat je soustředěn do podniků prvovýrob. Na chov drůbeže se zaměřují Vodňanské kuře, navázané na další podniky skupiny jako Vodňanská drůbež nebo slovenská Hyza. Červené maso je zpracováváno ve firmách Kostelecké uzeniny, Krahulík - Masozávod Krahulčí nebo Kmotr – Masna Kroměříž.  Mléko ze zemědělské výroby míří především do podniků Olma a Mlékárna Hlinsko, pod kterou spadá značka Tatra.  Součástí Agrofertu jsou i mlýny a pekárny soustředěné ve společnosti Penam. Do koncernu také patří druhý největší výrobce zamraženého pečiva v Česku Profrost. Od února 2013 jsou součástí holdingu také německé pekárny Lieken. V Maďarsku patří do skupiny významný výrobce a distributor pečiva Ceres Sütő.

Těžba dřeva.

Na těžbu dřeva a školkařskou činnost se v rámci koncernu zaměřují také firmy Uniles a Wotan Forest. Součástí divize je i společnost Jilos výrobce palet. Správa firem podnikajících v lesním hospodářství je řízena dceřinou firmou Agrofertu AGF Wood, a.s.

Zemědělská technika.

Součástí holdingu jsou také firmy zaměřené na prodej pozemní techniky, zejména zemědělských strojů (Agrotec, Agrotechnic Moravia, BMC, Kvarto a Navos Farm Technic). Provoz stanic technické kontroly zajišťuje firma Intertec.

Média.

Dceřiná společnost holdingu AGF Media, a.s. začala v březnu 2012 vydávat regionální tištěný týdeník "5plus2". Náklad je okolo 1,1 milionu výtisků. Roční výdaje se pohybují kolem 200 milionů korun.  V roce 2012 holding projevil zájem o koupi prodělečné společnosti Centrum Holdings s.r.o., která mj. provozovala informační portály Centrum.cz a Aktuálně.cz, společnost však získalo v dubnu 2013 vydavatelství Economia. V dubnu 2013 holding Agrofert koupil slovenské vydavatelství Ecopress, které vydává mj. tamější Hospodárske noviny.  Do června 2013 se také spekulovalo, že holding koupí vydavatelství Ringier Axel Springer CZ. Místo toho však Agrofert koupil významné vydavatelství MAFRA, ve kterém vycházejí celostátní deníky "Lidové noviny" a "Mladá fronta DNES". To v roce 2014 převzalo i vydávání týdeníku "5plus2", jehož původní vydavatel AGF Media po fúzi se společností MAFRA zanikl.  Koncernu Agrofert také patří první česká hudební televize Óčko.  V listopadu 2013 koupil Agrofert společnost Londa, která vlastní Rádio Impuls, rádio Rock Zone 105,9 a Český Impuls. Spekulace z ledna 2014 hovořily také o tom, že holding zvažuje koupi televize Prima nebo Nova.

Ekonomické výsledky.

V květnu 2020 koncern uvedl, že za rok 2019 dosáhl konsolidovaných tržeb 162 miliard Kč, což bylo o 4,54 miliardy více než v předchozím roce 2018. Konsolidovaný zisk tak za rok 2019 vzrostl zhruba na trojnásobek předchozího (ten činil 1,67 miliardy) a dosáhl 4,48 miliardy Kč. Zlepšení výsledku nastalo díky segmentu chemie, a to po předchozím propadu od roku 2017, takže se v roce 2019 koncern vrátil zhruba na úroveň roku 2017. Zisk před započtením úroků, daní a odpisů (EBITDA) za rok 2019 činil 18,6 miliardy korun oproti 11,7 miliardy z roku 2018.

Kontroverze.

Praktiky Agrofertu mnohdy bývají považovány minimálně za kontroverzní. Konkurenční podniky jsou přebírány násilím, spory jsou řešeny extrémním způsobem. Agro Jevišovice, které pod Agrofert spadá, v květnu 2015 zničilo úrodu (115 ha pšenice a 172 ha kukuřice) svému konkurentovi Bohumírovi Radovi totálním herbicidem Roundup – šlo o pozemkové spory, kdy Rada měl půdu od Jevišovic pronajatou, ale smlouva o pronájmu již podle Jevišovic skončila. Samotné Agro Jevišovice do roku 2011 patřilo Radovi; tvrdí, že prodat Jevišovice Agrofertu ho donutily okolnosti, kdy dodával kuřata Kosteleckým uzeninám (které již v té době také patřily Agrofertu). Kostelec stále, smlouvě navzdory, snižoval výkupní ceny a Radův podnik se dostal do potíží - byl tedy v podstatě systematicky zlikvidován. Kontroverze panují i kolem převzetí Kosteleckých uzenin. Existuje také podezření, že v době, kdy byl Andrej Babiš ministrem financí, Agrofert zneužíval k potlačování konkurence nástroje finanční správy.

Agrotec, kauza manipulovaných státních zakázek na České poště.

Hustopečská společnost Agrotec a.s., součást holdingu Agrofert, byla v červnu roku 2016 spolu s Pavlem Richterem, ředitelem divize Nákladních automobilů Agrotecu, obžalována v souvislosti s kauzou zmanipulovaných zakázek na státní České poště, a to z přečinu zjednání výhody při zadání veřejné zakázky dle §256 odstavec 1 trestního zákoníku. Mělo se jednat o dodávku pneumatik pro poštu přesto, že Agrotec nevyhrál ve vypsané soutěži. Soud započal v srpnu 2016 a byl odročen na konec října 2017. Počátkem prosince 2018 Městský soud v Praze společnost Agrotec i Pavla Richtera nepravomocně zprostil viny. Vrchní soud v Praze však koncem září 2019 rozsudek zrušil a vrátil případ k novému projednání. Koncem února 2020 bylo zahájeno další jednání pražského soudu.

AGROFERT, a.s., je český holdingový konglomerát operující především v odvětvích zemědělství, potravinářství, chemického průmyslu a médií, pod který patří více než 250 dceřiných společností. Většina z nich je v přímém vlastnictví centrály AGROFERT, a.s., menší část portfolia tvoří společnosti, v nichž má mateřská společnost podstatný vliv. Společnosti koncernu AGROFERT působí zejména v regionu střední Evropy: v Česku, na Slovensku, v Německu a v Maďarsku. Dále společnost působí v dalších 18 zemích světa na 4 kontinentech. Konsolidované tržby společností dosáhly v roce 2012 téměř 132,5 miliard Kč. Koncern AGROFERT patří mezi největší firmy v České republice. Zemědělské společnosti koncernu se v České republice starají o více než 100 tisíc hektarů zemědělské půdy (naprostá většina půdy je v nájmu; jde o 1,26 % území České republiky nebo 2,84 % zemědělské půdy v ČR). Společnost do ledna 2014 řídil a do roku 2017 vlastnil Andrej Babiš, který ji kvůli novele zákona o střetu zájmů převedl na dva svěřenské fondy AB private trust I a AB private trust II. K roku 2017 koncern zaměstnával 33 tisíc zaměstnanců, z nich 22 tisíc v ČR.

爱格富集团(Agrofert)是一家捷克综合企业,总部位于布拉格。主营业务包含化工、农业和食品三大领域。业务范围主要涵盖欧盟和中华人民共和国。


Život.

Albert byl mladším synem krále Augusta III. Polského a královny Marie Josefy Habsburské, a kmotrem Alberta Sasko-Kobursko-Gothajského. Přiženil se do Habsburského rodu. Za manžela si jej se svolením své matky, císařovny Marie Terezie, vybrala Marie Kristina Habsbursko-Lotrinská, jeho blízká příbuzná (oba byli pravnoučaty Leopolda I.). Svatba se dne 8. dubna 1766 uskutečnila na zámku Hof východně od Vídně, a to brzy po smrti Mariina otce Františka I. Štěpána Lotrinského. Po něm Albert zdědil těšínské území a titul "Těšínský vévoda". Manželství zůstalo bezdětné a Marie Kristina brzy zemřela na onemocnění žaludku. Po její smrti se Albert již neoženil a věnoval se dobročinnosti (byl svobodným zednářem) a sbírce umění.  Během let 1765 až 1780 byl místodržícím Uherska se sídlem v Prešpurku. Tam se také začal systematicky zajímat o výtvarné umění a budovat svou rozsáhlou uměleckou sbírku. Poté byl do roku 1793 guvernérem Rakouského Nizozemí, kde byl za jeho působení vybudován palác Laken, dnešní sídlo belgické královské rodiny. V první koaliční válce proti Napoleonovi ho rakouský císař jmenoval vrchním říšským polním maršálem. V této hodnosti velel rakouskému vojsku v bitvě u Jemappes 6. listopadu 1792, po níž bylo francouzským vojskem Rakouské Nizozemí dočasně obsazeno.

Mecenáš školství, kultury a umění.

V uherském Mosonmagyaróváru roku 1818 založil vyšší hospodářskou školu, nadlouho nejvýznamnější učiliště svého druhu v říši. Z Hüttelsdorfu do Vídně dal vybudovat vodovod. Ve Vídni přestavěl městský habsburský palác v 1. vídeňském obvodu a pokračoval jako významný mecenáš a sběratel děl výtvarného umění. Shromáždil svá díla v Albertině. Díky kontinuitě akvizic až do současnosti jde pravděpodobně o největší sbírku grafiky a kreseb na světě.

Albert Kazimír August Sasko-Těšínský (11. července 1738 v Moritzburgu u Drážďan – 10. února 1822 ve Vídni) byl těšínský vévoda a německý princ z albertinské větve Wettinů

萨克森的阿尔贝特·卡西米尔·奥古斯特·伊格纳茨·皮乌斯·弗朗茨·克萨韦尔(德语:Albert Kasimir August Ignaz Pius Franz Xaver von Sachsen,1738年7月11日-1822年2月10日),泰申公爵(Herzog von Teschen),是一位来自韦廷家族的德国王子,嫁给了哈布斯堡皇室。他以艺术收藏家的身份闻名于世,并在维也纳创立了阿尔贝蒂娜博物馆,世界上最大、最好的早期大师版画和素描收藏之一。


Dílo.

Colbert začal svou kariéru v Paříži v roce 1983 výrobu dokumentárních filmů o sociálních otázkách. Jeho dokumentární film "Na pokraji - kronika AIDS" ("On the Brink-An AIDS chronicle") byl natáčen v devíti zemích a byl nominován na cenu ACE v roce 1985 v kategorii nejlepší dokumentární film. Mezi další filmové projekty patří "Poslední slova" a "Hledání cesty domů" ("Last Words" a "Finding a Way Home"). Filmová tvorba jej dovedla až k výtvarnému umění fotografie.  První výstava Gregory Colberta "Timewaves" otevřená v roce 1992 v Elysejském paláci ve Švýcarsku vyvolala široký ohlas u kritiků. Dalších deset let Colbert veřejně své umění ani filmy neprezentoval. Místo toho cestoval do takových míst jako Indie, Barma, Srí Lanka, Egypt, Dominikánská republika, Etiopie, Keňa, Tonga, Namibie a Antarktida aby natáčel a fotografoval vzájemné vztahy mezi lidmi a zvířaty.

Popel a sníh.

Od roku 1992 absolvoval více než šedesát takových expedic, spolupracoval s více než 130. druhy zvířat. Hrdinou na fotografii či ve filmu se tak stal například slon, velryba, kapustňák, ibis posvátný, jeřáb, orel královský, sokol, zoborožec, gepard, leopard, pes hyenovitý, karakal, pavián, taurotragus, surikata, gibon, orangutan nebo krokodýl. Z lidí to byli barmští mnichové, tanečnice trance dance, lidé ze San a další domorodé kmeny z celého světa.  V roce 2002 Colbert v italských Benátkách představil své dílo "Popel a sníh".  Dne 9. dubna 2002 otevřel stejnojmennou výstavu obrazů a fotografií v The Globe and Mail. Díky své ploše 12600m patří výstava k jedné z největších „one-man show“ v dějinách Evropy.  Na jaře roku 2005 byla expozice představena v New Yorku v takzvaném Kočovném muzeu (angl. Nomadic Museum), což byla dočasná stavba postavená pro umístění výstavy. "Popel a sníh" s kočovným muzeem pak cestoval do Santa Moniky v roce 2006, Tokia v roce 2007 a Mexico City v roce 2008. Celkem výstava "Popel a sníh" přilákala více než 10 milionů návštěvníků a je nejnavštěvovanější výstavou žijícího umělce v historii. Výstava měla kritický a veřejný ohlas. Časopis "Photo" to komentoval slovy, že "„se narodil nový mistr“". Dílo "Popel a sníh" bylo popisováno jako "„nadobyčejné“" magazínem "the Economist" a jako ""exklusivní... monumentální pro všechny smysly"" časopisem "Wall Street Journal". "Stern" označil vystavené fotografie za ""fascinující"" a "Vanity Fair" označil dílo Gregoryho Colberta jednoduše za ""Best of the Best"". Článek novin "New York Times" od Alana Ridinga z roku 2002 uvedl, že „"síla obrazů pochází spíše než z jejich formální krásy od způsobu, jakým obklopuje diváka jejich náladou... Jsou to zkrátka pohledy do světa, v němž všemu mlčky a trpělivě vládne čas"“.

Ocenění.

Gregory Colbert je držitelem řady ocenění a vyznamenání. V roce 2006 mu byl udělen titul "Nejlepší kurátor roku" od společnosti Lucie Awards. V roce 2007 byl jeho film "Popel a sníh" nominován na speciální cenu na Filmovém festivalu v Benátkách. Naposledy byl jmenován čestným velvyslancem kultury a cestovního ruchu do Mexika.  Kočovné muzeum, mobilní domov výstavy "Popel a sníh", má naplánovanou cestu po celém světě bez konečného místa určení.

Gregory Colbert (* 19. dubna 1960 Toronto, Kanada) je kanadský režisér a fotograf nejznámější svým dílem "Popel a sníh" ("Ashes and Snow") - výstavou fotografických děl a filmů v Kočovném muzeu.

葛雷哥里.柯北(英文:Gregory Colbert,1960年4月19日～)生于加拿大的多伦多。电影导演兼摄影家,以创作结合摄影艺术和电影的展览〈灰与雪〉(Ashes & Snow)而知名。〈灰与雪〉现在安置于游牧美术馆中。


Jména.

Kuo Šou-ťing používal zdvořilostní jméno Žuo-s’ ().

Život.

Mládí.

Kuo Šou-ťing se narodil roku 1231 ve městě Sing-tchaj ležícím v provincii Che-pej. Jména jeho rodičů jsou neznámá, otec zemřel, když byl Kuo ještě dítě a matka ho opustila. Vychovával ho především dědeček Kuo Jung, známý po Číně díky odborným znalostem v celé řadě oborů, od konfucianismu po astronomii, matematiku a hydrauliku.  Kuo se učil vše, co mu děda předkládal a brzy se projevilo jeho výjimečné technické nadání. Už v dětském věku si hrál s předměty, zjišťoval, jak fungují a jak by je mohl změnit, nebo udělat lépe. Ve 14 nebo 15 letech se dostal k plánům vodních hodin, na kterých pracoval jeho děd, pochopil jak fungují a zdokonalil je. Poté začal studovat matematiku, díky níž dosáhl hlubšího porozumění hydraulice i astronomii. Z těchto základů čerpal po celý život.

Dospělost.

Od roku 1251 získal post v místní správě, pracoval na zdokonalení obecního vodovodu, podílel se na opravě mostu. Jeho schopnosti nezůstaly bez povšimnutí. Koncem 50. let prostřednictvím přítele Čang Wen-čchiena, zaměstnaného v mongolské administrativě, získal přístup k chánovi Chubilajovi. Chubilaj si uvědomoval význam vodohospodářských staveb, zavlažování a vodní dopravy pro rozvoj hospodářství a stabilitu říše. Proto Kua pověřil dohledem nad hospodařením s vodou v oblasti mezi Ta-tu (dnešní Peking, tehdejší hlavní město) a Žlutou řekou. Zásobování Pekingu vodou se Kuo rozhodl zajistit z pramenů v horách Šen-šan, 30 km vzdálených. Navrhl a vybudoval soustavu kanálů spojujících řeky v okolí města, která zajistila dostatek vody. V letech 1292–1293 opravil a rozšířil Velký kanál, spojující metropoli s povodím Žluté řeky a řek Chuaj a Jang-c’-ťiang. Po úspěchu tohoto projektu si Chubilaj velmi cenil jeho práce a pověřoval ho dalšími projekty v jiných částech říše. Kuo se stal hlavním vládním expertem na hydrauliku, matematiku a astronomii.  Současně se věnoval konstrukci astronomických přístrojů. Zdokonalil gnómon, zjednodušil sférický astroláb, a používal vodou poháněný astroláb (armillární sféru) zvaný Ling-lung-i. Gnómon vylepšil, aby mohl přesněji stanovit čas. Zkvalitnil postupy měření azimutu a úhlů obecně.  Chubilaj jemu, Čangovi a Wang Sünovi přikázal vypracování přesnějšího kalendáře. Trojice začala výstavbou nové observatoře u Teng-fongu. Po jejím dokončení postavili dalších 26 observatoří po celé Číně, s cílem získat dostatečné množství dat pro výpočty. Roku 1280 Kuo kalendář dokončil, přičemž délku roku vypočetl na 365,2425 dnů, hodnotu lišící se o pouhých 26 sekund od délky používané v současné době. Jeho kalendář užívali Číňané po staletí, kdy měli nejpřesnější kalendář na světě, těsně následovaný gregoriánským kalendářem. Roku 1283 byl Kuo povýšen na ředitele observatoře v Pekingu a roku 1292 se stal hlavou úřadu vodních staveb. Celý život se věnoval rozsáhlým studiím sférické trigonometrie. Po smrti Chubilaje Kuo nadále pracoval ve státní správě. Zemřel roku 1316.  Je po něm pojmenován asteroid 2012 Guo Shou-Jing.

Kuo Šou-ťing (; 1231 Sing-tchaj, Che-pej – 1316) byl čínský astronom a matematik žijící v období vlády dynastie Jüan. Jezuitský misionář Johann Adam Schall von Bell ho prohlašoval za „čínského Tycho Braha“.

郭守敬(1231年-1316年),字若思,邢台人,中国元朝的天文学家、数学家和水利学家。


Národní akademické divadlo opery a baletu (Lvov)

Historie.

Stavba divadla začala v červnu 1897 podle projektu architekta Zigmunta Gorgolewskoho, autora mnoha monumentálních budov v Polsku a Německu.  Pro veřejnost se divadlo otevřelo 4. října 1900 premiérou lyricko-dramatické opery „Janek“ V. Želenského o životě Karpatských horalů. Hlavní část zpíval ukrajinský tenorista Oleksander Myšuha. Slavnostního otevření se zúčastnili umělec H. Semyradskyj, spisovatel H. Sienkiewicz, skladatel J. Paderewski a delegace z různých evropských divadel.

Předválečné období.

Divadlo se jmenovalo Velké městské divadlo a fungovalo do roku 1934, v repertoáru divadla byly například opery „Tannhäuser aneb zápas pěvců na Wartburgu“, „Lohengrin“ a „Prsten Nibelungův“ R. Wagnera, „La traviata“ a „Trubadúr“ G. Verdiho, „Carmen“ G. Bizeta, „Lucie z Lammermooru“ G. Donizettiho, „Faust“ Ch. Gounoda, „Evžen Oněgin“ P. I. Čajkovského, „Boris Godunov“ M. Musorgského a jiné. V roce 1921 se odehrálo první baletní představení – „Labutí jezero“ P. I. Čajkovského.  V roce 1934 se divadlo muselo z finančních důvodů zavřít. V prosinci 1939, se vstupem Západní Ukrajiny do SSSR, bylo z nařízení ministerstva kultury Ukrajiny Velké městské divadlo přejmenováno na Lvovské státní divadlo opery a baletu. Reorganizoval se orchestr, sbor, balet, mezi sólisty se objevila nová jména – jména absolventů Kyjevské, Charkovské a Oděsské konzervatoři. Repertoár divadla se rozšířil o divadla ukrajinských skladatelů – „Poltavanka Natálka“ M. Lysenka nebo „Záporožec za Dunajem“ S. Hulaka-Artemovského.  Během války divadlo stále fungovalo, sezóna 1941–42 byla zahájena operou „Záporožec za Dunajem“, později se hrály opery především italských a německých skladatelů.

Poválečné období.

Po válce se repertoár divadla rozšířil o opery a balet ukrajinských skladatelů – M. Lysenka, M. Verykivského, B. Ljatošynského, A. Kos-Anatolského, M. Skoryka, a také o tvorbu ruských skladatelů – P. I. Čajkovského, M. Rimského-Korsakova a dalších.  V roce 1956, tedy sto let od narození Ivana Franka, bylo divadlu přiděleno jeho jméno. V roce 1961 pak divadlo získalo akademický status.  Na konci sedmdesátých let bylo divadlo kvůli rekonstrukci opět uzavřeno. Zrekonstruovaly se základy a prostory v suterénu, opravil se speciální mechanizmus čtyř „pístů,“ který umožňoval srovnání kulis do jedné roviny. Do výklenků ve foyer byly umístěny busty T. Ševčenka, I. Franka, A. Mickiewicze a A. Puškina, a do výklenků v zrcadlovém sálu busty M. Lysenka, S. Hulaka-Artemovského, M. Mlinky, P. I. Čajkovského od sochařů E. Myska, J. Čajky, J. Sadovského a O. Pyljeva. Obnovené divadlo bylo otevřeno roku 1984.

Období nezávislé Ukrajiny.

V květnu 1999 se divadlo stalo významným objektem 6. setkání prezidentů států střední Evropy ve Lvově. Setkání se zúčastnili: Petar Stojanov (Bulharsko), Emil Constantinescu (Rumunsko), Árpád Göncz (Maďarsko), Thomas Klestil (Rakousko), Milan Kučan (Slovinsko), Václav Havel (Česká republika), Roman Herzog (Německo), Leonid Kučma (Ukrajina) a Aleksander Kwaśniewski (Polsko). Toto historické setkání prezidentů přispělo k druhému obnovení divadla. V témže roce, ve kterém proběhl summit prezidentů střední Evropy, byl za použití moderních materiálů a technologií zrekonstruován interiér i exteriér budovy.  V roce 2000 divadlo oslavilo jubileum 100 let od otevření divadla. Rozhodlo se, že nařízení o přidělení jména Ivana Franka divadlu už „vypršelo“ a divadlo si přisvojilo jméno Solomiji Krušelnycké. 5. října 2005 v zrcadlovém sále před pracovníky divadla tehdejší prezident Ukrajiny, Viktor Juščenko, s přihlédnutím k velkým zásluhám celého divadelního kolektivu, oznámil nejvýznamnějším sólistům a sboru, že byl divadlu přidělen status „národní“.  Světovou premiérou bylo baletní představení "Návrat motýla" a opery "Mojžíš" M. Skoryka, která se konala během návštěvy papeže Jana Pavla II. v roce 2001.  V dubnu 2006 soubor lvovského operního divadla pod vedením hlavního dirigenta Mychajla Dutčaka zahrál operu "La traviata" G. Verdiho v Kataru.  V roce 2009 se lvovské Národní akademické divadlo opery a baletu stalo členem asociace „Opera Europa“.  V prvním desetiletí tohoto tisíciletí byly do zrcadlového sálu divadla umístěny sochařské portréty slavných ukrajinských zpěváků první poloviny 20. století – S. Krušelnycké, A. Myšuhy, M. Mencynského, výborného ukrajinského scénografa a národního umělce Jevhena Lysyka a dirigenta Jaroslava Voščaka.

Budova divadla.

Varhany.

Pro budovu divadla byl vytvořen projekt pro umístění prvních mosazných varhan. Kvůli nim byl nad scénou vybudován soubor několika konzolí, na které v roce 1899 lvovská firma Jana Slivinského varhany namontovala. Nástroj měl jeden manuál a jeden pedál s tak zvanou závěsnou klaviaturou, 9 rejstříků, vzdušnice a mechanickou trakturu. V té době bývaly v Polsku takovéto varhany tradiční součástí operních divadel. V malém positivu byly rejstříky se spoustou velkých píšťal: 16 stop velký Principál, 5 osmistopých rejstříků a čtyřřadová mixtura. Varhany měly silný, intenzivní zvuk a používaly se při představeních, avšak jedna nepříjemnost hru komplikovala: místo pro varhaníka bylo kvůli nevelké konzoli umístěno mezi stroje varhan tak, že varhaník neviděl na dirigenta a aby viděl na scénu, musel by se otočit dozadu. To hudebníkovu práci značně komplikovalo a vytvářelo problémy se zbytkem vystoupení.  V polovině šedesátých let se rozhodlo, že se do divadla převezou varhany z nefunkčního kostela ve městě Boryslav, vyrobené v továrně Rudolfa Haase ve Lvově. Varhany byly umístěny na třetí balkónek zleva od jeviště.  Během jednoho představení byly varhany davem diváků na balkoně vážně poškozeny a přestaly fungovat. Když začala generální oprava operního divadla, restaurování varhan mohlo oddálit znovuotevření divadla ještě o několik let a vyžadovalo nemalé investice, na které ale nebyly peníze, kromě toho varhany bránily zavedení elektroniky pro mechanizaci scény a na balkoně zabíral místo pro diváky. Za nedlouho divadlo dostalo příkaz nástroj demontovat. Ministerstvo kultury SSSR před to bylo postaveno jako před hotovou věc a s rozhodnutím stranických orgánů nic nezmohlo. A tak byly varhany rozebrány a píšťaly odvezeny do sběrny barevných kovů.

Personál divadla.

Na scéně lvovské opery zpívali světově proslulí zpěváci – Alexandr Bandrivskyj, Helena Ruškovska-Zbojinska, Jan Kepura, Janina Korolewicz-Vajdova, Gemma Bellincioni, Mattia Battistini, Ada Sari, a také slavní ukrajinští zpěváci, například A. Myšuha, M. Mencynskyj a Solomija Krušelnycka, jejíž jméno divadlo nese.  Ze slavných sólistů můžeme jmenovat N. Sloboďana.  Roli dirigenta si v divadle vyzkoušeli známí lvovští skladatelé M. Kolessa a A. Soltys.  Dnes se operní sbor skládá z 44 sólistů, 4 stážistů, manažera operního sboru, 5 dirigentů, 3 režisérů, 3 asistentů režie a nápovědy.  Soprán: Ljubov Kačala, Svitlana Mamčur, Natalija Romaňuk, Ljudmyla Savčuk, Marija Chochpohorska, Halina Vilcha, Veronika Kolomiščeva, Vira Koltun, Natalija Kurylciv, Svitlana Razina, Julija Lysenko.  Mezzosoprán: Natalija Ďaďko, Natalija Sloboda, Marija Maščak, Marija Pšenyčka, Teťana Vachnovska, Natalija Velyčko, Jana Vojťuk.  Tenor: Roman Vitošynskyj, Volodymyr Ihnatenko, Aleksij Danylčuk, Oleh Lychač, Vitalij Vojtko, Jurij Hecko, Roman Kovalčuk, Andrij Savka, Roman Trochymuk.  Baryton: Stefan P ́jatnyčko, Igor Kušpler, Anatolij Lypnyk, Stepan Stepan, Andrij Beňuk, Orest Sydir, Vitalij Zahorbenskyj, Petro Radejko, Stepan Tarasovyč, Ruslan Feranc, Jurij Ševčuk.  Bas: Dmytro Kokotko, Aleksandr Hromyš, Vasyl Dudar, Rolan Marčuk, Igor Nazarov, Nazar Pavlenko, Jurij Tryceckyj, Volodymyr Čibisov.  Složení baletního souboru zahrnuje 67 umělců (15 předních sólistů, 15 sólistů, 37 artistů, 8 pomocných artistů, manažer baletního souboru, choreograf, 3 učitelé/trenéři, 2 vedoucí.)  Přední sólisté: Igor Chramov, Vitalij Ryžyj, Jevhenij Světlycja, Oleh Petryk, Serhij Najenko, Mykola Sanžarevskyj, Albina Jekymenko, Chrystyna Trač, Chrystyna Mordzik, Anastasija Isupova, Hanna Surmina.  Sólisté: Aleksij Poťomkin, Julija Jermolenko, Teťana Prokof ́jeva, Jevhenija Koršunova, Tajisija Tarnovska, Viktorija Tkač, Natalija Didyk, Oksana Hryško-Holovanova, Hanna Sapunkova, Zorjana Nazaruk, Aleksandra Belik, Julija Roma, Andrij Bilous, Andrij Mychalicha, Myroslav Melnyk, Serhij Merzljakov, Julija Ušakova.

Divadlo dnes.

Dnes v operním divadle pracuje více než 40 sólistů, baletní soubor (60 umělců), sbor (60 umělců) a symfonický orchestr (90 hudebníků). V repertoáru divadla je 22 oper, 3 operety a asi 20 baletů. Všechny opery se hrají v původní řeči (italsky, francouzsky, rusky nebo polsky). Pro pohodlí diváků je nad jevištěm umístěna elektronická tabule, na které se zobrazují překlady do ukrajinštiny.  V divadle se pořádá Mezinárodní operní festival Solomiji Kryšelnyckoji.  Poslední premiéra: „Jolanta“ P. I. Čajkovského.

Lvovské Národní akademické divadlo opery a baletu Solomiji Krušelnycké () se nachází v centru Lvova na třídě Svobody, č.p. 28.

利沃夫歌剧芭蕾舞剧院 (, "L'vivs'kyi Derzhavnyi akademichnyi teatr Opery ta baletu imeni Solomyiyi Krushel'nyts'koii")位于乌克兰西部城市利沃夫,兴建于1897年到1900年。利沃夫歌剧院最初称为大剧院(;, "Velykyi Mis'kyi Teatr"),1939年苏联政府改为现名。


Obyvatelstvo a sídla.

Žije zde přes 900 000 obyvatel, z toho 55 % v metropolitní oblasti Granady a 11 % na středozemním pobřeží v okolí Motrilu; v těchto dvou oblastech je silný turismus a imigrace, avšak vedle toho je oblasti velmi mnoho malých a odlehlých obcí, na počet nejvíce v Andalusii.

Znak provincie.

Starší verze: "Campo de plata, una granada de su color rajada de gules y tallada de sinople. Bordura componada de León y de Castilla"./Ve stříbře granátové jablko svých barev s červeným středem a zeleným listím. Lem kouskovaný León a Kastilie.  Schváleno na plenárním zasedání 31. května 1969 provinční deputací.  Znak provincie od roku 2008: "en un campo de plata, una granada de gules (rojo), rajada del mismo esmalte (color), tallada y hojada de dos hojas de sinople o verde. Bordura de cuatro compones: cuatro de gules, con un castillo de oro almenado de tres almenas, mazonado de sable (negro) y aclarado de gules, alternados con cuatro de argén, con un león rampante, de gules, linguado del mismo esmalte, uñado de argén y coronado de oro. Dos de los leones aparecen contornados (miran a la izquierda del escudo y no a la derecha como es habitual)"./Ve stříbrném poli s červenou nití přirozené granátové jablko s červenými semínky a zeleným stonkem a listy. Lem z osmi kusů, čtyři stříbrné s červeným skákajícím lvem s červeným jazykem a zlatými spáry a korunou, čtyři červené se zlatými hrad s věžičkami, modrými okny a branou a černými spárami. Vnější zúžený lem černý, na něm stříbrný provazec ze dvou pramenů. Klenot – uzavřená královská koruna.

Provincie Granada je jednou z osmi provincií Andalusie, autonomního společenství na jihu Španělska; zahrnuje hornatá území na jihozápadě Andalusie (nachází se zde část pohoří a národního parku Sierra Nevada s horou Mulhacén, který je s 3482 m nejvyšší horou Iberského poloostrova) a patří k ní krátký úsek pobřeží Středozemního moře.

格拉纳达省()为西班牙南部的一个省份,位于安达鲁西亚自治区的东部。它的周围有马拉加省、科尔多瓦省、哈恩省、阿尔瓦塞特省、穆尔西亚省、阿尔梅里亚省以及地中海。


Přímá a nepřímá stopa.

Uhlíkovou stopu lze rozdělit na přímou a nepřímou.  Přímá (primární) stopa – množství skleníkových plynů vypuštěných bezprostředně při dané aktivitě (při výrobě elektřiny, vytápění, spalování pohonných hmot, atd.).  Nepřímá (sekundární) stopa – množství skleníkových plynů vypuštěných během celého životního cyklu výrobku – od výroby až po případnou likvidaci.

Uhlíková stopa podle odvětví.

Roku 2010 výroba energie a tepla vytvářela čtvrtinu globálních emisí, 24 % zemědělství, lesnictví a další užívání půdy, 21 % průmysl a 14 % doprava.

Energetika.

Neobnovitelný zdroj energie zatěžuje životní prostředí emisemi. Ovšem i obnovitelná energie není bezemisní.  Harmonizovaný rozsah emisí ekvivalentu oxidu uhličitého pro výrobu 1 kWh elektřiny:  Energetický mix zdrojů pro výrobu elektřiny v dané zemi pak rozhoduje, jaká je odpovídající uhlíková stopa.

Zemědělství a lesnictví.

V zemědělství převažují emise z obdělávání půdy (rýžová pole po světě emitují jako 200 uhelných elektráren) a z chování dobytka. Nicméně lesnictví může díky rostlinám vázat více oxidu uhličitého než emitovat. Bhútán tak může celkově více uhlíku vázat než emitovat díky malým emisím a současné rekordní výsadbě lesů. Emise způsobené odlesňováním však mohou převážit. Možnost vázání uhlíku pomocí lesů však závisí na podnebním pásmu. Vlhký tropický podnebný pás umožňuje z dané plochy vázat stromy průměrně čtyřikrát více oxidu uhličitého než umožňuje subpolární podnebí. Z dlouhodobého hlediska je však spalování biomasy či les samotný uhlíkově neutrální. Vysazování lesa ovšem snižuje místní dostupnost vody. Vysadit bilión stromů je nejen prakticky nereálné, ale je ekologicky komplexnějším problémem.

Doprava.

Roku 2016 vytvářel v EU sektor dopravy 27 % emisí CO a to celkem něco přes 1 miliardu tun (2 tuny na obyvatele). Přesné údaje se mění v závislosti na širokém spektru faktorů.

Letecká doprava.

Některé reprezentativní údaje o emisích CO jsou uvedeny v průzkumu LIPASTO z roku 2008 o průměrných přímých emisích (bez radiačního působení ve vysokých nadmořských výškách) dopravních prostředků ve Finsku vyjádřených jako CO na osobu:  Krátké lety (méně než 463 km): 257 g/km  Dlouhé lety: 113 g/km  Velké letadlo Airbus A380 mělo mít emise pouze 75 g/km na pasažéra, ovšem roku 2019 bylo oznámeno ukončení výroby.  Evropská agentura pro bezpečnost letectví, Evropská agentura pro životní prostředí a EUROCONTROL v roce 2019 uvedly, že průměrné emise roku 2017 v Evropě byly 99 g/km (163 miliónů tun celkem, 1643 miliard pasažér-kilometrů).  Sdružení pro přepravu chemických látek v Evropě (ECTA) uvádí, že největší emise pro dopravu jedné tuny způsobuje letecká doprava (602 g/km) a dále pak silniční doprava (62 g/km).

Silniční doprava.

Evropská agentura pro životní prostředí stanovila, že v roce 2011 byla pro veškerou silniční dopravu v Evropě průměrná hodnota emisí CO2 na přepravovanou osobu 109 g/km. V roce 2017 však měla nově prodaná osobní auta průměrně emise 119 g/km. Pokud jsou navíc elektromobily napájené z výrobního energetického mixu Německa, tak mají vyšší emise, než neúspornější auta se spalovacím motorem mimo jiné i kvůli tomu, že emise na výrobu elektromobilu jsou větší než na výrobu auta se spalovacím motorem. Výroba baterie totiž vytváří nepřímé emise. Výroba baterie například s kapacitou 100 kWh produkuje 15 až 20 tun CO. Podle Sdružení Německých dopravních podniků (VDV) jsou emise z přepravy pasažéra autobusovou dopravou přibližně 10 g/km v dopravní špičce a 50 g/km průměrně.  Různé vědecké studie odhadují emise spojené s jedním kilometrem silnic na 1 až 1000 tun CO za rok (přepočteno podle odhadované životnosti). Světová banka uvádí, že podle typu silnice jsou emise spojené s výstavbou jednoho kilometru 90 až 3234 tun CO.

Železniční doprava.

Železniční doprava podle Mezinárodní železniční unie vytváří emise 50 až 300 tun CO na kilometr infrastruktury za rok. Dále uvádí, že přeprava člověka nebo tuny materiálu způsobuje emise 10 až 25 g/km.

Námořní doprava.

Průměrná emise CO na dopravu jedné osoby trajektem se odhaduje na zhruba 120 g/km. Odhaduje se, že lodní doprava 1 tuny emituje 12 g/km při dopravě mělkým mořem, 8 g/km kontejnerová doprava přes hluboké moře a 5 g/km doprava tankery.

Uhlíkové stopy výrobků.

Roku 2017 v EU byly emise CO průměrně rovny 7,3 tuny na osobu za rok, z čehož 1,7 tuny byly emise domácností a 1,3 tuny emise způsobené exportem.  Užití jistého materiálu je zatíženo emisemi. Podle vládních tabulek z roku 2018 pro Velkou Británii jsou některé údaje (faktory) udané v kg CO na kilogram materiálu pro daná použití následující. Ve výrobě má (nový) asfalt 0,04, beton 0,13, dřevo 0,4, papír 0,9, izolace 1,8, plasty 3,1 či kovy 4,3. Z hlediska uložení odpadu je pak faktor uhlíkové stopy skládkováním (bez recyklace) následující: asfalt 0,001, plasty 0,009, oblečení 0,4, organický odpad 0,6, dřevo 0,8 a papír 1. Například mikrotenový sáček o hmotnosti 1 g má tedy emise přibližně 0,003 kg CO, což jsou zanedbatelné emise vůči emisím, které byly vyprodukovány u výrobků do něj ukládaných.  Několik organizací nabízí kalkulačky stop pro veřejné a firemní užití a několik organizací počítá uhlíkové stopy výrobků. Agentura pro ochranu životního prostředí Spojených států amerických se zabývá papírem, plasty (cukrovinkami), sklem, plechovkami, počítači, koberci a pneumatikami.  V březnu 2007 zavedla britská společnost Carbon Trust ve spolupráci s výrobci standard "Carbon Trust Carbon". K září 2019 změřil a certifikoval 28 000 produktů.  Vyhodnocení obalů některých produktů je důležité pro určení jejich uhlíkové stopy. Klíčovou cestou k určení uhlíkové stopy je podívat se na materiály použité k výrobě položky. Například, nápojový karton z džusu je vyroben z aseptické krabice, plechovka je vyrobena z hliníku a některé lahve jsou vyrobeny ze skla nebo plastu. Čím větší je velikost, tím větší je stopa.

Jídlo.

Nízkouhlíková strava je životní styl. Ve studii z roku 2014 byly zjišťovány skutečné diety britských lidí a odhadnuty jejich uhlíkové stopy. Průměrné emise ekvivalentu CO za den byly:  Ve vyspělých zemích se emise spojené s jídlem (včetně ztrát) pohybují přibližně v rozmezí 5 až 9 kg na osobu za den. Potravinový odpad v Severní Americe tvořil roku 2011 celkem 860 kg emisí na osobu, což je přibližně čtyřikrát více než byl průměr pro Subsaharskou Afriku.

Textil.

Emise oděvního průmyslu tvoří přibližně 5 % z celkových emisí, což je více než letecká a námořní doprava dohromady. Přesná uhlíková stopa různých textilií se značně liší podle širokého spektra faktorů. Studie textilní výroby v Evropě naznačují následující stopy emisí ekvivalentu oxidu uhličitého na kilogram textilu v místě nákupu spotřebitelem:  S ohledem na trvanlivost a energii potřebnou k praní a sušení textilních výrobků mají syntetické tkaniny obecně podstatně nižší uhlíkovou stopu než přírodní vlákno.

Uhlíková stopa stavebních materiálů.

Těžba surovin, výroba, doprava, konstrukce, použití a také fáze likvidace stavebních materiálů spotřebovávají značné množství energie, z nichž každá vytváří související uhlíkovou stopu.

Šedá energie.

Pod pojmem „šedá energie“ stojí úhrn toků energie, které se uskutečnily, aby mohl být dodán nějaký materiál.  Je třeba vzít v úvahu zabudovanou energii ve stavebních materiálech spolu s provozní energií, aby se snížila celková spotřeba energie v životním cyklu staveb.  Nahrazení materiálů, které vyžadují značné množství energie k výrobě (jako je beton nebo ocel), za materiály vyžadující malé množství energie k výrobě (jako jsou výrobky ze dřeva), sníží množství energie obsažené v budovách. Na stavbu průměrného domu je třeba asi 20 stromů.  Ocelový rám domu přidá 4,5 tun CO2 do atmosféry, zatím co dřevěný rám domu již absorboval 9,5 tun CO2 z atmosféry.  "Tabulka ze stránky Nazeleno.cz"

Úrovně uhlíkové stopy.

Uhlíkovou stopu lze měřit na různých úrovních – úroveň města, podniku, jednotlivce, produktu, atd.

Městská úroveň.

Všechny uvolněné emise spojené s daným městem (domácnosti, podniky, továrny, atd.). Nezáleží na místě, kde emise vznikly (elektřina může být vyrobena daleko za hranicemi, ale uhlíková stopa je počítána městu).

Podniková úroveň.

Patří sem všechny uvolněné emise spadající do fungování podniku. V současnosti se pro výpočet podnikové uhlíkové stopy používá Protokol o skleníkových plynech (GHG Protocol), který dělí uhlíkovou stopu na tři kategorie: emise kategorie 1 (Scope 1), emise kategorie 2 (Scope 2) a emise kategorie 3 (Scope 3).  Emise kategorie 1 (používá se anglický pojem Scope 1) (přímé emise) – emise, které podnik přímo kontroluje. Např.: emise z kotlů, z aut vlastněných podnikem.  Emise kategorie 2 (Scope 2) (nepřímé z energie) – emise spojené se spotřebou nakupované energie, které nevznikají přímo v podniku, ale jsou důsledkem jeho aktivity.  Emise kategorie 3 (Scope 3) (další nepřímé) – emise, které vznikají jako následek aktivit podniku, které vnikají ze zdrojů nekontrolovaných daným podnikem a nespadají do Scope 2. Např.: služební cesty prostředkem, který podnik nevlastní, ukládání odpadu na skládku.

Produktová úroveň.

Všechny uvolněné emise vzniklé během celého životního cyklu výrobku.

Úroveň jednotlivce.

Zahrnuje emise spojené s životem každého člověka. Hrubý odhad uhlíkové stopy jednotlivce nabízejí různé internetové kalkulačky. Průměrná uhlíková stopa člověka stále roste. V 19. století zanechávali uhlíkovou stopu hlavně lidé z Velké Británie (až 11 tun na obyvatele, přičemž za svět byly emise pod 1,2 tuny na obyvatele), zatímco ve 20. století hlavně v USA (až 22 tun na obyvatele, kdežto světově průměrné byly pod 4,9 tuny).

Uhlíková neutralita a uhlíková kompenzace.

Uhlíková neutralita znamená, že uhlíková stopa produktu/města/jednotlivce/produktu je rovna nule. Při extrémně malých emisích (díky nízké spotřebě opřené o nefosilní zdroje) k ní jde v omezeném měřítku dojít kompenzačními prostředky. Těmi mohou být výsadba stromů nebo koupě tzv. uhlíkové kompenzace (offsetů), což jsou finanční nástroje, které zaručují odčerpání vyprodukovaných emisí (výsadba stromů, odčerpání CO do podzemí). Výsadba stromů je totiž nejefektivnějším způsobem. Uhlíkové reparace, tedy zpětné náhrady škod historicky vypuštěnými emisemi, jsou pro vyspělé zeme jako USA nepřijatelné. Do roku 2050 plánuje být neutrální Evropská unie, ale například i Praha. Pro globální uhlíkovou neutralitu ale nemusejí stačit světové zásoby některých materiálů.

Výpočet uhlíkové stopy.

Uhlíková stopa se udává v gramech, kilogramech nebo tunách CO.  Pro orientační odhad pro jednotlivce je nejjednodušší použít jednu z mnoha internetových kalkulaček.  Výpočty dalších úrovní uhlíkové stopy jsou složitější.

Uhlíková stopa města.

je rozdělena do sektorů a stanovuje se pro každý sektor zvlášť.  Sektory:  Do každého sektoru spadají složky jako energie, doprava, odpady a odpadní vody, využití území, zemědělství.

Kritika.

Snižování emisí a tak uhlíkové stopy se setkává i s kritikou. Cíle snižování jsou také často v rozporu s dalšími cíli ochrany krajiny a životního prostředí. Bude třeba také zajistit udržitelné dodávky minerálů a kovů. Například biopaliva spíše způsobují společnosti problémy. Metaanalýza ukázala, že nejsou propagovány nejúčinnější způsoby (například snižování počtu dětí k redukci přelidnění), ale spíše neefektivní způsoby investování (výměna žárovek za úsporné). Navíc dospělí s dětmi mají větší uhlíkovou stopu než dospělí bez dětí. Malá rychlá opatření pak demotivují občany k podpoře podstatných dlouhodobých opatření.

Uhlíková stopa je suma vypuštěných skleníkových plynů vyjádřená v CO ekvivalentech. Uhlíková stopa se může týkat jedince, výrobku nebo akce. Nejčastěji je ale používána ve spojitosti s výrobky a definuje sumu všech skleníkových plynů, které byly vypuštěny při výrobě daného výrobku. Podobná charakteristika výrobků slouží k výběru toho, jehož výroba má nejmenší dopad na životní prostředí.

碳足迹亦译碳足印,盖指每个人、家庭或每家公司日常释放的温室气体数量(以二氧化碳即的影响为单位),用以衡量人类活动对生态环境的影响。


Popis.

Gorila horská má hustší srst než ostatní gorily s nápadně dlouhými černými chlupy na temeni hlavy a horních končetinách. Naopak na hřbetě jsou chlupy krátké. Samec může měřit více než 170 cm (při rozpětí předních končetin 200–270 cm), ale údajně se člověk setkal i s takovými jedinci, kteří měli kolem dvou metrů. Samice jsou vždy menší, nepřesahují 150 cm. Váha dospělých samců se pohybuje od 150 do 200 kg, samice váží od 70 do 110 kg. V zajetí, kde nemají dostatek pohybu, mohou samci vážit až 300 kg. Zadní končetiny jsou kratší než přední. Samci jsou na hřbetě zbarveni stříbrošedě. Barva očí je hnědá jako u ostatních druhů goril. Při chůzi používají, stejně jako šimpanzi, klouby prstů namísto dlaní. Chodí po čtyřech, i když jsou schopny kráčet vzpřímeně (většinou však neujdou více než několik metrů). Dožít se může pravděpodobně více než 35 nebo 40 let (obdobně jako gorila východní). Miloš Anděra ve své knize "Zvířata v Horách" (2000) uvádí nejvyšší dosažený věk 50–54 let.  Gorily mají s lidmi mnoho společného, možná více, než se předpokládalo. Například sekvenci DNA mají z 98 % identickou s člověkem. Jsou schopni učit se i komunikovat ve znakovém jazyce. Přestože se v mnoha ohledech podobají člověku, krom jiného třeba tvarem lebky, nejsou předchůdci člověka (stejně jako jiní současní hominidé), ale vyvíjejí se zároveň s ním ze společných předků.

Výskyt.

Gorily horské žijí na nepatrném území vysokých sopečnatých pohoří národních parků Virunga (až polovina populace), Mgahinga, Volcanoes a Bwindi, uprostřed Afriky. Nejčastěji obývají deštné pralesy v nadmořské výšce 2220–3500, nebo až 4000 metrů. Navzdory tomu, že tato území leží téměř na rovníku, klesá zde teplota až k bodu mrazu a často se též vyskytují vytrvalé deště a bouře s krupobitím. Před nízkou teplotou je sice chrání hustá srst, nicméně neustálé rozpínání lidí do jejich teritoria je donutilo ustoupit do ještě vyšších oblastí, ve kterých je jejich přežití značně problematické, jelikož jsou gorily náchylné na zápal plic.

Chování, potrava.

Gorily horské žijí v rodinných, obvykle dlouhodobě stálých skupinách, které mívají až 37 členů (průměrně 10–17). Každá taková tlupa se skládá z alespoň jednoho velkého samce, několika samic a skupiny mláďat. Největší samec funguje jako vůdce i ochránce tlupy. Ta se neustále přesouvá na území o rozloze 2–50 km. Jednotlivé tlupy se mohou okrajově překrývat. Během přesunů si obstarávají potravu a staví nová hnízda z trávy a větví, většinou na zemi, kde tráví i většinu času. Zvládnou však šplhat po stromech do výšky až 40 metrů. Hnízdo druhý den opouštějí a pokračují v přesunu. Gorily horské jsou aktivní ve dne. Vstávají za úsvitu a k odpočinku se ukládají večer.  Navzdory své velikosti a síle gorily horské nepatří mezi agresivní tvory. Jsou více zdrženlivé a k potyčkám s lidmi či jinými gorilami dochází jen velmi vzácně, cítí-li, že je jeho tlupa ohrožena. Pro člověka může takové setkání skončit tragicky, jestliže se uchýlí k útěku, neboť tím gorilu vydráždí ještě více. Obecně se doporučuje, aby se člověk pokud možno nezalekl, zůstal nehnutě stát a bude-li reagovat na zastrašující manévry s náznaky útoku pouze odvrácením zraku (nedívat se upřeným pohledem do očí), gorila většinou po chvíli odběhne. Výjimečně může dojít k souboji mezi dvěma dominantními samci z různých tlup. I v takovém případě se střet většinou omezí jen na hlasité projevy, stavění se na zadní končetiny, bušení pěstmi do hrudi či do země, vyhazování větví a trávy do vzduchu nebo výpady, které však nejsou dokončeny.  Gorily horské jsou býložravci a tak jejich dietu tvoří především nízké zelené rostliny, listy, výhonky a v menší míře se živí i ovocem (asi 1,7 % potravy). Jejich strava je bohatá na vodu, takže nepotřebují pít.

Rozmnožování, péče o potomka.

Horské gorily mají mimořádně malou rozmnožovací schopnost, samice rodí mláďata jednou za čtyři roky, nebo ještě později. Gorilí samice dosahují reprodukčního věku ve svých deseti letech, u samců to může být až v patnácti. Zajímavostí je, že se rozmnožovat mohou i nedominantní samci, podíl jimi zplozených potomků je však relativně nízký. Samice je schopna zabřeznout pouze 3 dny v měsíci.  Po téměř devítiměsíční březosti rodí jedno mládě, které není schopné samostatného života. Kojí ho asi jeden rok a zdržuje se s ním v těsné blízkosti dominantního samce. Ačkoliv jsou gorily větší než lidé, jejich mláďata neváží víc než 2 kg, přesto se vyvíjejí rychleji než lidští potomci. Prvních pět měsíců je gorilí mládě v neustálém kontaktu s matkou, na níž je plně závislé. Přibližně jedenkrát za hodinu saje matčino mléko. Po 12 měsících se již mládě odváží vzdálit, ale jen na poměrně krátkou vzdálenost (asi pěti metrů). Souběžně s tím se snižuje četnost kojení, už jen jedenkrát za dvě hodiny. Ve věku 30 měsíců tráví s matkou jen 50 % času. Mezi třetím a šestým rokem života slézá mládě ze hřbetu matky a začíná se pohybovat samostatně. Samec chrání mláďata před agresí ostatních souputníků, obzvláště je brání při potyčce se staršími, dominantnějšími členy. Úmrtnost mláďat je poměrně vysoká, do tří let věku umírá téměř 40 % z nich. Klíčová je adekvátní rodičovská péče.

Výzkum.

Gorila horská byla pro západní svět objevena v roce 1902, kdy německý armádní důstojník Robert von Beringe zastřelil dva kusy na území Virunga v Zairu (dnešní Kongo). Jeden exemplář odeslal zoologovi Paulu Matschiemu, který ho prohlásil za nový poddruh a pojmenoval ho po svém objeviteli "Gorilla beringei beringei." První národní park založil na území Virungy belgický král Albert I. v roce 1925. Podle něho také dostal název Albertův národní park. V roce 1959 zde Američan George Schaller strávil celý rok studiem horských goril. Svá pozorování uveřejnil v přelomové knize "Horská gorila" z roku 1963. V roce 1967 dorazila na Schallerovu konžskou základnu Dian Fosseyová. Po pouhých několika měsících se však musela přesunout kvůli válečnému konfliktu do rwandského národního parku Volcanoes, kde založila výzkumnou stanici. Zdejší oblast, ve které prováděla své výzkumy, pojmenovala Karisoke. Jednalo se o lokaci jednoho z nejdéle probíhajícího výzkumu primátů v historii.  Fosseyová zavedla některé metody používané k identifikaci, stopování a navazování kontaktu s gorilami. V první polovině 70. let byl stanoven odhad, který ve srovnání s Schallerovými daty poprvé ukázal na rychlý úbytek populace v důsledku lidských aktivit. Byla zavedena opatření na ochranu goril, která se však kvůli nedostatečné výbavě strážců parku míjela účinkem. Přelomem se stal útok na Fosseyové tlupu označovanou jako Skupina 4 v Karisoke v roce 1978, při kterém byli zabiti dva dominantní samci, což vyústilo v její rozpad. Samice byly sice přijaty jinými skupinami, samci z těchto skupin však zabili jejich mláďata. Byla tak prokázána stěžejní role dominantních samců pro přežití celého druhu. Smrt dominantního samce totiž způsobuje řetězovou reakci, která má za následek dezintegraci celé skupiny a smrt mláďat. Tato událost byla zaznamenána západními médii a vedla k založení projektu Mountain Gorilla Project, který se stal modelem pro ochranu primátů. Dian Fosseyová byla v zimě roku 1985 zavražděna. Výzkum goril v Karisoke tím neskončil a někteří jedinci z původních skupin byli zkoumáni ještě několik desítek let po její smrti.

Ohrožení a početnost.

Odborníci k roku 2018 odhadují, že žije zhruba 1000 jedinců, z nichž přibližně 60 % je pohlavně zralých (asi 600 goril), a díky ochraně populace vzrůstá. Gorila horská byla dlouho dobu považována za kriticky ohrožený druh, ale od roku 2018 ji Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) řadí mezi ohrožený taxon.  Kromě člověka nemají prakticky žádného nepřítele. Pokoušet jejich sílu nechce ani ta největší šelma, a raději ustoupí.  Za jejich úbytek mohlo, či stále může několik faktorů:

Ochrana.

Ochranou horských goril se zabývá celá řada organizací, např. Světový fond na ochranu přírody. Důležitou úlohu hrají také správy národních parků, které jsou zřizovány jednotlivými zeměmi. Nicméně provoz těchto organizací je finančně velmi náročný a do jisté míry odkázaný na solidaritu dárců či příjmy z turismu. Zde je však nutné dodržovat přísná opatření (např. nebýt při pozorování goril nemocný, využívat pouze služeb oficiálních průvodců, nepřibližovat se na více než 7 metrů, atp.). Výpravy za horskými gorilami nabízejí v rámci poznávacích zájezdů do Afriky také některé cestovní kanceláře v České republice a na Slovensku.

Gorila horská ("Gorilla beringei beringei") je poddruhem gorily východní. Jedná se o druhého největšího primáta na světě. Vyskytuje se pouze na malém území v horské oblasti na pomezí Konžské demokratické republiky, Ugandy a Rwandy.

山地大猩猩("Gorilla beringei beringei")是东部大猩猩两个亚种之一。牠们分类两群:一群在中非维龙加山脉的四个国家公园,包括乌干达西南的姆加新加大猩猩国家公园、卢旺达西北的火山国家公园、刚果民主共和国东部的维龙加国家公园及卡胡兹-别加国家公园。另一群则在乌干达的布恩迪难以穿越的国家公园,有指牠们是属于第三个东部大猩猩亚种,但却没有正式描述。


Životopis.

Narodil se v městečku Millis ve státě Massachusetts v rodině profesora řečnictví Samuela Silase Curryho a jeho ženy Anny Baright Curryové. Od roku 1916 studoval medicínu na Harvardově univerzitě, ale později přešel na studium matematiky. Po dokončení tohoto studia v roce 1920 studoval dva roky elektrotechniku na Massachusettském technologickém institutu a poté se vrátil studovat fyziku na Harvard, kde roku 1924 získal magisterský titul. V té době se započal jeho zájem o matematickou logiku, poté co se seznámil s dílem "Principia Mathematica" autorů Alfreda Northe Whiteheada a Bertranda Russella, v němž se autoři snaží odvodit veškeré matematické pravdy z dobře definovaného souboru axiomů a odvozovacích pravidel zapsaných aparátem symbolické logiky. Curry zůstal na Harvardu a začal pracovat na svém doktorátu v oboru matematika. Zatímco jeho školitel George David Birkhoff jej směřoval k práci na diferenciálních rovnicích, on se dál zajímal stále víc o logiku. V roce 1927, zatímco pracoval jako instruktor na Princetonské univerzitě, objevil práci Mosese Schönfinkela o kombinatorické logice. Schönfinkel v ní předjímal mnohé z jeho vlastního výzkumu. Curry následně přešel na Göttingenskou univerzitu, kde mohl spolupracovat s Heinrichem Behmannem a Paulem Bernaysem, kteří byli obeznámeni s Schönfinkelovou prací. Curryho konzultantem se stal David Hilbert. V roce 1930 obdržel Haskell Brooks Curry titul Ph.D. s disertační prací o kombinatorické logice. V roce 1928 se Curry oženil s Marii Virginií Wheatleyovou. Po dokončení disertační práce se manželé v roce 1929 přestěhovali do univerzitního města State College v Pensylvánii, kde Curry přijal místo na Pennsylvánské státní univerzitě. Setrval zde po následujících 37 let. V období 1931/1932 strávil rok na Chicagské univerzitě v rámci národního výzkumného stipendia a v období 1938/1939 rok v Institutu pro pokročilá studia v Princetonu. Bezprostředně po válce pracoval v letech 1945 až 1946 na projektu ENIAC. V rámci Fulbrightova stipendia spolupracoval s Robertem Feysem v belgické Lovani na zdejší Katolické univerzitě. Po odchodu z Pennsylvánské univerzity v roce 1966 přijal Curry místo na Amsterdamské univerzitě. V roce 1970, po dokončení druhého dílu pojednání o kombinatorické logice, odešel z Amsterdamu a vrátil se do State College v Pensylvánii, kde 1. září 1982 zemřel.

Vědecká práce.

Těžištěm jeho práce bylo dokázat vztahy a souvislosti kombinatorické logiky s matematikou. Ke konci roku 1933 se z korespondence s americkým logikem Johnem Rosserem dozvěděl o Kleene-Rosserově paradoxu. Paradox, rozpracovaný Rosserem a Stephenem Kleenem, prokázal nesoudržnost řady souvisejících formálních systémů včetně lambda kalkulu.  Curry se v podstatě stal zakladatelem kombinatorické logiky, z níž vzešel jeden styl funkcionálního programovacího jazyka. Síla a rozsah kombinatorické logiky jsou dost podobné lambda kalkulu Alonza Churche.  V roce 1947 popsal jeden z prvních programovacích jazyků vyšší úrovně a připravil první popis postupu při převádění obecných aritmetických výrazů do kódu pro jednoadresový počítač.  Přednášel na Harvardu, na Princetonu a v letech 1929–1966 na Pennsylvánské státní univerzitě.  V roce 1942 publikoval Curryho paradox.  V roce 1966 se stal profesorem logiky a její historie a filozofie exaktních věd na Amsterodamské univerzitě. Stal se tak následníkem holandského filozofa a logika Everta Willema Betha.  Curry také psal a učil o matematické logice obecně, jeho učení v této oblasti vyvrcholilo v roce 1963 publikováním "Základů matematické logiky". Jeho oblíbenou filozofií matematiky byl formalismus (viz "Obrysy formalistické filozofie matematiky", v čemž následoval svého mentora Hilberta, avšak jeho dílo svědčí o značné filozofické zvídavosti a o nepředpojatosti vůči intuicionistické logice.

Přínos pro programovací jazyky.

Po tomto logikovi byl pojmenován významný funkcionální programovací jazyk Haskell.  Haskell Curry popsal a poprvé použil princip, který byl po něm nazván curryfikace (anglicky "currying"). Jedná se o rozložení libovolné funkce o dvou argumentech na funkci jednoho argumentu vracející funkci druhého argumentu. Výhodnost této funkce je patrná v případě, že první argument je v řadě výpočtů pevný, zatímco druhý argument může nabývat různých hodnot. Zápis této funkce v jazyku Scheme:  Vyhodnocení této funkce: jedná se o funkci, která bude vracet další funkci jako výsledek své aplikace. Funkce codice_1 má pouze jediný argument. Při aplikaci funkce codice_1 bude vyhodnoceno její tělo, jímž je tento lambda výraz. Jeho vyhodnocením vznikne funkce jednoho argumentu, která bude vrácena jako výsledná hodnota aplikace codice_1.  V případě aplikace codice_4 bude na symbol codice_5 navázána hodnota vzniklá vyhodnocením codice_6. Při vyhodnocování tohoto výrazu dojde k aplikaci uživatelsky definované funkce codice_1 s argumentem codice_8. Při její aplikaci vznikne prostředí "P", jehož předkem bude globální prostředí (protože v něm vznikla codice_1) a ve kterém bude na symbol codice_10 navázána hodnota codice_8. V prostředí "P" bude vyhodnoceno tělo funkce codice_1, to jest výraz codice_13. Jeho vyhodnocením vznikne funkce codice_14, která je vrácena jako výsledek aplikace codice_1. Tím pádem bude po vyhodnocení prvního výrazu na symbol codice_5 navázána funkce codice_14.

Haskell Brooks Curry (12. září 1900 Millis, Massachusetts – 1. září 1982 State College, Pensylvánie) byl americký matematik a logik. Je znám především díky své práci v oboru kombinatorické logiky. Je také autorem Curryho paradoxu a Curryho–Howardova isomorfismu. Jsou po něm pojmenovány tři programovací jazyky: Haskell, Brook a Curry, jakož i technika přeměny funkce v matematice a matematické informatice zvaná "currying".

哈斯凯尔·布鲁克·加里(英语:Haskell Brooks Curry,1900年-9月12日-1982年-9月1日),生于美国马萨诸塞州米里镇,数理逻辑学家,专长于组合子逻辑理论。尽管组合子逻辑的概念始于Moses Schönfinkel的一纸论文,其大部分发展工作是由柯里完成的。柯里也因为他的柯里悖论和柯里-霍华德同构而闻名。


Vrstvy integrace.

Služba SaaS je obvykle webovou aplikací, ke které mohou zákazníci přistupovat přes Internet. Stejně jako ostatní aplikace se SaaS skládá ze tří hlavních vrstev, a to: uživatelské rozhraní, business logika a data. Stejný zdroj ukazuje potřebu integrace SaaS aplikací na příkladu počítání provizí obchodníků. Ta probíhá v aplikaci HRM, ale měla by být podpořena daty o prodejích ze systému CRM. Integrace v takové případě probíhá na všech třech vrstvách.

Datová integrace.

Datová integrace znamená synchronizaci datové základny aplikací. V případě, že aplikace ke svému běhu využívá databázi, představuje datová integrace činnost, ve které se vyberou příslušné záznamy z databáze jedné aplikace a jsou zkopírovány do databáze druhé aplikace.

Procesní integrace.

Procesní integrace má za cíl propojit aplikace z hlediska podnikových procesů. Jakmile skončí jedna činnost, je vykonána činnost druhá. Skončení jednoho procesu spouští proces další. Jedna aplikace může řešit činnosti procesu týkající se vztahy se zákazníky, zatímco druhá pouze činnosti týkající evidence prodejů. Procesní integrace zajišťuje návaznost mezi činnostmi napříč aplikacemi. Pokud by součástí procesu vyřizování objednávek bylo zjištění, zda je zákazník již registrovaný, bylo by úkolem procesní integrace zajistit spojení mezi ERP systémem evidujícím objednávky a CRM aplikací evidující zákazníky, tak aby se zjištění existence zákazníka v CRM provádělo automaticky při každém pokusu o uložení objednávky v ERP.  Skutečná procesní integrace je možná pouze v případě, že se integrované aplikace mají možnost mezi sebou volat, anebo pokud se k integrovaným aplikacím přistupuje přes společné uživatelské rozhraní, či pokud je business logika ošetřena pomocí prostředníka, přes kterého se k aplikaci přistupuje. V opačném případě je procesní integrace pouze integrací datovou. Pokud bychom například chtěli předávat objednávky z CRM do ERP, bylo by třeba v obou databázích vytvořit stejnou tabulku „Objednávka“ a zařídit, aby se jejich obsah synchronizoval.

Integrace uživatelského rozhraní.

Integrace uživatelského rozhraní (UI) je sebe vysvětlující pojem. Je třeba zmínit, že se nemusí vždy jednat o vytvoření jednotného vzhledu zastřešující svoji podobou několik dílčích aplikací. Za integraci uživatelského rozhraní se považuje například i jednotné přihlašování Single Sign On uživatele do integrovaných aplikací.

Způsoby realizace.

IaaS založená na sjednocení API.

API (Application Programming Interface) je rozhraní pro interakci s určitou aplikací. Toto rozhraní definuje, jaké funkce aplikace nabízí k volání zvenčí. Konkrétní podoba API může být různá, u SaaS má většinou podobu webových služeb. Každé rozhraní se dělí na dvě části. [Pec] Signaturu a kontrakt. Signatura obsahuje informace jako je název funkce, typ parametrů či typ návratové hodnoty. Kontrakt říká, jakého rozsahu mají parametry nabývat a další implementační detaily, které je nutné znát pro správné použití funkce. Zatímco signatura je uživateli vždy viditelná, kontrakt mu být dostupný již být nemusí anebo ne v dostatečně podrobné podobě. To mimo jiné postihuje Boomi ve svém dokumentu „Top 10 Common API Pitfalls“. API se navíc v jednotlivých verzích aplikace mění. A samozřejmě platí, že každá aplikace má API jiné.  To je problém, který se IaaS primárně snaží řešit. Svým klientům nabízí provozovatel IaaS jednotné API pro podporované produkty, které zakrývá rozdíly nejen mezi jednotlivými verzemi v rámci jedné aplikace, ale také mezi jednotlivými aplikacemi. Klient potom může přistupovat ke všem podporovaným aplikacím stejným způsobem. Pomocí API je možné řešit integraci datovou a procesní.

IaaS založení na mashups.

Mashups jsou aplikace, které propojí funkcionalitu a data dílčích aplikací [BTW] skrze jejich API a vzájemně je integrují v jednotném uživatelském rozhraní, přičemž nabízí přidanou hodnotu v možnosti definice business pravidel a procesů, čímž umožňují docílit dosáhnout procesní integrace. Poskytovatel takovéto služby nabízí klientovi platformu pro tvorbu, provoz a správu mashup aplikací. Pomocí mashups je možné dosáhnout integrace uživatelského rozhraní a integrace procesní.

IaaS založené na principu extrakce dat z uživatelského rozhraní.

Některé aplikace (typicky webové stránky) žádné veřejné API nenabízejí. Přesto existuje několik možností řešení datové integrace. Jednou možností je manuální kopírování záznamů z uživatelského rozhraní jedné aplikace (okna prohlížeče) například do ERP systému. Nevýhodou tohoto řešení jsou špatné reakce na změny a vysoká chybovost. Další řešení spočívá ve vytvoření API nad aplikací, které bude data získávat extrakcí z jejího uživatelského rozhraní. Klient v takovém případě od poskytovatele dostává přístup k jeho serveru, kde běží aplikace s veřejným API, která na požádání prohledává stránky integrované aplikace a vrací hledaná data.

Poskytovatelé.

Boomi.

Společnost Boomi vznikla v roce 2000 ve Spojených státech. Začátkem listopadu tohoto roku ji koupila firma Dell. Řešení této společnosti nese název „Boomi Atomsphere Integration Cloud“ a klientům poskytuje jednotné API a nástroje pro pohodlnou konfiguraci datové integrace. Jednotné API je reprezentováno Konektory do rozličných aplikací. Jakmile je integrace nakonfigurována a uložena do souboru s názvem „Atom“. Tento soubor je spouštěn podle zvoleného druhu nasazení buď z počítače klienta nebo v rámci Boomi cloudu a provádí vlastní datovou integraci – výběr, kopírování a přesun záznamů mezi databázemi aplikací. [Boo]

CastIron.

Společnost CastIron byla založena v roce 2001 a v květnu tohoto roku byla koupena firmou IBM. Není to čistě cloudová firma, ale vzhledem ke vztahu s IBM nabízí i integrační řešení založená na IBM WebSphere, které mohou běžet mimo cloud. Podobně jako Boomi nabízí API a nástroje, které společně tvoří platformu jménem „CastIron OmniConnect“. Spuštění vlastní integrace je však, na rozdíl od Boomi, na platformě závislé a to se odráží i v možnostech nasazení. Integrační služby společnosti CastIron je možné používat buď jako službu v módu SaaS, v rámci virtuálního stroje v módu IaaS (infrastruktura jako služba), či na fyzickém hardwaru u uživatele. Platforma Omniconnect nabízí také možnost integrace uživatelského rozhraní pomocí mashups. [Cast]

Convertigo.

Convertigo je francouzská firma, která se zabývá výhradně integrací skrze mashups. Pro účel běhu mashups nabízí Convertigo Enterprise Mashup Server (C-EMS) a to buď v rámci cloudu nebo pro instalaci vlastním hardware u uživatele. Kromě provozu mashups a nástrojů na jejich tvorbu a správu nabízí Convertigo také možnost vytvořit API z uživatelského rozhraní aplikace. [Convert]

HubSpan.

Firma HubSpan vznikla v roce 2000 ve Spojených státech. Jejich řešení pro integraci se nazývá „WebSpan SaaS Integration Platform“. Dělí se na dvě základní části. Webspan Connect, která poskytuje datovou integraci a která je poskytována v modelu SaaS. Druhou částí Webspan Process, která řeší komplexní věci jako je propojení článků dodavatelského řetězce. Webspan Connect nabízí jednotné API pro přístup k různým aplikacím, ale jde v tomto ohledu ještě dál. Jednotlivé kontektory jsou specializované na přístup k rozličným druhům záznamů. Existuje speciální konektor na faktury, který je automaticky převádí mezi konvencemi různých systémů. Podobné kontektory existují také na objednávky a zásoby.

Informatica.

Informatica vznikla ve Spojených státech v roce 1993. Z hlediska cloud computingu nabízí kromě datové integrace například také služby archivace dat. Dohromady tak tvoří řešení s názvem „The Informatica Platform“. Toto řešení je dostupné ve všech způsobech odběru cloud computingu, tedy jak SaaS, tak PaaS a IaaS. Je možné jej provozovat i na vlastním hardware klienta.

JamCracker.

Firma JamCracker byla založena v roce 1990. Stejnojmenná aplikace z její dílny, přestože poskytuje společné rozhraní pro různé aplikace, není určena primárně pro datovou integraci obsahu databází. Jejím účelem je integrovat administrativní záležitosti mezi aplikacemi. Jamcracker je určený k tomu, aby se stal jednotným bodem přes který se uživatelé přihlašují do jednotlivých SaaS aplikací, který bude například jednotně řešit správu uživatelských účtů pro všechny aplikace.

Kapow.

Společnost Kapow vznikla v roce 1998 v Dánsku. Nabízí řešení Kapow Katalyst, které umožňuje vytvořit API pro aplikaci, která pro interakci nabízí pouze uživatelské rozhraní (ve formě webové stránky). Tento přístup sama označuje jako "browser-based data integration". Aplikace funguje tak, že uživatel pomocí zvláštního prohlížeče označí, která data z jakých stránek ho zajímají. Postup, jak uživatel data získal, se uloží do entity označované jako Kapow Robot. Od této chvíle může uživatel přistupovat k označeným datům formou funkce veřejného API. Pokaždé, když je funkce API zavolána, spustí se robot, který projde příslušnou webovou stránku a vrátí z ní hledaná data.

SnapLogic.

SnapLogic byla založena v roce 2006 ve společných státech. Nabízí datovou integraci pomocí poskytování sjednoceného API k jednotlivým aplikacím a nástrojům pro provedení integrace pomocí protokolu REST. Připojení do různých aplikací nejsou v terminologii SnapLogic konektory, nýbrž Snapy. Snapy jsou závislé na platformě – bez SnapLogic serveru neběží. SnapLogic server je možné pořídit jako řešení v cloudu anebo jej koupit pro instalaci na vlastním hardware uživatele.

WSO2.

WSO2 je společnost, která nabízí open source řešení WSO2 Mashups as a Service. Jedná se o prostředí pro provoz a vývoj mashup aplikací. Samotný software je na rozdíl od všech předchozích možno stáhnout a používat zdarma. Platí se pouze za podporu a školení. Software je možné nainstalovat na skutečný počítač uživatele anebo do cloudového virtuálního počítače.

Infrastruktura jako služba ("Infrastructure as a service", IaaS) je spolu s PaaS (Platform as a service, platforma jako služba) a populárním SaaS (Software as a service, software jako služba) jedním z distribučních modelů cloud computingu, který nabízí funkcionalitu systémové integrace, čímž umožňuje přenášet data on-demand napříč systémy. Někdy je označován jako jeden z nejméně vyvinutých distribučních modelů. Oproti vlastnictví nebo outsourcingu si zde zákazník pronajímá škálovatelnou infrastrukturu, kde platí za využití informačních technologií, podobně jako za telefon. Platí se zde většinou za množství uložených dat, nebo čas-procesoru. Příjemce většinou nezajímá a ani nemůže zjistit, kde se pronajímaný hardware fyzicky nachází. Poskytovatel IaaS nabízí hardwarové prostředky z vlastního datového centra, obvykle servery a úložné systémy, případně i další doplňkové služby jako bezpečnostní nástroje (firewall), licence či vytvoření kopie infrastruktury. Zároveň je možno nabízet specializovaný hardware pro běh specifických aplikací, kdy dojde k úspoře z rozsahu.

基础设施即服务(英语:Infrastructure as a Service,简称IaaS)是提供消费者处理、储存、网络以及各种基础运算资源,以部署与执行操作系统或应用程序等各种软件。


Fyzikálně - chemické vlastnosti.

Jedná se o temně červenou, v suchém stavu až hnědou pevnou krystalickou látku. Rozpouští se v methanolu, ethanolu, glycerolu, diethyletheru, kyselině sírové a kyselině dusičné. Oxid chromový je velmi silná hygroskopická látka a je proto nutné ho držet v nádobách, které nepropouští vzdušnou vlhkost. Ve vodě se rozpouští za vzniku kyseliny chromové a roztok má tedy kyselou reakci (jedná se o kyselinotvorný oxid). Reaguje proto se zásadami za vzniku příslušných chromanů, například:  Jelikož je oxidační číslo chromu +VI jeho nejvyšší možné, může se pouze redukovat. Stejně jako chromany a dichromany je i oxid chromový velmi silné oxidační činidlo. Už jen při kontaktu s ním se některé organické látky vzněcují, například ethanol. Nad teplotou tání (196 °C) dochází k pozvolnému rozkladu oxidu chromového na oxid chromitý a kyslík podle rovnice:  Pro organismy je oxid chromový vysoce toxický a karcinogenní. Má navíc korozivní účinky. Vysoce nebezpečný je díky těmto vlastnostem hlavně pro životní prostředí a stejně jako chromany a dichromany se odpady s chromem v mocenství +VI nesmí dostat do přírody.

Příprava.

Oxid chromový se získává z koncentrovaných roztoků rozpustných chromanů nebo dichromanů, ke kterým se přidá koncentrovaná kyselina sírová. Ta jako silnější kyselina vytěsní slabší kyselinu chromovou a sama přejde na sůl s kationtem, se kterým byl v roztoku rozpuštěn chroman. Díky nadbytku kyseliny sírové dojde navíc ještě k dehydrataci kyseliny chromové a vznikne tak oxid chromový. Rovnice přípravy:

Využití.

Využívá se zejména v organické syntéze jako oxidační činidlo. Nejčastěji se používá jeho roztok v kyselině octové nebo acetonu pro Jonesovu oxidaci. V těchto oxidacích přemění oxid chromový 1,5 ekvivalentu alkoholu podle níže napsané rovnice na příslušný aldehyd nebo keton (konverze tedy běží z 50%).  Největší množství oxidu chromového se však spotřebují k pochromovávání předmětů. Při pochromovávání pomocí oxidu chromového se musí využívat aditiva, která umožní zdárné proběhnutí procesu, ale zároveň nereagují s oxidem. Oxid reaguje s kadmiem, zinkem a dalšími látkami za vzniku ochranného povrchového filmu chromanů, který poté brání jeho využití v pochromovávání. Oxid chromový používaný pro pochromovávání proto musí mít čistý povrch zbavený ochranných vrstev jiných látek. Princip chromování spočívá ve vytvoření tenké vrstvy chromu na povrchu předmětů a ten je inertní proti působení koroze.

Oxid chromový (chemický vzorec CrO) je jedním z oxidů chromu, který v něm má oxidační číslo VI. Funkčně jej lze označit jako anhydrid kyseliny chromové a je ho tak možné také pojmenovat. Jedná se o červenou až hnědou pevnou látku s velice silnými oxidačními schopnostmi díky kterým je schopna zapalovat při kontaktu některé organické látky. Je vysoce hygroskopická a reakcí s vodou poskytuje kyselinu chromovou, ze které se získává. Je to silně karcinogenní a nebezpečná látka pro životní prostředí. Využívá se v organické syntéze k oxidaci alkoholů na aldehydy a ketony a k pochromovávání předmětů.

三氧化铬(化学式:CrO),通常呈暗红色斜方结晶,可溶于水、醇、硫酸和乙醚,但不溶于丙酮(丙酮遇到三氧化铬会发生剧烈爆炸),容易潮解。溶于水生成铬酸。具强氧化性。三氧化铬、硫酸和丙酮用于将醇氧化为羧酸或酮(Jones氧化反应)。


Biografie.

Původ a mládí.

Anna se narodila jako druhé dítě (první dcera) z patnácti potomků habsburského arcivévody Kartla II. Štýrského a jeho manželky Marie Anny Bavorské, jejími prarodiči z otcovy strany byli Ferdinand I. Habsburský a Anna Jagellonská, z matčiny pak Albrecht V. Bavorský a Anna Habsburská (1528-1590).  Anna vyrůstala obklopena velkou rodinou v láskyplné péči svých rodičů, jež z ní vychovali jednu z nejvzdělanějších dívek své doby; její portréty ukazují, že byla obdařena i nevšedním půvabem. Již v roce 1586 Anna Jagellonská začala hledat nevěstu pro svého synovce Zikmunda III. Vasu. Plán na zasnoubení s Annou nevyšel, neboť byla již zasnoubena s "Jindřichem Lotrinským"; Zikmund se tedy začal ucházet o Kristinu Holstein-Gottorp. Ani toto jeho snažení nevedlo k cíli a když se v roce 1590 dověděl, že Annino zasnoubení bylo zrušeno, začal se o ni ucházet znovu. Cestou do Říma se v Grazu zastavil kardinál Jiří Radziwiłł, který jménem Zikmundovým vedl námluvy.

Královna.

Po původně chladném přijetí a dlouhých jednáních byl nakonec 4. května roku 1592 ve Vídni uzavřen sňatek "per procura" (Zikmunda zastupoval litevský maršálek "Albrecht Radziwiłł"). Vlastní svatba, spojená s Anninou korunovací polskou královnou, se uskutečnila 31. května téhož roku v Krakově. V letech 1593–1594 pobývala Anna s manželem ve Švédsku, kde byla roku 1594 v katedrále v Uppsale korunována švédskou královnou. Švédskou šlechtou byl manželský pár přijat s nedůvěrou, neboť oba byli katolického vyznání, zatímco švédská aristokracie byla luteránská.  Anna si rychle získala oblibu Poláků a především manžela, který si ji ihned zamiloval. Na politické scéně nehrála významnou roli, dávala přednost klidnému životu v rodinném zátiší. Zemřela 10. února roku 1598 ve Varšavě v důsledku krvácení po předčasném porodu. Pochována byla ve wawelské katedrále v Krakově.

Potomci.

Z manželství Anny a Zikmunda vzešlo pět dětí, jediný Vladislav však překonal tehdejší úskalí dětského věku a dožil se dospělosti.  Při porodu posledního syna Anna ve věku 25 let zemřela. Její manžel se sedm let poté, v roce 1605, oženil s její o patnáct let mladší sestrou Konstancí.

Anna Habsburská (16. srpna 1573, Graz – 10. února 1598, Varšava), byla dcera arcivévody Karla II. Štýrského, bratra císaře Maxmiliána II. Habsburského, polská a švédská královna, první žena Zikmunda III. Vasy, matka Vladislava IV. Vasy.

奥地利的安娜(波兰语:',1573年-8月16日-1598年-2月10日)也称哈布斯堡的安娜(波兰语:'),奥地利大公妃,波兰和瑞典王后。


Kariéra.

K jeho prvním úspěchům patřilo vítězství v závodě formule 3 v roce 1969. V březnu roku 1970 poprvé startoval ve formuli 1. V tomto roce bez výrazných úspěchů, ale v následujícím roce 1971 se stal vicemistrem světa. Nestačil pouze na Jackieho Stewarta. I v roce 1973 bojoval o titul mistra světa, tentokrát skončil na třetí pozici, když se před ním umístili Jackie Stewart a Emerson Fittipaldi. V následujících letech jeho kariéra šla strmě dolů. Pokoušel se uspět v týmu Lotus a March. Poté zkoušel šestikolový Tyrrell, také bez výrazných úspěchů.

Tragický ročník.

Počátkem roku 1978 v jeho kariéře sehrál roli manžel pilotky formule 1 "Lelly Lombardiové" hrabě "Zanon", majitel společnosti "Lavazza", jednoho z důležitých sponzorů Lotusu, který tak dlouho naléhal na Colina Chapmana vedoucího stáje Lotus až Ronnieho znovu zaměstnal. Ve smlouvě se však dohodli, že v týmu bude mít pozici číslo 2. Jedničkou byl americký jezdec Mario Andretti. V této sezóně se týmu podařilo postavit bezkonkurenční vůz a tak se Mario Andretti usadil na první pozici a Ronnie plnil podmínky smlouvy a držel se hned za ním, i když bylo často patrné, že by Andrettiho snadno překonal. Do konce sezóny zbývaly tři závody. V neděli 10. září 1978 se startovalo v italské Monze. Závod byl chybně odstartován, protože vozy v zadní části pole ještě nezastavily po dojezdu zahřívacího kola, a tím vlastně měly letmý start a byly rychlejší než vozy před nimi. Tím po startu nastal zmatek a několik vozů havarovalo. Petersonův Lotus narazil v plné rychlosti do svodidel a Vittorio Brambilla nezvládl situaci a narazil do boku Lotusu, kde byla nádrž. Ta se nárazem vznítila. Angličanovi Jamesu Huntovi se podařilo těžce raněného Petersona dostat z vozu a poté se ho ujali lékaři. Jeho zranění bylo však natolik vážné, že druhý den 11. září brzy ráno v nemocnici v Miláně zemřel na plicní embolii.  Během své kariéry desetkrát vyhrál velkou cenu, nasbíral 206 bodů, čtrnáctkrát vyhrál pole position a devětkrát měl nejrychlejší čas.

Ronnie Peterson ("ˈrɔni ˈpɛtɛʂon") (14. února 1944 Örebro, Švédsko – 11. září 1978 Milán, Itálie) byl švédský automobilový závodník, pilot formule 1.

本特·罗尼·彼得森(,,1944年-2月14日-1978年-9月11日),是一位瑞典赛车手。以绰号「SuperSwede」知名,他是两届的国际汽车联盟一级方程序世界车手锦标赛车手亚军。