Písmo.

Pro zápis jazyka se používala výhradně cyrilice. Literární památky psané hlaholicí na území Kyjevské Rusi nalezeny nebyly, dochovaly se však hlaholské graffiti a jejich zlomky (např. v novgorodském chrámu sv. Sofie).  Cyrilice vznikala postupně z řecké alfabety doplňováním hlásek, které byly řečtině cizí. Rozšiřování abecedy probíhalo v několika krocích – nejprve do ní byla zahrnuta písmena "б ж ш", posléze "ѕ ц ч", a nakonec "ъ ѣ ѫ ѭ ю ѧ". Nová souhláska zaujímala zpravidla místo před foneticky nejbližší souhláskou a samohláska byla přidávána na konec abecedy. V dalším vývoji pak docházelo k vypouštění řeckých písmen nemajících v slovanské řeči přímý protějšek.  Nejstarší dochovaná varianta cyrilské abecedy se nachází na stěně kyjevského chrámu sv. Sofie a pochází z 11. stol. Má celkem 27 písmen, jejichž pořadí přesně odpovídá řecké abecedě ("а б в г д є ж з и ѳ ı к л м н ѯ о п р с т у ф х ш щ ѡ"). Zajímavé je, že řecké písmeno "ψ" zde bylo přehodnoceno jako "щ" a grafém "у" ještě není zaměněn ligaturou "ѹ".  Slova se v zápisu obvykle neoddělují. V závislosti na období vzniku a účelu textu se rozlišují tři grafické systémy:  Nejstarším dochovaným záznamem ruského jazyka je Gnězdovský nápis, který lze datovat do 10. stol. Jedná se o na džbánu vyrytý cyrilský nápis "горѹхща", jehož čtení i interpretace je dodnes předmětem sporů. Podle některých badatelů jde o hořčici či hořlavinu, podle jiných o jméno vlastníka. Tento nález svědčí o tom, že písmo na Rusi od počátku nacházelo mnohostranné využití.

Hláskosloví.

V raném období se zachovává praslovanský zákon otevřených slabik, který umožňuje existenci pouze těch slabik, které jsou zakončeny samohláskou.  Uvedený zákon dal vzniknout tzv. plnohlasí, tj. změně "*or, *ol, *er, *el" → "oro, olo, ere, olo" v pozici mezi souhláskami (psl. "*korva" → strus. "корова"). Během raného období se plnohlasí na velké části území ještě nestačilo plně zformovat. Pozdní vznik plnohlasí dnes připomínají především nářeční slova, přičemž některá se dokázala prosadit i ve spisovném jazyce (srov. rus. "по́лымя").  V pozici před souhláskou tento zákon působil změnu náslovného "*or, *ol" s intonací akutovou → "ra, la" (psl. "*òrdlo" → strus. "ра́ло"), zatímco "*or, *ol" s intonací cirkumflexovou → "ro, lo" (psl. "*ȍlkъtь" → strus. "ˉлокъть").

Souhlásky.

Ve východoslovanské oblasti se vyvinulo temné /ɫ/, o jehož existenci svědčí změna kvality samohlásky ve skupině "*TьlT" → "TъlT" a podobně motivovaný rozvoj plnohlasí "*TelT" → "*TolT" → "ToloT". Mezi souhláskami chyběl zvuk /f/, který se objevoval pouze v slovech cizího původu a ve výslovnosti byl zaměňován za /p/ nebo /x/. Obdobně bylo labiodentální /v/ ve výpůjčkách často nahrazováno hláskou /b/.  Zpočátku se souhlásky rozlišovaly tvrdé, měkké a poloměkké. Poloměkce se vyslovovaly původní tvrdé souhlásky před předními samohláskami. V průběhu 11. stol. došlo ke splynutí poloměkkých souhlásek s měkkými.  Historicky tvrdé byly veláry /k/, /g/, /x/, alveoláry /t/ a /d/, jejichž změkčené protějšky podlehly změně "*tj", "*dj" → /č/, /ž/, a labiály /p/, /b/, /w/, /m/, u jejichž měkkých variant se objevilo tzv. epentetické /l'/: "*pj", "*bj", "*vj", "*mj" → "pľ", "bľ", "vľ", "mľ". Měkké bez tvrdého protějšku byly souhlásky /š'/, /ž'/, /č'/, /c'/ a /j/. Párovou měkkostí byly spjaty alveoláry /s/ – /s'/, /z/ – /z'/, /n/ – /n'/, /ɫ/ – /l'/ a /r/ – /r'/.  Systém souhlásek staroruského jazyka 11. stol. lze rekonstruovat následovně:  1 Na jihu se z raženého ražené /g/ vyvinulo frikativní /ɣ/. Tato odlišnost je zároveň jedním z nejstarších dialektálních rysů výchoslovanských nářečí.  2 Tato výslovnost se zachovala ve skupině /žd͡ž'/, zachycené v písmu jako "жч".

Samohlásky.

Podstatnou fonologickou inovací jazyka byl zánik opozice krátkých a dlouhých samohlásek. Kdy přesně kvantitativní rozdíly mezi samohláskami zanikly, není zcela známo. V pozdním období však již neexistují žádné věrohodné doklady existence této opozice.  V předhistorickém období zanikly nosovky, které nabyly nové hláskové kvality "ѫ" /ǫ/ → /u/, "ѧ" /ę/ → /ä/. Už v nejstarších východoslovanských literárních památkách je tak běžná záměna písmen "ѫ" a "ѹ" resp. "ѧ" a "ıа". U omezené skupiny slov proběhla změna náslovného "*(j)e" → "о" (psl. "*jezero" → strus. "озєро"). Tento děj zasáhl také vlastní jména cizího původu (stsev. "Helga" → strus. "Ольга").  Praslovanské samohlásky "*y", "*ъ" resp. "*i", "*ь" v těsné blízkosti hlásky "-j-" splynuly a vytvořily tzv. napjaté jery "*ъ̂", "*ь̂", které se v staroruských dialektech dále vyvíjely různým způsobem:  Změkčení poloměkkých souhlásek způsobilo těsné sblížení barvy souhlásky a samohlásky v rámci slabiky. Protiklad předního a nepředního místa artikulace samohlásek dal vzniknout opozici předních a nepředních slabik typu: "*ťi ~ *ty, *ťü ~ *tu, *tě ~ *to, *ťь ~ *tъ, *ťä ~ *ta".  Inventář samohlásek staroruského jazyka 11. stol. a odpovídající grafémy knižního typu lze rekonstruovat takto:  1 Na výslovnost blízkou k /i/ a /u/ ukazují baltofinské výpůjčky (strus. "крьстъ" → fin. "risti"; strus. "бълванъ" → fin. "pulvana"). Na přelomu raného a pozdního období dochází k vokalizaci jerů. Podle tradičního schématu se mění sudé jery "ъ" → /o/ resp. "ь" → /e/.  2 Realizace písmene jať "ѣ" byla úzká /ê/ na většině východoslovanského území. Počínaje pozdním obdobím se v některých dialektech dále zúžila na /i/. V části severozápadních dialektů naopak existovala široká realizace /ä/, která se odráží v baltofinských přejímkách (strus. "грѣхъ" → fin. "räähka") a v moderních ruských nářečích (např. "яла" „jedla“, "кяп" „cep“).  3 V pozdním období se /o/ pod autonomním přízvukem či v zavřené slabice úží v /ô/. V dobových literárních památkách se tato hláska zapisuje pomocí písmene omega "ѡ".

Vývoj hláskosloví.

Nejdůležitější fonetické změny v jazyce jsou uvedeny chronologicky níže:  1 Je možné, že na jihu a severozápadě Rusi existovaly dialekty, jimž se změkčení vyhnulo.  2 Akání se rozšířilo pouze na území dnešního Běloruska, jižního Ruska a severní Ukrajiny.

Přízvuk.

Systém přízvuků rané fáze staroruštiny byl do značné míry podobný systému praslovanskému, který rozlišoval tři slabičné intonace ("akut, neoakut, cirkumflex"). Na rozdíl od praslovanštiny však na východoslovanské půdě neexistovala fonologická opozice akut–neoakut a systém tak rozlišoval autonomní přízvuk na místě akutu i neoakutu a automatický přízvuk odpovídající cirkumflexu.  Z fonologického hlediska spadaly všechny plnovýznamové slovní tvary do dvou kategorií. Rozlišovala se tzv. ortotona, provázená autonomním přízvukem, spjatým neodlučitelně s jednou ze slabik (např. "головá, бъıлá"), a enklinomena, která vlastní přízvuk neměla a v izolované pozici nabývala určitého prozodického zesílení na první slabice. Taková realizace fonetického slova se od autonomního přízvuku na první slabice lišila a označuje se jako automatický přízvuk (např. "ˉголовѹ, ˉбъıло").  Kmeny ohebných slov lze v souvislosti s výše uvedeným rozdělit na tři akcentuační paradigmata:  (a) - Slova mají pouze ortotonické tvary se stálým přízvukem na kmeni, který si zachovává svou pozici zpravidla i v odvozených slovech:  (b) - Slova mají ortotonické tvary na první slabice koncovky nebo na poslední slabice kmene (došlo-li k couvnutí přízvuku z lichého jeru či nepočátečního vokálu s cirkumflexovou intonací):  (c) - Některé tvary jsou ortotonické, jiné patří mezi enklinomena. V tomto případě je rozhodující dominance jednotlivých morfů:  Zánik rozdílnosti autonomního a automatického přízvuku vedl ke vzniku jediného dynamického přízvuku, který známe ze současných východoslovanských jazyků. Z původních enklinomen se staly tvary s přízvukem na první slabice fonetického slova (např. "ˉнє бъıло → нє́ бъıло"). V jakém období tato změna nastala není přesně známo. Předpokládá se, že neproběhla současně na celém území a časově nebyla příliš vzdálena od zániku jerů. Z druhé strany je tato změna vymezena vznikem akání, v němž už se původní rozdíly mezi přízvuky neodráží.

Tvarosloví a skladba.

Jména a slovesa mají společnou kategorii gramatického čísla ("singulár, duál, plurál"). Oproti moderním východoslovanským jazykům se běžně užívá dvojného čísla, které mizí teprve počátkem pozdního období.

Podstatná jména.

Stará ruština rozeznává trojí rod ("maskulinum, femininum, neutrum") a 7 mluvnických pádů ("nominativ, genitiv, dativ, akuzativ, vokativ, lokativ, instrumentál").  Při skloňování se dále uplatňuje zakončení kmene, označované na etymologickém základě podle starých indoevropských kmenů ("ā-kmeny, o-kmeny, u-kmeny, i-kmeny, konsonantické kmeny"). Přehled deklinačních typů substantiv je uveden v tabulce:  Pro toponyma je příznačné užívání bezpředložkového lokativu ve významu setrvávání uvnitř a bezpředložkového dativu s významem pohybu dovnitř (např. "Къıєвъ → Къıєвѣ" „v Kyjevě“ × "Къıєвѹ" „do Kyjeva“). Předložkové vazby se od počátku vyskytují pouze u ā-kmenů (např. "Рѹса → въ Рѹсѣ" × "въ Рѹсѹ"):  Jména hromadná označující skupinu lidí (např. "рѹсь, господа, братьѧ, дрѹжина") se s přísudkem shodují zpravidla "ad sensum" (přísudek stojí v plurálu):

Přídavná jména.

Výrazné zjednodušení distribuce přídavných jmen mezi jednotlivé deklinační typy proběhlo už v praslovanštině. Přídavná jména náleží pouze skupině původních o-kmenů a ā-kmenů, při jejichž tvoření se uplatňuje výhradně hledisko rodu.  Tvary adjektiv se rozlišují složené a jmenné. Jejich významový rozdíl se však již na počátku písemnictví začal stírat.

Zájmena.

Staroruská zájmena se dělí na 2 velké skupiny – bezrodá, která nerozlišují rod, a rodová, rozlišující trojí rod.

Číslovky.

Podle významu a užití lze číslovky staré ruštiny rozdělit na základní, řadové, druhové a násobné. Často se zapisují pomocí cyrilských písmen opatřených titlem.

Slovesa.

Z hlediska morfologie rozlišují slovesa kmen prézentní a infinitivní. Prézentní kmen končí vždy souhláskou a kromě prézenta se od něj tvoří přechodník přítomný a imperativ. Ostatní tvary jsou tvořeny od kmene infinitivního, který může být zakončen souhláskou nebo (častěji) samohláskou.  Podle prézentního kmene se slovesa dělí na atematická a tematická. U atematických sloves jsou koncovky prézentu připojeny bezprostředně ke kořeni. Ostatní slovesa jsou tematická, tj. mají kmenotvornou příponu.

Prézens.

Význam prézentu je těsně svázán s problematikou vidu. V staroruštině již samotné rozlišování dokonavého a nedokonavého vidu prokazatelně existovalo, ačkoli zatím nemělo tak všeobecnou povahu, jako v současném jazyce. Mnohá slovesa (především bezpředponová) tak byla obouvidová a čistě vidové dvojice se nacházely teprve v procesu tvoření.  Nejstarším způsobem tvoření dokonavého vidu byla prefixace, při které dávala předpona slovesu nový význam či významový odstín (např. "казати" → "съказати"). Odvozování sekundárních imperfektiv se provádělo nejčastěji příponou "-ъva-" (např. "съказати" → "съказъвати"). Sekundární imperfektiva na "-jati" pak byla tvořena od imperfekta sloves na "-iti" (např. "промъıслити" → "промъıшлѧти").

Minulé časy.

Organizace a funkce systému staroruských minulých časů není v úplnosti jasná a jejím nejdiskutovanějším problémem je, jakého postavení nabyly prosté minulé časy – aorist a imperfektum. V 11.–13. stol je na Rusi možné předpokládat stav, kdy aorist sice chybí v hovorovém jazyce, ale běžně se používá v knižním stylu a mluvčí mu bez obtíží rozumějí. Tento stav později zaniká v souvislosti s tím, jak mizí pasivní znalost aoristu. Týž vývoj, avšak dříve završený, lze předpokládat i pro imperfektum.

Imperativ.

Tvary imperativu se tvoří od prézentního kmene. Příponou "-ě-", se tvoří imperativ od sloves I. časování s kmenem zakončeným na tvrdou souhlásku. Přípona "-i-" se používá u sloves II. časování a sloves I. časování, jejichž kmen je zakončen měkkou souhláskou. Diftongický původ těchto přípon způsobuje změnu kmene zakončeného velárou "-k-,-g-,-ch-" → "-c-,-z-,-s-" (např. "pomogu" → "pomozi").  Pro jednotné číslo obvykle existuje jeden společný tvar na "-i". Pouze několik málo sloves (zvl. atematických) si zde uchovává zvláštní tvar imperativu na "-(ž)ь".  1 Koncové "-i" odpadá od kmenů zakončených na "-j-" nejpozději počátkem 12. stol. Není-li pod přízvukem, začíná koncem tohoto stol. odpadat i jinde.

Participiální tvary.

Tvary přechodníků jsou považovány za nesklonné a shodují se s řídícím jménem v čísle a rodě. Koncem raného období však dochází k oslabování shody a v pozdním období zůstává pouze tvar sg. m. pro všechny osoby i čísla.  Od uvedených participiálních tvarů lze tvořit přídavná jména slovesná (např. "мога → могѹчии, бъıвъ → бъıвъшии, дѣланъ → дѣланъıи").

Slovosled.

Přívlastek.

Přívlastek může zaujímat postavení jak před řídícím jménem, tak za ním. Vznik případné mnohoznačnosti je přitom výrazně omezen pravidly tzv. opakování předložek, podle nichž se předložka opakuje před všemi shodnými přívlastky, ale nikdy se jí neužívá po přívlastku v kontaktní prepozici před řídícím jménem:  Výjimku tvoří přivlastňovací a ukazovací zájmena, která mohou stát bez předložky také v kontaktní postpozici. Předložka se zpravidla neopakuje ani před neshodným přívlastkem.

Příklonky.

Často se lze setkat s případy, kdy je slovní spojení roztržené – dovnitř je vklíněno slovo (či skupina slov) na slovním spojení nezávislé. Nejčastější příčina narušení projektivity je spojena s působením Wackernagelova zákona. Mezi první a druhou taktovou skupinu jsou čistě mechanicky vsouvány příklonky bez ohledu na to, zda mezi nimi existuje syntaktická vazba nebo ne:  Podle zachovávání Wackernagelova zákona lze příklonky rozdělit na dvě skupiny:  Příklonné tvary pro 3. os. byly vytvořeny ze starých akuzativních tvarů zájmena "*jь", které rozlišuje rod. Plnopřízvučnou funkci zde přebraly původní tvary genitivu.  V průběhu staletí došlo k vytlačení slabých příklonek plnopřízvučnými tvary. Již v předhistorické době se v částici změnilo zvratné zájmeno "си", které je ve své původní funkci doloženo velmi řídce. V brzké době začíná též velmi pozvolný proces připojování zájmena "сѧ" k řídícímu slovesu, který je však dokončen teprve v 17. stol.  V 11.-12. stol. začaly z jazyka mizet příklonky dativu plurálu a duálu patrně kvůli homonymii s akuzativními tvary. Během 13. stol. zanikají zájmenné příklonky v plurálu a duálu. Od 14.-15. stol. přestávají mít oporu v živém jazyce i příklonná zájmena v singuláru a začínají být vnímána jako knižní prvky. Úplný zánik těchto příklonek nastal v 17. stol. Přibližně ve stejné době vymizely z jazyka také příklonné tvary prézentu slovesa "бъıти".

Roztržené slovní spojení.

Projektivita konstrukcí bývá nezřídka narušena i v jiných případech, zvláště ve spojení podstatného jména a jeho upřesnění:  Ani zde se nejedná o anomální jev. Princip projektivity je normou knižního jazyka, zatímco hovorová řeč dává obvykle přednost jinému principu – na začátku hlavní část sdělení, potom upřesnění.

Slovní zásoba.

Podobně jako u všech slovanských jazyků pochází jádro slovní zásoby staré ruštiny z praslovanštiny. Některá její slova si zachovala archaický význam (např. "вєжа" „obytný vůz, stan“; "скотъ" „majetek, peníze“).  Objevují se také původní specificky východoslovanská slova (např. "бѣлъка", "дєвѧносъто", "дєшєвъıи", "сѣмьѧ") a slova přejatá z jiných jazykových rodin:  V. Kiparskij ve své monografii věnované historii ruské slovní zásoby uvádí, že ruština obsahuje 454 slov z indoevropské epochy, cca 300 z baltoslovanské epochy a 420 z všeslovanské epochy. Další část pak tvoří lexikální výpůjčky z dávných dob – 55 germanismů, cca 20 íránismů a 23 turcismy. Celkem tak, nebereme-li v úvahu odvozená slova, zdědila stará ruština z praslovanštiny přibližně 1270 slov.

Knižní jazyk.

Přijetí křesťanství roku 988 vedlo k zavedení knižního církevněslovanského jazyka, který se od staré ruštiny v celé řadě znaků lišil:  Určit vztah knižního jazyka a mluvených dialektů je často složité, památky ve větší či menší míře obsahují oba elementy. Za velmi blízké hovorové řeči jsou považovány dopisy na březové kůře a přímá řeč světských osob v letopise Kyjevském.

Staroruština či stará ruština (,, ) byl jazyk, který používali v 6.–14. století východní Slované, žijící na území dnešního Běloruska, severní Ukrajiny, části evropského Ruska a několika východních vojvodství Polska.

古东斯拉夫语,亦称为古俄语及罗斯语(英语:Rusian,来自罗斯一词),是一种在10至15世纪时基辅罗斯及其继承国的东斯拉夫人所使用的语言。古东斯拉夫语的使用者多分布在今白俄罗斯、乌克兰北部及中部、俄罗斯西部、以及波兰东部数省。


Popis.

Strom vysoký až 11 m (výjimečně až 14 m) s kmenem o průměru 20-30 cm. Hnědé ve stáří šednoucí výhony s opakvejčitými listy 10-25 cm (15-30 cm) dlouhé velkými s výrazným žilkováním. Listy jsou opadavé, šroubovitě uspořádané. Květy mají 4-5cm (2-5 cm) v průměru, jsou červenofialové barvy, vyrůstají v předjaří ve stejnou dobu, nebo těsně před rašením listů. Květy tvoří tři až šest okvětních plátků, celý květ má smrdutý zápach. Plodem jsou velké žlutozelené bobule 5-15 cm dlouhé, obsahující několik hnědých semen 15-25 mm velkých uložených v měkké, v malém množství jedlé dužnině. Plody jsou protáhlého tvaru. Krémová dužina má specifickou chuť (chutí připomíná ovoce jako jsou láhevník, ananas, mango či banán).

Použití.

Vzácně pěstovaný strom u nás používaný jako okrasný keř. Kvalita plodů u nás pěstovaných dřevin je zcela srovnatelná s nejkvalitnějším tropickým ovocem. V době vegetačního klidu snese mráz i -22 °C a více. Dřevina není náročná na řez. Chorobami a škůdci netrpí. Vyžaduje slunné stanoviště, propustné, humózní, přiměřeně vlhké půdy a zimní přikrývku. Množí se semenem, hřížením, nebo řízky. Semenáče mohou zaplodit 5-6 rokem. Pokud rostlinu pěstujeme kvůli plodům, je vhodné ji naroubovat vhodnou odrůdou a opylovat.  Semena jsou jedovatá, ale oplodí je v malém množství jedlé. Jsou známy příklady otrav. Byl užívaný původními obyvateli Severní Ameriky, (indiány), jako potravina. Plody sklízíme od konce září do října. V 19. století jsou výtažky z rostliny používány jako emetikum, dávidlo. Z rostliny bylo extrahováno 50 bioaktivních sloučenin u nichž je zkoumána možnost použití jako cytostatika. Také má účinky jako diuretikum, laxativum, narkotikum a přípravek proti parazitům.

Obsahové látky.

Plody jsou bohaté na mastné kyseliny, z nichž hlavní je kyselina kaprylová. Obsahují také cis-δ9-a cis-δ11-hexadecenoát,-δ9-cis, cis-δ11-a cis-δ13-oktadecenoát.  Semena, jak prokázalo, obsahují chemické látky asimitrin (derivát ring-hydroxylovaný bis- tetrahydrofuran acetogenin) a 4-hydroxytrilobin (derivát bis-THF se dvěma doprovodnými hydroxylovými skupinami a α, β-nenasycenými γ-lakton s 4 -hydroxylovými skupinami)  Tyto chemikálie mají zdá se selektivní cytotoxické účinky vůči adenokarcinomu prostaty (PC-3) a adenokarcinomu tlustého střeva (HT-29) buněčné linie, a tak se můžou stát užitečnými chemoterapeutiky pro tyto typy rakoviny.  Listy také obsahují toxické látky typické pro čeleď láhevníkovité ("Annonaceae"), acetogeniny, polyketidy které jsou odpuzovadly pro většinu hmyzu. výjimkou jsou otakárkovití, jmenovitě "Eurytides Marcellus", jehož larvy se živí listy. Stopový obsah polyketidů poskytuje otakárkovi ochranu proti predátorům po zbytek jeho života a činí jej nestravitelným pro ptáky a další dravce.  Kůra obsahuje další acetogeniny, jako je asimin, asiminacin a asiminecin, které se ukázaly být inhibitory mitochondriální NADH: ubichinonní oxidoreduktázy, což činí z moďoulu trojlaločného slibný zdroj pesticidů a protirakovinných sloučenin.

Odrůdy.

Overleese, Davis, Sunflower, Georgia, Sweet Alice, Rebeccas Gold, NC-1, Taylor, Wels, Prolific, Wilson, Mango, Mitchel.

Ohrožení.

Muďoul trojlaločný je ohroženým druhem ve státě New York (USA), a New Jersey (USA). V Kanadě, se vyskytuje pouze v části jižního Ontaria a je kvalifikován jako zranitelný druh. Celosvětově je muďoul trojlaločný hodnocen jako běžný druh.

Jedovatost.

Rostlina je zařazena mezi jedovaté rostliny, jedovaté jsou listy a plody (zejména semena).Mechanismus otravy není známý. Příznaky jsou silné bolesti žaludku, projevuje se dermatitidou. Otravy plody postihují jen menší část obyvatelstva.

Muďoul trojlaločný ("Asimina triloba", česky také "moďoul trojlaločný", v jazyce původních obyvatel Severní Ameriky "Pawpaw", anglicky "") je 11 metrů vysoký strom (v Česku roste jako asi 3 m vysoký keř). Druh je původní v Severní Americe, od nejjižnější části provincie Ontario a New York, na západ po stát Nebrasku a na jih po severní Floridu a východní Texas. Náleží do čeledi láhevníkovité ("Annonaceae").

泡泡果(学名:)又名巴婆果、泡泡树,皆音译自其英文名称“英语:pawpaw”,为番荔枝科泡泡属的物种,是一种原产于美国东部和加拿大的小落叶树,高,直径。其果实为黄绿色至棕色。泡泡果和释迦、刺果番荔枝等同属番荔枝科,其果实是美国本土原产的水果中最大的可食用水果。果实味道具甜味,通常生吃,但也可用来制作冰淇淋。


Rozdělení.

Existuje mnoho dělení exploitů. Nejznámější je rozdělení podle způsobu komunikace se zranitelným software (serverem). „Vzdálený exploit“ (), kdy se využívá počítačová síť, takže není potřeba přímý přístup k cílovému systému a „místní exploit“, kdy je nutný přímý přístup k systému a většinou je jeho účelem získat oprávnění, která jsou vyšší, než byla uživateli přidělena správcem počítače. Útok na klientskou aplikaci je možný také. Většinou se používá modifikovaný server v kombinaci s útokem pomocí sociálního inženýrství.  Další rozdělení může být podle činnosti se zranitelným systémem: unauthorized data access, arbitrary code execution, denial of service.  Většina exploitů slouží k získání přímo administrátorských práv (uživatel root, administrator), ale existují i takové, kterými útočník nejprve získá nižší práva a použitím dalších exploitů se propracuje až k právům administrátorským.  Klasický exploit využívá pouze konkrétní bezpečnostní chybu v konkrétním systému. Většinou, když je bezpečnostní chyba zveřejněna, autor software vydá opravu (patch, aktualizaci), která zranitelné místo opraví a poté se exploit stane zastaralým a nepoužitelným. To je důvod proč crackeři exploity nezveřejňují.

Shrnutí.

Exploity jsou většinou kategorizovány a pojmenovávány podle těchto kritérií:

Pivoting.

Pivoting je metoda, kdy se systém, který se útočníkovi úspěšně povedlo napadnout, použije k napadení dalších systémů ve společné síti. Tímto způsobem se obejdou nastavení firewallů, kdy k nějakému počítači má přístup pouze počítač ze společné sítě. Například útočník získá kontrolu nad webovým serverem firemní sítě a použije ho k napadení jiných počítačů v té samé firemní síti. Pivoting je také znám pod pojmem island hoping. Pivoting se dále dá rozlišovat na:

Exploit je v informatice speciální program, data nebo sekvence příkazů, které využívají programátorskou chybu, která způsobí původně nezamýšlenou činnost software a umožňuje tak získat nějaký prospěch. Obvykle se jedná o ovládnutí počítače nebo nežádoucí instalaci software, která dále provádí činnost, o které uživatel počítače neví (např. nějaký druh malware). Běžně používanou ochranou je včasná instalace aktualizací, které vydá tvůrce chybného software.

漏洞利用(英语:Exploit,本意为“利用”)是计算机安全术语,指的是利用程序中的某些漏洞,来得到计算机的控制权(使自己编写的代码越过具有漏洞的程序的限制,从而获得运行权限)。在英语中,本词也是名词,表示为了利用漏洞而编写的攻击程序,即漏洞利用程序。


Životopis.

Dětství a mládí - Archie Leach (1904 - 1932).

Archibald Alec (Alexandr) se narodil v Bristolu jako druhé dítě Elsie a Eliase Leachových. Jejich první syn John zemřel na tuberkulózní zánět mozku těsně před prvními narozeninami. Otec pracoval jako krejčí a žehlič oděvů, byli velmi chudobní. Manželství rodičů nebylo šťastné, otec trávil mnoho času mimo domov a nakonec si založil druhou domácnost. Archie vyrůstal sám s matkou, ale v deseti letech se dozvěděl, že matka náhle zemřela na infarkt. Otec ho odmítl vzít k sobě, chlapec žil u příbuzných. Ve čtrnácti letech byl vyloučen ze školy a přidal se ke skupině toulavých artistů a komediantů Boba Pendera. Získal zde mnoho pohybových dovedností, při nichž mohl uplatnit vrozené sportovní nadání. V r. 1920 byla skupina pozvána do USA, kde vystupovala po kabaretech jako akrobati na chůdách. Po dvou letech se Bob Pender chtěl vrátit zpět do Anglie, ale Archie Leach se rozhodl zůstat v New Yorku a skupinu opustil. Živil se jako příležitostný společník bohatých dam, prodával na ulici kravaty a hledal uplatnění v kabaretech. V r. 1927 získal malou roli v muzikálu "Zlaté štěstí" a následně účinkoval v dalších představeních na Broadwayi. Povšimlo se ho studium Paramount a nabídlo mu krátkou úlohu ve filmu Sue ze Singapuru. Po jejím dokončení odjel Archie Leach v lednu 1932 do Hollywoodu, aby se stal filmovým hercem. Společnost Paramount právě hledala mužského hrdinu přitažlivého zevnějšku a nabídla mu pětiletou exkluzivní smlouvu. Požadovala změnu jména a shodli se na pseudonymu Cary Grant.

Filmová kariéra - Cary Grant (1932 - 1966).

Začátky v Hollywoodu (1932 - 1936).

V r. 1932 natočil Grant v Hollywoodu celkem nevýrazných 8 filmů, z nichž za zmínku stojí "Plavovlasá Venuše" ("Blond Venus") s Marlen Dietrichovou. Větší pozornost Cary Grant vzbudil po boku Mae Westové v hlavní mužské roli v komerčně úspěšném filmu "Křivdila mu" ("She Done Him Wrong)".  Při natáčení jednoho z filmů se Grant seznámil s o šest let starším hercem Randolphem Scottem, který se stal jeho dlouholetým přítelem a společně si pořídili malý dům. Toto přátelství bylo důvodem pro vznik pochybností o jeho sexuální orientaci. Grant navázal komplikovaný vztah s mladou herečkou Virginií Cherillovou, která se stala začátkem r.1934 jeho manželkou. Mezitím se při pobytu v Anglii dozvěděl od svého otce šokující zprávu o tom, že jeho matka je naživu a žije v léčebně pro duševně choré. Na synův zásah byla po devatenácti letech prohlášena za uzdravenou a mohla se vrátit do svého domku v Bristolu ke svým příbuzným. Odmítla jet se synem do Ameriky.  Po návratu do Hollywoodu se vztahy mezi manžely neustále zhoršovaly, neboť Randolph Scott se trvale vyskytoval v jejich blízkosti a Grant byl zklamán i profesně, protože studio ho neuvolnilo pro roli ve filmu Vzpoura na Bounty, o kterou velmi stál. V březnu 1935 bylo manželství rozvedeno. Cherillová tvrdila, že musela čelit domácímu násilí. Grantova kariéra se nevyvíjela úspěšně a filmy, které v tomto období natočil u diváků propadly včetně komedie "Sylvie Scarlettová (Sylvia Scarlett)", v níž poprvé hrál s Katharine Hepburnovou. V roce 1936 se Randolph Scott oženil a Grant odjel do Anglie, kde přijal roli v nezávislém snímku "Úžasná dobrodružství Ernesta Blisse" ("The Amazing Quest of Ernest Bliss"). V něm se poprvé projevily jeho hlavní charakteristické rysy: šarm, dokonalý vzhled, vtip a slušnost.

Nezávislým hercem (1936 - 1966).

Grant nebyl spokojen s přístupem studia Paramount k jeho osobě (hlavní hvězdou byl Gary Cooper) a odmítl koncem roku 1936 obnovit smlouvu, což byl v té době neslýchaný čin a riskantní krok. Stal se první nezávislou hollywoodskou hvězdou. Současně rezignoval na místo v Akademii, která byla studii ovládána. Kromě výrazného zlepšení finanční situace mu nové postavení uvolnilo ruce při výběru filmů a přineslo průlom v jeho kariéře. Hned první komedie natočené v r. 1937 "Přátelé z onoho světa (Topper)" a "Nahá pravda (The Awful Truth") znamenaly velký komerční úspěch a Cary Grant v nich podal výkon, který ho zařadil mezi největší filmové idoly. Také jeho další filmy z let 1938 až 1940, přestože nebyly vždy komerčně úspěšné, patří dnes mezi filmovou klasiku: "Leopardí žena", "Prázdniny", "Příběh z Filadelfie" v nichž hrál znovu s Katharine Hepburnovou nebo "Jeho dívka Pátek" s Rosalind Russellovou. Cary Grant se v nich představil jako charakterní komik okouzlujícího zjevu se specifickým smyslem pro humor a nezaměnitelným britským přízvukem. Za výkon ve filmu "Serenáda za úsměv (Penny Serenade)" z r. 1941 získal svou první nominaci na Oscara.  K vrcholům Grantovy herecké práce však patří především role ve filmech Alfreda Hitchcocka, který dokázal objevit i hlubší a temnější stránky jeho povahy. Jejich inspirující spolupráce započala v roce 1941 thrillerem Podezření ("Suspicion") a později spolu natočili další tři filmy : "Pochybná žena" ("Notorious") z r. 1946, "Chyťte zloděje" ("To Catch a Thief") z r. 1955 a Na sever severozápadní linkou ("North by Northwest)" z r. 1959.  V soukromém životě prošel v letech 1942 – 45 manželstvím s bohatou Američankou Barbarou Huttonovou, dědičkou obchodního řetězce. V červnu 1942 se Cary Grant stal občanem USA a mluvilo se o tom, že dělá v utajení práci pro FBI. Během válečných let natočil několik dalších filmů, kromě typických komedií přijal hlavní roli ve válečném snímku "Směr Tokio" ("Destination Tokyo") z r. 1943.  V únoru 1945 byl nominován na Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve filmu "Nic než osamělé srdce" ("None but the lonely heart"), ale odmítl se zúčastnit slavnostního ceremoniálu.  V poválečných letech Grant začal uvažovat o ukončení kariéry a točil méně filmů než dříve. Stále však byl hvězdou první velikosti a jeho účast ve filmu byla zárukou úspěchu. V roce 1946 se diváckým hitem stal první barevný film, v němž Grant vytvořil hlavní roli – idealizovaný životopis muzikanta Cole Portera s názvem "Noc a den" ("Night and Day"). K nejúspěšnějším filmům se zařadila také komedie "Byl jsem válečným ženichem" ("I was a male war bride"), která měla premiéru v r. 1949.  V prosinci 1949 se oženil s mladou herečkou Betsy Drakeovou, kterou poznal před dvěma lety v Londýně. Počátkem padesátých let Grant, který stále víc přemýšlel o důchodu, natočil několik méně úspěšných komedií, mj. "Ještě jedno místo" ("Room for one more") se svou manželkou nebo "Omlazovací prostředek" ("Monkey Business"), kde se objevila Marilyn Monroe v jedné ze svých prvních rolí. V únoru 1953 oznámil Cary Grant na tiskové konferenci, že končí s filmováním. Při té příležitosti se veřejně zastal Charlie Chaplina, který byl z politických důvodů na černé listině a nebyl mu povolen vstup do USA.  K návratu přivedla Granta nabídka jeho oblíbeného režiséra Alfreda Hitchcocka na hlavní roli ve filmu "Chyťte zloděje (To Catch a Thief)". Jeho partnerkou tu byla Grace Kellyová. Film byl do kin uveden v r. 1955 a stal se komerčně největším hitem první poloviny 50. let. Během filmování však došlo k narušení vztahu mezi Grantem a manželkou, která nesouhlasila s jeho návratem k filmu a žárlila na Kellyovou. Odcizení se prohloubilo při natáčení dalšího filmu, kterým byl historický kostýmní film "Pýcha a vášeň (The Pride and The Passion)", v němž hlavní ženskou roli hrála mladá Sophia Lorenová. Během sedmi měsíců natáčení ve Španělsku se do sebe zamilovali, ale Lorenová dala nakonec přednost Pontimu. Frustrovaný Grant se na radu manželky v r. 1957 zapojil do experimentální psychologické léčby, při které mu bylo pod lékařským dozorem podáváno LSD. V říjnu 1958 vydali Grant s Drakeovou společné prohlášení, že jejich manželství vyhaslo a nadále budou žít odděleně. Žádost o rozvod však Draková podala až v r. 1962.  Na přelomu 50. a 60. let 20. století natočil Cary Grant řadu úspěšných filmů, z nichž některé sám produkoval: "Nezapomenutelná láska" ("An Affair to remember"), "Indiskrétní příběh" ("Indiscreet") s Ingrid Bergmanovou, "Operace spodnička" ("Operation petticoat") s Tony Curtisem, "Na sever severozápadní linkou (North by Northwest)", "Kouzlo norkové kožešiny" ("That Touch of Mink)" s Doris Dayovou nebo "Šaráda" ("Charade") s Audrey Hepburnovou. V netypické roli postaršího zanedbaného a neoholeného chlápka žijícího na pustém ostrově v Tichomoří se objevil ve filmu "Otec kvočna" ("Father Goose") v r. 1964. Tyto filmy mu přinesly nejen obrovskou popularitu u diváků, ale také ho zařadily mezi nejlépe vydělávající filmové hvězdy. Jako první hollywoodský herec si vymínil ve smlouvě procenta z hrubého příjmu v distribuci. Jeho posledním snímkem byl "Jen jdi" ("Walk don't Run)" z r. 1966.

Závěr života (1966 - 1986).

V roce 1965 se oženil s osmadvacetiletou herečkou Dyan Cannonovou a v r. 1966 se jim narodila dcera Jenifer Diane. Jejich manželství však trvalo jen dva roky. Grant se definitivně rozhodl s filmováním skončit a požadoval, aby se manželka věnovala rodině a opustila hereckou práci, což odmítla a požádala o rozvod.  V dalších letech se Grant jako bohatý rentiér zapojil do správních rad několika amerických firem a věnoval se svým koníčkům – baseballu a dostihům. V r. 1970 mu Akademie, do jejíhož čela byl zvolen Gregory Peck, udělila cenu za celoživotní mistrovství. Čestného Oscara mu za bouřlivých ovací předal Frank Sinatra. V r. 1973 zemřela jeho matka, kterou v Anglii příležitostně navštěvoval. V r. 1981 se oženil popáté s třicetiletou Barbarou Harrisovou, která stála po jeho boku až do konce života. Téhož roku dostal prestižní cenu Kennedyho centra za úspěchy dosažené v umělecké kariéře. Cary Grant byl stále ve výborné kondici, ale vytrvale odmítal opakující se návrhy na návrat k filmování. Místo toho jezdil po USA s vlastní talk show, v níž vyprávěl o svém životě a odpovídal na dotazy diváků. Na jedné z posledních zastávek turné v Davenportu ho postihla náhlá slabost a za doprovodu manželky byl převezen do nemocnice, kde 28. listopadu zemřel. Podle posledního přání se nekonal žádný pohřeb. Jeho manželka a dcera uspořádaly malý obřad při rozptýlení popela.

Cary Grant, vlastním jménem Archibald Alexander Leach (18. ledna 1904 v Horfield, Bristol, Spojené království - 29. listopadu 1986, Davenport, Iowa, USA) byl anglo-americký herec, jedna z nejmilovanějších a nejpopulárnějších mužských hollywoodských hereckých hvězd klasické filmové éry. Během 34 let filmové kariéry natočil 72 filmů. Byl oblíbeným hercem Alfréda Hitchcocka, hrál hlavní roli ve čtyřech jeho filmech. Většinou je však spojován s klasickými komediemi zlaté hollywoodské éry jako lehce popletený, ale zároveň elegantní, mužně krásný a vtipný hrdina. Narodil se v Anglii ve městě Bristol. Pocházel z chudého prostředí a už jako velmi mladý odjel s akrobatickou skupinou do Ameriky, kde se rozhodl zůstat a prosadit se jako herec. Usadil se v New Yorku a začal se úspěšně uplatňovat v divadle, později získal smlouvu na film a vydal se do Hollywoodu. První filmy natočil pro společnost Paramount a stal se známou filmovou hvězdou. Byl průkopníkem v tom, že po vypršení první dlouhodobé smlouvy se už nikdy nezavázal exkluzivní smlouvou žádnému studiu. Pro svůj postoj a nezávislost na Akademii byl opomíjen při udělování filmových cen a nikdy nezískal Oscara za konkrétní filmovou roli, i když byl dvakrát nominován. Teprve v r. 1970 mu byl udělen čestný Oscar za celoživotní přínos světové kinematografii. Filmovou kariéru ukončil v r. 1966.

加里·格兰特(英语:Cary Grant,1904年-1月18日-1986年-11月29日),另译卡莱·葛伦,真名阿齐博尔德·亚历山大·李奇(Archibald Alexander Leach),英国电影演员,加里·格兰特为他的艺名。美国电影学会的AFI百年百大明星排名中将他列为男影星第2名 。


第二代利物浦伯爵羅伯特·詹金遜

Mládí.

Jenkinson se narodil 7. června 1770 jako syn Charlese Jenkinsona, 1. hraběte z Liverpoolu a blízkého rádce Jiřího III., a jeho manželky Amelie Wattsové. Studoval na škole v Charterhouse a poté na Christ Church v Oxfordu.  Roku 1790 vyhrál volby do Dolní sněmovny za obvod Rye, ale jednání parlamentu se mohl účastnit až po dosažení věku 21 let. S podporou svého otce a svého politického talentu se brzy stal vlivným členem strany Toryů. V únoru pronesl v parlamentu obhajobu vládní politiky vůči Rusku a později další mimo jiné proti zákazu obchodu s otroky.  V době kdy hrozilo nebezpečí války s Francií byl Jenkinson jedním z prvních ministrů, který se zařadil do armády. Roku 1794 se stal plukovníkem a vojenské povinnosti ho vedly k jeho časté nepřítomnosti v parlamentu. Roku 1796 byl pluk, ve kterém sloužil vyslán do Skotska. Jeho otec nesouhlasil s Jenkinsonovým úmyslem oženit se s Louisou Harveyovou, ale po přímluvě Pitta a krále se 25. března 1795 s ní oženil.

Politická kariéra.

Do vlády Henryho Addingtona vstoupil jako ministr zahraničí a do jeho agendy patřila jednání vedoucí k uzavření mírové dohody podepsané v Amiens s Francií. Větší část jeho funkčního období se zabýval vztahy s Francií a Spojenými státy. V druhé vládě Williama Pitta mladšího zastával funkci ministra vnitra. Po Pittově smrti mu král nabídl křeslo premiéra, ale ten to odmítl, protože si byl vědom, že není schopen zajistit vládě většinu v dolní komoře parlamentu. Po dobu kdy byl předsedou vlády William Wyndham Grenville se stal Jenkinson vůdcem opozice. Roku 1807 vstoupil do vlády Williama Cavendish-Bentincka jako ministr vnitra.  Roku 1809 přijal nabídku Spencera Percevala a stal se v jeho vládě ministrem války a kolonií. Jeho prvním počinem zjistit od Arthura Wellesleye, prohlášení o tom, že je schopen odrazit útok Francouzů.

Premiér.

Po atentátu na Percevala v květnu 1812 se Jenkinson stal jeho nástupcem a lord Castlereagh se stal předsedou Dolní sněmovny. Po neúspěšném hlasování v dolní komoře oba rezignovali. Princ regent zjistil, že je nemožné vytvořit jinou koalici a tak Jenkinsona 8. června potvrdil ve funkci. Jenkinson se ve své funkci ukázal jako schopný politik, který dokázal udržet v rovnováze liberální a konzervativní křídlo Toryů.  Británie porazila Francii v napoleonských válkách a Jenkinsonovi byl udělen Podvazkový řád. Na mírových jednáních, která následovala, se snažil zabezpečit nezávislost Nizozemí, Španělska, Portugalska a omezit expanzi Francie do prostoru jejich předválečných hranic, bez narušení její národní integrity. Pro dosažení tohoto cíle byl ochoten vrátit Británií dobyté kolonie. Na Vídeňském kongresu v lednu 1815 bylo uzavřeno obranné spojenectví s Rakouskem a Francií. Poté následovalo několik let míru.  Velká úroda v letech 1819 až 1822 snížila ceny a zvedla vlnu požadavků po ochranářských opatřeních. Zemědělská lobby v parlamentu přinutila roku 1815 Jenkinsona podpořit přijetí zákona zakazujícího dovoz obilí. Jenkinson byl příznivcem volného obchodu, nicméně akceptoval tento zákon jako přechodné opatření. Hlavním ekonomickým problémem byl stav státních financí, které byly vyčerpány válečnými náklady. Parlament roku 1816 odmítl prodloužit platnost výběru daní na válečné úrovni a tak si ministři na náklady svých rezortů museli brát půjčky.  Daně nakonec musely vzrůst, aby pokryly úroky z půjček a snížily státní dluh, což vedlo v letech 1812 až 1822 k nárůstu vnitropolitického napětí. V té době začaly skupiny nespokojenců zvaných Luddité ničit průmyslové stroje především v textilních továrnách. Zprávy tajné služby naznačovaly vznikající síť nespokojených politicky organizovaných skupin. Tato situace byla vyhodnocena jako nebezpečná a byly přijaty zákony dočasně omezující některé občanské svobody, bylo zrušeno právo na spravedlivý soudní proces (Habeas corpus), bylo zrušeno právo na svobodné veřejné vystoupení a zakázáno svolání demonstrací.  V 19. století a zvláště v období kdy byl Jenkinson premiérem byla otázka emancipace katolíků předmětem velkých sporů. Roku 1805 ve svém prohlášení vyjádřil svůj názor na tento problém. Uvedl v něm, že speciální vztah panovníka vůči Anglikánské církvi a odmítnutí katolíků přísahat na svrchovanost, zdůvodňuje jejich vyloučení z politické moci. V průběhu své kariéry na tomto pohledu setrval, i když připustil jisté drobné korekce omezení práv katolíků, ale vyloučil možnost jejich účasti v parlamentu.  Roku 1825 byl navržen zákon podporující částečnou emancipaci katolíků. V Dolní sněmovně byl přijat, a když Robert Peel pohrozil svou rezignací, bylo Jenkinsonovi jasné, že svou pozici ve vztahu ke katolíkům ve vládě neuhájí a odstoupil. Jeho nástupcem se stal George Canning. Katolická emancipace byla ale dokončena až přijetím dalšího zákona roku 1829.

Pozdní období.

Jenkinsonova první žena zemřela ve věku 54 let. Brzy se oženil s Mary Chesterovou, dlouholetou manželčinou přítelkyní. V dubnu 1827 byl postižen záchvatem mrtvice a později ještě dvěma dalšími. Třetí záchvat byl nejtěžší a 4. prosince 1828 zemřel. Byl pohřben v Hawkesbury v hrabství Gloucestershire.

Robert Jenkinson, 2 hrabě z Liverpoolu (7. červen 1770 – 4. prosinec 1828) byl britský státník, člen strany Toryů a premiér. Jeho vláda byla známá prováděním represivních opatření, která měla zajistit veřejný pořádek, ale také provedením země obdobím radikalismu a nepokojů, které následovaly po napoleonských válkách. Mezi důležité události období kdy byl Jenkinson premiérem je možno zařadit napoleonské války, Vídeňský kongres, uvalení cla na dovoz kukuřice, masakr v Peterloo a začátek debaty o emancipaci katolíků.

罗伯特·班克斯·詹金逊,第二代利物浦伯爵,KG,PC(Robert Banks Jenkinson,2nd Earl of Liverpool,1770年6月7日 - 1828年12月4日),英国政治家,曾任首相。他以下议院议员为起点,先后担任历届政府中的外交大臣、内政大臣与陆军及殖民地大臣,在珀西瓦尔遇刺身亡后接任首相。


Děj.

Podobně jako u jiných filmů Quentina Tarantina, i zde došlo na systematické kapitolování.

Kapitola 1.: Bylo nebylo... v nacisty okupované Francii.

Do rodiny statkáře LaPadita přijde Hans Landa – známý lovec Židů, který hledá jednu ukrytou židovskou rodinu. Pod nátlakem nakonec LaPadite vyzradí skrýš hledané rodiny, která je následně zmasakrována Landovými vojáky. Zachránit se podaří pouze jediné – mladé a krásné Šošaně.

Kapitola 2.: Hanebný pancharti.

Aldo Raine shání vojáky do svého týmu – zabijáků nacistů. Dá dohromady elitní komando zabijáků, které se zakrátko stane známé po celém Německu. Toto komando nahání hrůzu i samotnému Vůdci. Výměnou za informace o rozmístění německých jednotek ušetří pancharti jednoho vojáka, který Vůdci podá svědectví o tomto komandu a ten se tak ujistí, že se nejedná o pouhou legendu.

Kapitola 3.: Německá noc v Paříži.

Frederick Zoller, německý válečný hrdina a nyní i hvězda nejnovějšího Goebbelsova propagandistického filmu „Pýcha národa“ (ve skutečnosti režíroval Eli Roth, který zde hraje Donnyho Donowitze, mj. režisér "Hostelu"), se zakoukal do mladé majitelky kina Emmanuelle Mimieuxové, která je nedobrovolně pozvána ke Goebbelsovu stolu. Zollerovi se podaří přesvědčit Goebbelse, aby se premiéra filmu konala v Emanuellině kině. O bezpečnost a hladký průchod premiéry se má starat právě Hans Landa. Po letech se tak setká se Šošanou Dreyfusovou, která teď nosí jméno Emmanuelle Mimieux a je majitelkou zmíněného biografu. Poté co Landa provede prohlídku kina, začne Šošana společně se svým zaměstnancem a milencem Marcelem plánovat atentát na všechny německé pohlaváry, včetně samotného Hitlera během promítání filmu v jejím kině.

Kapitola 4.: Operace „Kino“.

Hanebný pancharti dojdou společně s britským agentem Archibaldem Hicoxem do vesnice Nadine. Archibald Hicox a s ním Hugo Stiglitz a Wilhelm Wicki vejdou do hospody setkat se s Bridget von Hammersmark, německou herečkou a britskou špiónkou. Díky ní se dostanou k informacím o premiéře filmu v kině a začnou plánovat Operaci Kino, jejímž cílem je vyhodit do vzduchu všechny účastníky při promítání Pýchy národa. Celé plánování v malém baru naruší nejdříve skupinka opilých německý vojáků slavící narození syna jednoho z nich a poté gestapácky major. Avšak je to právě Archie Hicox, který vše zhatí úplně. Prozradí maskování panchartů a vše se zvrhne v přestřelku, kterou – se zraněním – přežije pouze Bridget von Hammersmark, zanechá však po sobě jasnou stopu. Zbytek komanda tak musí pokračovat ve svém plánu bez hlavních stavebních kamenů operace.

Kapitola 5.: Pomsta obrovské tváře.

V poslední kapitole se sejdou všichni hlavní hrdinové. Právě začíná premiéra Národní pýchy. Přítomna je veškerá říšská smetánka. Hans Landa prokoukne jak zranění Bridget von Hammersmark, tak přestrojení tří panchartů. Bridget zabije a šéfa Alda Raina nechá zatknout. Frederick Zoller neustále pronásleduje Šošanu, které dojde trpělivost a mladíka zastřelí. Zollerovi se však podaří oplatit jí stejnou mincí. Hans Landa se chce stát hrdinou, který ukončí válku, a tak nechá zbylé dva pancharty provést atentát a domluví si se spojeneckou stranou beztrestnost. Atentát se vydaří, vše ještě podpoří Marcel, který celé kino podpálí. Hans Landa má být velitelem panchartů Aldem Rainem dopraven do americké zóny. Ten však celou situaci vyřeší po svém, když dohodu částečně anuluje a vyryje Landovi na hlavu hákový kříž.

Zisky a úspěchy filmu.

"Hanebný pancharti" jsou dosud nejdražším Tarantinovým filmem. Tento snímek stál zhruba 70 milionů dolarů. Film vydělal 320 milionů dolarů.  Christoph Waltz získal cenu pro nejlepšího herce v Cannes. Film byl nominován na Oscara v 8 kategoriích za rok 2009: Nejlepší film, nejlepší herec ve vedlejší roli (Christoph Waltz), Nejlepší režie, Nejlepší scénář (obojí Quentin Tarantino), Nejlepší kamera, Nejlepší střih, Nejlepší střih zvuku, Nejlepší zvuk. Christoph Waltz získal ocenění v kategorii Oscar za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli.

Hanebný pancharti (: "Inglourious Basterds") je americko-německý film, jehož autorem je režisér, producent, scenárista a herec Quentin Tarantino. Na scénáři se pracovalo téměř 10 let. Natáčení proběhlo v roce 2008 v Německu a ve Francii. Toto akční drama bylo představeno divákům poprvé na filmovém festivalu v Cannes v květnu 2009, kde bylo nominováno na Zlatou palmu a zároveň Christoph Waltz získal cenu pro nejlepšího herce. Do kin snímek dorazil v druhé polovině srpna 2009.

是一部2009年德国-美国合拍的特务战争电影,由昆廷·塔伦蒂诺编剧并执导,由毕·彼特、克里斯托弗·瓦尔兹、梅兰妮·罗兰、迈克尔·法斯宾德、伊莱·罗斯和黛安·克鲁格主演。本片讲述了二战中两起虚构的纳粹德国高层刺杀计划,分别由一位年轻的法籍犹太裔电影院业主与一个美籍犹太裔特工小队谋划。片名来源于恩佐·卡斯提拉里1978年导演的通心粉战争片《戴罪立功》(英语:The Inglorious Bastards)。


Technické specifikace.

Motor.

Automobil pohání zážehový, vidlicový osmiválec uložený podélně před zadní nápravou o objemu 4,5 litru. Motor poskytuje výkon 127 koní na litr objemu, což je zatím rekordní hodnota u atmosféricky plněných motorů. 80 % točivého momentu je k dispozici už při 3 250 ot/min. Motor je, jako první umístěný před zadní nápravou ve voze Ferrari, vybaven přímým vstřikováním paliva.

Převodovka.

Standardní převodovkou je 7stupňová dvouspojková převodovka Getrag, podobně jako u modelu California. "458 Italia" není dostupný s tradiční manuální převodovkou, proto je čtvrtým modelem Ferrari (první tři jsou Enzo, Challenge Stradale a 430 Scuderia), které nejsou v nabídce s manuální převodovkou. Jde o první hlavní model, který není nabízen s manuální převodovkou.

Řízení.

Zavěšení automobilu obstarávají na přední nápravě dvojitá příčná trojúhelníková ramena a víceprvkové zavěšení na zadní nápravě spolu s E-Diff a F1 Trac systémy regulace prokluzu, které jsou určené k lepšímu ovládání vozu v zatáčkách a zlepšení průběžného zrychlení o 32 % v porovnání s předcházejícími modely.  Kompozitní brzdy z uhlíkových vláken a keramiky nesou název Ferrari/Brembo CCM, společně se systémem ABS zkrátily brzdnou dráhu ze 100 km/h na délku 32,5 metru.  Adaptivní magnetorheologické tlumiče SCM2 (Sospensioni a Controllo Magnetoreologico) jsou výsledkem spolupráce s firmou Delphi.

458 Challenge.

Tato verze modelu "458" byla prezentována na "Ferrari Annual Dealer Meeting" dne 14. července 2010. Ferrari tvrdí, že jejich nejnovější "Challenge" dokáže zvládnout kolo na okruhu Fiorano v čase 1:16,5, což je o dvě sekundy méně, než jeho předchůdce "F430 Challenge" a jen o 0,2 s víc než model FXX.

458 Italia GTC.

Ferrari odhalilo jejich nové závodní auto GT2 pro rok 2011. 458 GT2 upustilo od použití součástky „flex splitter“, kterou můžeme najít u silničních verzí a nahradio ji více konvenčním sacím ventilem, se kterým vzduch uniká otvory v kapotě. Podle nových nařízení, 4,5litrový motor dává 470 k, což je méně než silniční verze, "F430 GTE" a "458 Challenge". Dvouspojková převodovka s řazením pádly pod volantem je ponéchána od doby, kdy to pravidla v roce 2011 povolily. 6 vozů "Ferrari 458 Italia GTC" je na startovní listině v závodě 24 hodin Le Mans 2011, jsou doprovázeny 4 staršími "F430 GT2".

Ferrari 458 Italia je sportovní automobil firmy Ferrari, který je nástupcem F430. Veřejnosti byl představen na autosalonu ve Frankfurtu 15. září 2009.

法拉利458 Italia是法拉利生产的车款之一。首次在2009年法兰克福车展公开,用以取代法拉利F430,2010年开始在全球发售。于2015年由后继车种 488GTB 取代


Podstata Trail-O.

Na každém kontrolním stanovišti závodník v terénu vidí jeden az šest lampionů. Při pohledu z tzv. rozhodovacího stanoviště jim odpovídají postupně zleva doprava písmena A až F. Závodník musí pomocí mapy a buzoly poznat, který z nich přesně odpovídá kontrole zakreslené v mapě a popsané popisem kontroly. Pro řešení přitom používá stejné orientační metody jako pěší závodník – identifikaci objektů, odhad vzdálenosti, sledování vrstevnic, záměrných linií atd. V elitních kategoriích je přípustná i možnost, že nemusí být správně žádný lampion (odpověď Z, zero).

Disciplíny Trail-O.

V současné době se pořádají závody ve třech disciplínách Trail-O. Závodník absolvuje trať od startu do cíle v daném časovém limitu, postupně navštíví všechna kontrolní stanoviště a vyznačí svoje odpovědi. Primárním kritériem pro stanovení výsledku závodníka je počet správných odpovědí (bodů). Aby bylo možné rozlišit pořadí závodníků se stejným počtem bodů, jsou součástí závodu ještě tzv. časovky. Zatímco během absolvování závodní trati se závodník při určování odpovědi smí libovolně pohybovat po cestách, na časovce sedí na jednom místě, dostává pouze potřebný výřez mapy a rozhodčí mu měří čas rozhodování. Tento čas (včetně případných penalizací 60 sec. za špatné odpovědi) je pak druhým kritériem pro určení pořadí. Rychlejší varianta závodu složená pouze z časovek. Závodník absolvuje několik stanovišť, na každém z nich vždy řeší několik úloh. V této disciplíně se nepočítají body, ale pouze čas, včetně penalizací 30 sec. za špatné odpovědi. Týmová soutěž složená z klasické a TempO části. Každý člen štafety absolvuje nejprve klasickou část a poté jedno nebo více TempO stanovišť. I zde se nepočítají body, ale pouze penalizace 60 sec. za každou chybu na klasické části a naměřený čas plus penalizace 30 sec. za chyby v TempO části.

Výbava závodníka trailu.

Při závodu je povolen mechanický či elektrický vozík (přesněji: jsou povolena jakákoliv vozítka, kromě vozidel na spalovací motor), berle nebo asistent pohybu. Jako navigační pomůcky je možné použít pouze klasickou buzolu a lupu. Na startu závodník dostává mapu s vyznačenou tratí a popisy kontrol (jsou prakticky stejné jako popisy v pěším OB, jen maličko detailnější) a průkazku, kam pomocí kleští pro OB vyznačuje správné odpovědi.  V posledních letech se začínají prosazovat moderní způsoby záznamu odpovědí resp. měření času. Na klasické trati se používá systém SportIdent – závodník má u sebe chip a označuje ("razí") odpověď ve speciální krabičce. Na časovkách rozhodčí na většině velkých závodů od roku 2016 používají českou mobilní aplikaci ANT, kde snadno zaznamenávají odpovědi i čas závodníka a zároveň se tyto údaje mohou rovnou odesílat na web, čímž se výrazně zvýšila divácká atraktivita disciplíny. V současnosti se zkouší použití systému ANT i pro ražení na klasické trati.

Mezinárodní závody.

Mistrovství Evropy se organizuje každý sudý rok od roku 1994 a první Mistrovství světa v Trail-O se konalo v roce 2004. V současné době existuje i dlouhodobá mezinárodní soutěž - Evropský pohár.  Největšími českými úspěchy jsou tituly Mistra světa v kategorii Paralympic (Jana Kosťová, 2013 a štafeta Špidlen, Dudík, Kosťová, 2017), Mistra Evropy v TempO (Pavel Kurfürst, 2016) a v Paralympic štafetách (Doležalová, Dudík, Kosťová, 2018) a bronzová medaile týmu z MS 2009 a štafety (Slovák, Forst, Kurfürst, 2017). Více viz Mistrovství světa v Trail - O.

Závody v Česku.

V Česku se první pokusy o Trail-O konaly v září 2005 v Praze a ve Vrchlabí. Regulérní závody se začaly konat v roce 2006, od roku 2009 se konají pravidelné dlouhodobé soutěže Pohár a Ranking. Kalendář závodů lze nalézt v informačním systému Českého svazu orientačních sportů ORIS.

Trail orienteering, též Trail-O, je sportovní disciplína zaměřená na orientaci a na správné čtení a interpretaci mapy. V některých zemích se používá termín "precizní" nebo "přesná" orientace. Tento sport byl vyvinut mj. proto, aby orientační sporty (jako např. orientační běh) byly dostupné i lidem s omezenou hybností, protože u Trail-O není rychlost součástí soutěže. Závodník dostává mapu s vyznačenou závodní tratí, každé kontrole zakreslené v mapě kolečkem odpovídá v terénu shluk lampionů a závodník musí rozpoznat, který z lampionů odpovídá popisu kontroly a poloze středu kolečka. Závodníci se mohou pohybovat libovolně po trati, ovšem pouze po cestách, nesmějí vstupovat do terénu. Proto mají zdraví i postižení sportovci stejnou šanci uspět. Většina soutěží trail-o je otevřena všem, na nejvyšší úrovni se ovšem obvykle vyhlašují handicapovaní zvlášť v tzv. kategorii "Paralympic" (na rozdíl od kategorie bez omezení, která se nazývá "Open").

野外定向(英语:Orienteering),又名定向越野,是一种在野外利用地图和指北针,以不同形式去完成一段路程,并且在检查点为检查卡(记录卡)打上印记的运动。


Výroba.

V dnešní době se DME vyrábí především konverzí uhlovodíků, převážně těch, které jsou obsaženy v zemním plynu (a v menší míře též ze zplyněného uhlí), na syntézní plyn. Syntézní plyn se pak za přítomnosti katalyzátoru (obvykle na bázi mědi) převádí na methanol ; ten se dehydratuje za přítomnosti jiného katalyzátoru (například z oxidů křemičitého a hlinitého) a vzniká dimethylether. Tento dvoukrokový proces (nepřímá syntéza) tedy začíná syntézou methanolu a končí syntézou DME (dehydratací methanolu).  Stejný proces lze použít pro organický odpad nebo biomasu. V roce 1985 se v západní Evropě vyrobilo pomocí dehydratace methanolu cca 50 tisíc tun DME.  Alternativně lze DME vyrábět také přímou syntézou s duálním katalytickým systémem, který umožňuje provádět syntézu i dehydrataci methanolu v jedné procesní jednotce, aniž by musel být methanol izolován a čištěn. U této procedury, která odstraňuje mezikrok syntézy methanolu, slibují poskytovatelé licence vyšší účinnost a nižší náklady.  Jak jednokrokový, tak dvoukrokový proces se komerčně využívají. Aktuálně se mnohem šířeji využívá proces dvoukrokový, protože je relativně jednoduchý a má nízké počáteční náklady. Stojí za zmínku, že se vyvíjí také jednokrokový proces prováděný v kapalné fázi.

Použití.

Dimethylether má dvě hlavní oblasti použití: jako hnací plyn ve sprejích a jako prekurzor pro výrobu dimethylsulfátu. Jako hnací plyn je užitečný i proto, že je částečně polárním rozpouštědlem. Lze ho využít i jako chladivo.

Chemická surovina.

Několik tisíc tun DME ročně se spotřebuje na výrobu methylačního činidla dimethylsulfátu, s využitím jeho reakce s oxidem sírovým:  DME lze převádět také na kyselinu octovou pomocí karbonylační technologie podobné Monsanto procesu:

Laboratorní reagens a rozpouštědlo.

Dimethylether je nízkoteplotní rozpouštědlo a extrakční činidlo, použitelné pro specializované laboratorní procedury. Jeho užitečnost je omezena nízkou teplotou varu (-23 °C), ovšem tatáž vlastnost se hodí pro jeho snadné odstranění z reakčních směsí. DME je prekurzorem užitečného alkylačního činidla trimethyloxoniumtetrafluorborátu.

Palivo.

DME je slibným palivem pro vznětové motory, zážehové motory (směs 30 % DME + 70 % LPG) a spalovací turbíny, díky svému vysokému cetanovému číslu, které je 55 (kdežto motorová nafta mívá 40-53). Pro spalování DME jsou na vznětovém motoru nutné pouze mírné úpravy. Jednoduchost této sloučeniny s krátkým uhlíkovým řetězcem znamená, že při spalování vznikají jen velmi nízké emise pevných částic, NO a CO. Z těchto důvodů, stejně jako díky nepřítomnosti síry, splňuje DME i ty nejpřísnější emisní normy v Evropě (EURO 5), USA (U.S. 2010) a Japonsku (2009 Japan).  DME se vyvíjí jako syntetické biopalivo (BioDME), které lze vyrábět z lignocelulózové biomasy.. Aktuálně EU uvažuje o zařazení BioDME do potenciálního mixu biopaliv pro rok 2030; koordinátorem pro evropský projekt BioDME je skupina Volvo. Mobil používá DME ve svém procesu výroby benzinu z methanolu.

Odstraňování bradavic.

Směs dimethyletheru a propanu se používá v prostředcích pro léčbu bradavic. Bradavice se vymrazují.

Bezpečnost.

Na rozdíl od jiných alkyletherů odolává autooxidaci. Je relativně netoxický, je však velmi hořlavý.

Dimethylether (DME, systematický název "methoxymethan") je organická sloučenina se vzorcem CHOCH. Je to nejjednodušší ether. Tento bezbarvý plyn je užitečným prekurzorem jiných organických sloučenin, též se využívá jako hnací plyn ve sprejích. Je také slibným uhlovodíkovým palivem s čistým hořením.

二甲醚(英语:methoxymethane,分子式:CHOCH, DME)又称作甲醚、甲氧基甲烷,是最简单的脂肪醚。它是二分子甲醇脱水缩合的衍生物。室温下为无色、无毒,有轻微醚香味的气体或压缩液体。是一种重要的有机化工产品和化学中间体。


Virologie.

Morfologie.

Simplexvirus je obalený virus s amorfním tegumentem, sférickým až vícetvarým kapsidem tvořeným 162 kapsomerami. V průměru má 150-200 nm, glykoproteinové komplexy jsou součástí membránového obalu.

Genom.

Genom je nesegmentovaná, lineární dvoušroubovicová DNA o délce 152 kb obsahující ukončující a vnitřní repetitivní sekvence.

Genová exprese.

Každý virový transkript je většinou pro jeden protein přičemž obsahuje promotorovou/regulační sekvenci, TATA box, vedoucí sekvenci 30-300 bp (nepřekládána) na 5' konci, ukončovací nepřekládanou sekvenci 10-30 bp na 3' konci a poly A signál. Mnoho genů se překrývá, vir obsahuje jen pár oddělených. Některé ORF jsou navzájem protichůdné, některé mohou být transkribovány z více promotorů a některé geny jsou nekódující.  Genom obsahuje 3 typy genů: bezprostřední, rané a pozdní. Bezprostřední jsou transkribovány okamžitě po infekci a zajišťují expresi raných genů kódující proteiny nezbytné pro replikaci. Pozdní geny většinou kódují strukturní proteiny. Geny exprimované během latentní fáze jsou řazeny do zvláštní kategorie.  Virové proteiny VHS a ICP27 se zaslouží o zastavení buněčné translace, čímž zajistí cílené upřednostnění virových proteinů nad buněčnými. VHS (nachází se na 17. genu, tvoří jej 455 aminokyselin ) je endoribonukleáza, která štěpí hostitelskou mRNA v cytoplasmě, čímž zajistí dostatek nukleotidů pro syntézu virové mRNA, kdežto ICP27 (nachází se v ORF4, tvoří jej 452 aminokyselin ) je bezprostřední protein, který se zaslouží o aktivaci transkripci jistých brzkých, raných i pozdních proteinů.

Životní cyklus.

Replikace probíhá v jádře. Může probíhat lýtickou nebo latentní cestou.

Lýtická cesta.

Při lýtické cestě virus preferuje epiteliální slizniční buňky.

Latentní cesta.

Replikace viru je v tandemu s replikací hostitelské buňky.

Detekce HSV 1 a HSV 2.

Primární infekce virem herpes simplex typu 1 a 2 je obvykle asymptomatická, nebo se projevuje nespecifickými příznaky jako faryngitida, specifická gingivostomatitida, nebo orálními či genitálními lézemi. Po infekci HSV je navozena latentní infekce, která může být kdykoliv reaktivována, obvykle po nějaké aktivizující události. Reaktivace latentní infekce HSV je spojena s periodickým výskytem herpetických lézí v místě vstupu viru do organismu. U novorozence, který při porodu přijde do styku s aktivními lézemi, se může vyvinout vážné onemocnění, postihující centrální nervový systém (encefalitida, meningitida vyvolaná HSV), ústa, oči (keratinokonjuktivitida), nebo kůži (generalizovaná keratinitida). Virus může způsobit vážnější komplikace u pacientů s vrozenou nebo získanou imunodeficiencí. Infekce HSV je rizikovým faktorem pro infekci HIV.Detekce IgG protilátek slouží k určení imunitního statutu organismu při vyšetření jednoho vzorku séra, nebo jako diagnostická metoda pro stanovení primoinfekce, analyzují–li se párová séra odebraná v intervalech 1–2 týdnů. Detekce IgM protilátek slouží jako důkaz primární infekce. Je však třeba mít na zřeteli skutečnost, že IgM se může tvořit de novo i po reaktivaci latentní infekce HSV.

Epidemiologie.

Tento rod je rozšířen po celém světě. Způsobuje slizniční vředy a kožní puchýřky, vzácně encefalitidu nebo meningitidu (zvláště u novorozenců). Při nákaze během těhotenství může dojít ke kongenitálnímu herpesu, jehož důsledkem je vážné poškození plodu. V případě projevů genitálního herpesu na konci těhotenství se přistupuje k císařskému řezu, aby nedošlo k přenosu infekce na dítě. Vakcína neexistuje, existují ovšem látky (aciclovir, valacyclovir...), které jsou aktivované enzymy nacházející se jen v buňkách napadených virem. Jsou proto efektivní pouze proti replikujícímu se viru, na viry v latentní fázi nemají valný efekt.

Simplexvirus, dříve Herpes simplex virus (HSV), je rod virů zahrnující "Herpes simplex virus 1" a "Herpes simplex virus 2" (HSV-1 a HSV-2), dva druhy virů z čeledi herpetických virů, které způsobují u lidí infekce. Tento rod obsahuje i druh BoHV-2, který napadá skot. Stejně jako ostatní herpesviry způsobuje HSV celoživotní infekci. Označují se rovněž jako Lidský herpesvirus 1 a 2 (: "Human Herpes Virus 1 a 2", tedy HHV-1 a HHV-2). Společně s rody Varicellovirus, Mardivirus a Iltovirus patří do podčeledi Alphaherpesvirinae.

单纯疱疹病毒(英语:herpes simplex virus,HSV)1和2(HSV-1和HSV-2),也叫人类单纯疱疹病毒1和2(HHV-1 and -2),是疱疹病毒科(Herpesviridae)中的感染人类的两类。HSV-1和-2都是普遍存在且接触传染的。当患者产生和释放病毒时,单纯疱疹病毒就会传播。第一类型单纯疱疹(HSV-1)与口腔周围、眼角膜结膜炎及上半身感染的皮肤炎有关;第二类型单纯疱疹(HSV-2)则与生殖器、新生儿疱疹及下半身感染的皮肤炎有关。


Dějiny pruského království.

Pruské království vzniklo v roce 1701 a zaniklo v roce 1918, trvalo tedy přes 200 let, během této doby se stalo jedním z nejmocnějších států v Evropě.

Vznik pruského království.

18. ledna 1701 se syn Fridricha Viléma, braniborský kurfiřt a pruský vévoda Fridrich III. prohlásil v Königsbergu, se svolením polského krále a římskoněmeckého císaře,"„Králem v Prusku"“ jako Fridrich I., čímž založil později velice mocné Pruské království. Ve stejný den byl také spolu se svou ženou korunován králem. Korunovaci předcházelo založení Řádu Černé orlice. 18. ledna 1701 Fridrich III. byl v okázalé ceremonii korunován v Königsbergu, při níž si sám vložil korunu na hlavu a na hlavu své ženy a až poté se nechal pomazat. V rámci obtížně akceptovaného kompromisu se tedy stal suverénním panovníkem pouze v územích nepatřících do Svaté říše římské. Císařský souhlas získal korunním traktátem 16. listopadu 1700 za závazek poskytnutí osmitisícového vojska pro válku o španělské dědictví, čímž dostál uznání císaře povýšení pruského vévodství, které jako suverénní území nepatřilo do římsko-německé říše, na království. Příčiny tohoto činu lze najít ve výbojné politice braniborských kurfiřtů, jenž byli zároveň pruskými vévody. Jejich mocenskému vzestupu stály v cestě nepřátelské rody, které většinou získaly v tu dobu královské tituly, čímž dosáhly významného úspěchu. Právě na přelomu 17. a 18. století získala severoněmecká Hannoverská dynastie následnictví Spojeného království, jehož králi se v roce 1714 skutečně stali. Další soupeř, tentokrát z vlivného rodu Wettinů, saský kurfiřt Fridrich August I. Silný získal roku 1697 titul polského krále, takže se královský titul stával pro Prusko (Braniborsko-Prusko) čím dál více otázkou prestiže. Problémem bylo jak jej získat.  Získání cizího královského titulu bylo nepravděpodobné, stejně tak jako že by císař povýšil braniborské markrabství na království a tak zbylo jen Prusko resp. pruské vévodství. Jak již bylo uvedeno, Hohenzollerny držená část Pruska byla vévodstvím, a byla také jedinou jejich významnou državou mimo Svatou říši římskou. Ovšem území, k němuž se symbolicky mohl královský titul v Prusku vázat, a to takzvané „"královské Prusko"“, ovládalo polské království, a tak se kurfiřt a vévoda Fridrich III. nemohl jen tak prohlásit pruským králem. V rámci obtížně akceptovaného kompromisu s římskoněmeckým císařem a polským králem se tedy prohlásil „"králem v Prusku"“ (König in Preußen). Pruské království ve své počáteční podobě tedy de facto představovalo území původního pruského vévodství. Jeho následný růst a připojení území „"královského Pruska"“ však na sebe nenechalo dlouho čekat.

Územní růst pruského království.

Pruské království čím dál více sílilo a tak ve slezských válkách v letech 1740–1745 získalo od Habsburské monarchie většinu Slezska i s původně českým Kladskem. Tento zisk pak dokázalo ubránit v další sedmileté válce, kde bojovalo proti koalici Habsburské monarchie, Francie a Ruska. To byl počátek mocenského vzestupu Pruska, které se stalo jedním z nejdůležitějších evropských států. V této době vytvořilo Prusko nejen skvěle vycvičenou armádu, ale také efektivní úřednický aparát.  V letech 1772–1795 se Pruské království zúčastnilo trojího dělení Polska a získalo tak rozsáhlá území na východě, mezi nimiž měly pro Prusko největší význam právě tzv. Prusy královské (pozdější Západní Prusko), což mělo za formální důsledek znovusjednocení Pruska a nárok na oprávněný titul pruského krále. A jelikož se tedy situace vyměnily a polský král se stal de facto závislým panovníkem, změnil tehdejší „král v Prusku“ Fridrich II. "Veliký" svůj titul a začal se tituloval (jak je běžné) jako „"pruský král"“ ("König von Preußen").  Během trojího dělení Polska získalo Prusko kromě královského Pruska také tyto území: Varmii, Chelmiňsko, Notečsko - Netzedistrikt, Velkopolsko, Kujavsko, Siradzko, Leczycko část Podlesí, a západní a severní Mazovsko včetně Varšavy), kde pak postupně vznikly provincie Západní Prusko, Nové Východní Prusko a Jižní Prusko.  Za vlády kurfiřta Fridricha Viléma IV. (pruský král Fridrich Vilém III.) v roce 1806, bylo do pruského království včleněno Braniborské kurfiřtství, čímž skončila reálná unie Braniborska a Pruska.

Prusko a napoleonské války.

V období napoleonských válek ztratilo Prusko v bojích proti Napoleonovi a jeho spojencům, rozsáhlá území na západě i východě, což si však po porážce Francie vykompenzovalo na Vídeňském kongrese, kde získalo západní část varšavského knížectví, na níž vzniklo velkovévodství a později pouze provincie Poznaňsko, severní polovinu Saska včetně Dolní Lužice a severovýchodní poloviny Horní Lužice, celé Porýní a Vestfálsko.  Dále získalo od Švédska smlouvou ze 4. června 1815 severní část Předního Pomořanska včetně Rujány. 8. června 1815 pak Prusko spolu s Rakouskem a ostatními německými státy vytvořilo Německý spolek, k němuž však nepatřily jeho 3 nejvýchodnější provincie Poznaňsko, Západní Prusko a Východní Prusko.

Další územní růst Pruského království.

Pruské království bylo roku 1851 poraženo Dánskem v prusko-dánské válce (1848–1851), v níž chtělo Prusko ovládnout Dánskem kontrolované Šlesvicko s početnou německou menšinou. Roku 1863 pak bylo Šlesvicko začleněno přímo do Dánska, což bylo zjevným porušením Londýnského protokolu z roku 1851, v němž se Dánsko mimo jiné zavázalo ponechat Šlesvicku jeho práva.  Důsledkem byla následující německo-dánská válka roku 1864 pak Prusko s Rakouskem a ostatními německými státy bojovalo proti Dánsku, které chtělo oddělit jím ovládané Holštýnsko a Lauenbursko od Německého spolku (Dánský král byl v rámci personální unie také vévodou Šlesvicka-Holštýnska, ale Holštýnsko bylo spolu s Lauenburskem na rozdíl od severnějšího Šlesvicka členem Německého spolku) a začlenit je do Dánska. V této válce bylo Dánsko poraženo, Šlesvicko se stalo prusko-rakouským kondominiem, Holštýnsko získalo Rakousko a Lauenbursko s titulem vévodství Prusko.  Spor s Rakouskem o vedoucí úlohu v Německém spolku a o Šlesvicko-Holštýnsko pak vedl roku 1866 k prusko-rakouské válce, v níž bylo Rakousko a jeho spojenci poraženi. Prusko pak kromě anexe celého Šlesvicka-Holštýnska anektovalo rozsáhlá území rakouských spojenců Hannoverského království, kurfiřtství Hesenského a vévodství Nasavského.  V anexi dalšího rakouského spojence království Saského mu zabránilo negativní stanovisko Rakouska a Francie, a Sasko bylo postiženo „pouze“ vysokými reparacemi. Další rakouští spojenci království Bavorské a velkovévodství Hesenské musely postoupit Prusku menší okrajová území. Na získaných územích poté Prusko vytvořilo provincie Hannoversko, Hesensko-Nasavsko a Šlesvicko-Holštýnsko.  Prusko se pak stalo zakládajícím spolkovým státem Severoněmeckého spolku, který byl pod jeho hegemonií a v němž mu patřila většina území. Až do konce první světové války si podrželo stejný rozsah.

Pruské království vedoucím státem Německého císařství.

V letech 1870–1871 Pruské království bojovalo po boku dalších německých států proti Francii v prusko-francouzské válce, kterou vyhrálo. V důsledku vítězství se 18. ledna 1871 stalo největší a vůdčí spolkovou zemí nově založeného Německého císařství s oficiálním názvem Německá říše.  V rámci Německého císařství mělo Pruské království (opět) hegemonii, jež byla zaručena již tím, že podle ústavy byl pruský král dědičnými předseda (německé říše) majícími titul německého císaře, zároveň byl i pruský ministerský předseda německým spolkovým kancléřem, takže mezi Pruskem a Německým císařstvím byla takzvaná reálná unie.

Zánik pruského království.

V důsledku německé porážky v první světové válce se v listopadu 1918 úplně vyčerpané Německo vzdalo. Následně vypukla v Berlíně, takzvaná listopadová či německá revoluce jenž se rozšířila po celém Německém císařství. Jejím důsledkem bylo, že byly zrušeny či padly všechny německé monarchie včetně Německého císařství a samotného pruského království. A právě po převratu z 9. listopadu 1918, v němž se vyznamenali i pruští důstojníci a jenž se stal koncem monarchie, pojal císař Vilém II. v posledním okamžiku v rámci Německa státoprávně nerealizovatelnou, ale z historického hlediska správnou myšlenku vzdát se císařského titulu, nikoliv ale pruské koruny. Nakonec se ale pod tlakem událostí vzdal obou, čímž ukončil pětisetleté panování Hohenzollernů v Braniborsku, třísetletého v Prusku a padesátiletého v Německu.  A tak po pádu monarchie roku 1918, v rámci Výmarské republiky vznikl Svobodný stát Prusko ("Freistaat Preussen"). V důsledku Versailleského míru ztratilo Prusko rozsáhlá území na východě, severu a západě, tj. ve prospěch Belgie, Dánska, Polska, Litvy a Československa. Paradoxní je, že 30 let po svrhnutí monarchie v Prusku byl bývalý silný pruský stát rozhodnutím spojenecké kontrolní komise zcela zrušen.

Pruské království ( "Königreich Preußen", též "Königreich Preussen") byl německý stát, který existoval od roku 1701 do roku 1918. Během slezských válek a dělení Polska se podařilo pruským králům získat rozsáhlé území, které v dalších letech nadále rozšiřovali. Po Vídeňském kongresu se stalo součástí Německého spolku. Od roku 1871 do porážky Německa v první světové válce bylo Pruské království vůdčím státem Německého císařství, jehož bylo součástí. V rámci Německého císařství mělo Prusko zcela výjimečné postavení jak ve vedení, obyvatelstvu nebo rozloze.

普鲁士王国(,英语:Kingdom of Prussia)是一个主要位于现今德国和波兰境内的王国,存在于1701年至1918年,为从1871年至一战战败前领导德意志第二帝国的政治实体,其领土囊括整个帝国的三分之二。王国名字是继承普鲁士而来的,而权力基础从勃兰登堡得来。由于勃兰登堡曾属于神圣罗马帝国的一部分,因此普鲁士可以得到德国境内的诸侯权。


Život.

Mîm patří k čeledi Drobných trpaslíků a stane se posledním svého rodu. Má dva syny, Khîma a Ibûna. Původně jeho lid žil v jeskyních, na jejichž základech Finrod Felagund vystavěl opevněné město Nargothrond, a tak Drobné trpaslíky donutil odejít. Mîm se se svým lidem přestěhoval na skalnatou horu Amon Rûdh, v jejíchž hlubinách si zbudovali nové sídlo, ale postupně vymírali, až zbyl jen Mîm a jeho synové.  V lesích v okolí Amon Rûdhu pobýval hrdina Túrin se skupinou mužů, kteří přepadali náhodné poutníky v divočině. Túrin byl ze vznešeného rodu, synem velkého válečníka Húrina, ale po sporu s králem Thingolem zahořkl a páchal se svými muži zlé činy. Jednoho večera náhodou v pustině narazili na Mîma a jeho syny. Mladší trpaslíci uprchli do tmy, ale jeden z Túrinových mužů, Andróg, za nimi poslal šíp. Starého Mîma muži dopadli a svázali. Túrin, který cítil, že jeho skupina potřebuje nějaké stálé sídlo, si na něm vyžádal, že ušetří jeho život, pokud se s ním podělí o své bydliště. Mîm to slíbí, ale prosí muže, aby jej propustili, že se druhého dne vrátí. Muži však Mîmovi nevěří a nechají jej v zajetí.  Druhý den se vypraví na Amon Rûdh a Mîm je vede složitými stezkami, které by sami nikdy nedokázali nalézt. Pak je nechá vstoupit do svého sídla, které nazve Bar-en-Danwedh, Dům výkupného. Nyní se však dozví, že jeho syn Khîm zemřel na následky zranění Andrógovým šípem – a mohl přežít, kdyby jej muži nechali předchozí noci odejít. Tehdy k němu Túrin pocítí lítost a slíbí, že se pokusí Mîmovi ztrátu co nejlépe vynahradit; jeho dům tak opravdu bude Dům výkupného. Mîm tak postupně s Túrinem uzavře křehké přátelství, avšak s většinou jeho mužů nikdy dobře nevychází. Nenávidí zejména Andróga a vysloví nad ním kletbu, že pokud ještě vezme do rukou luk, zahyne s šípem v těle. Andróg má strach z trpasličí kletby a nějakou dobu luk nepoužívá, ale sám vysloví kletbu nad Mîmem, ať se mu jednou nedostává luku.  Túrin postupně k Amon Rûdhu shromáždí velké množství mužů, kteří až do té doby bez cíle bloudili v divočině. Po nějaké době se k nim připojí i elf Beleg Lučištník, někdejší Túrinův přítel. Mîm jej však tajně nenávidí – kvůli svému odporu k elfům i ze žárlivosti, protože si přál, aby Túrin byl jeho přítelem. Kromě toho Beleg vyléčí Andróga – který mezitím pominul trpasličí kletbu a začal znovu užívat luku, až jej jednoho dne vážně zranil otrávený šíp. Mîm proto těžce nese, že Beleg vyléčil jeho osobního nepřítele a zkazil tak trpaslíkovu kletbu.  Proto když je jednoho dne dopaden skřety, prozradí své sídlo pod podmínkou, že Túrina nechají žít. Skřeti vpadnou do Domu výkupného, pobijí Túrinovy muže i Mîmova druhého syna Ibûna. Andróg je po statečném boji na vrcholu hory zastřelen skřetím šípem. Ještě před smrtí zbaví zraněného Belega pout. Proto když k Belegovi přijde Mîm, aby s ním skoncoval, Beleg se z posledních sil vzchopí a Mîma zažene. Túrin je zajat a odveden skřety pryč; Beleg jej později vysvobodí.  Mîm pak zřejmě několik let bloudí divočinou a poté, co drak Glaurung vyžene všechny elfy z Nargothrondu, ale sám je zabit Túrinem, Mîmova lačnost po zlatě je větší než strach z dračích výparů, a proto se vrátí do svého starého sídla v jeskyních Nargothrondu, kde se přehrabuje v nahromaděném pokladu. Tak jej najde Túrinův otec Húrin, který Mîma zčásti viní za hořký osud, který potkal jeho syna, a ač se jej Mîm snaží uprosit, Húrin s ním nemá slitování a Mîma zabije. Mîm však ještě před smrtí vysloví svou poslední kletbu, když odsoudí nargothrondský poklad, aby každému přinesl jen neštěstí. Húrin si z pokladu odnese pouze největší cennost, trpasličí náhrdelník Nauglamír, který pak věnuje králi Thingolovi – a ten je později příčinou sporu mezi ním a trpaslíky, kvůli němuž přijde o život. I tato Mîmova kletba tak dojde svého naplnění.

Charakter.

Mîm je jedním z mála hrdinů Tolkienových příběhů, u nějž lze těžko rozhodnout, zda patří mezi kladné nebo záporné postavy. Přestože se několikrát prokáže jako zrádný, je jeho osud spíše tragický a nešťastný – podobně jako je tomu např. v "Pánovi prstenů" u Gluma.

Mîm je trpaslík ze Středozemě, který se objevuje jako vedlejší postava v knihách "Silmarillion", "Nedokončené příběhy" a "Húrinovy děti" od J. R. R. Tolkiena.

在托尔金(J. R. R. Tolkien)小说的中土大陆里,密姆(Mim)是最后一位小矮人(Petty-dwarves)。


Historie výzkumu.

DNA byla poprvé identifikována v roce 1869 švýcarským lékařem Friedrichem Miescherem, a to v hnisu izolovaném z lékařských bandáží. O její funkci se toho však dlouho nic nevědělo. Pravou roli DNA jako nositelky genetické informace se podařilo s jistotou určit až v 50. letech 20. století. Ačkoliv se v oblasti genetiky začalo intenzívně bádat, správný počet lidských chromozomů (46) byl zjištěn až v roce 1955. Byla potvrzena role DNA ve vzniku některých onemocnění, takto byl například na chromozomu 4 v roce 1983 objeven gen, jenž může při svém poškození vyvolat Huntingtonovu chorobu. V roce 1987 vznikla první genetická mapa lidského genomu, jež dělila lidskou jadernou DNA na velké množství definovaných úseků (sekvencí). V roce 1990 byl spuštěn Human Genome Project, kladoucí si za cíl přečíst (osekvenovat) celou jadernou DNA člověka; tento projekt byl úspěšně završen v podstatě již v roce 2003. Do současnosti však již bylo osekvenováno několik genomů různých lidí, včetně biochemika Jamese Watsona, ale i několika osob, jež si tuto nákladnou proceduru zaplatily. Moderní metody sekvenace ovšem cenu dramaticky snížily a v současnosti je známa sekvence více než tisíce lidských genomů. Zatímco dříve byl počet lidských genů odhadován na 100 000, v současné době jsou kvalifikované odhady pětkrát nižší.

Jaderná DNA.

Lidská jaderná DNA se skládá v haploidním stavu z asi 3,1–3,2 miliardy párů bází (tedy 3,2 Gbp). Kdyby se seřadila jednotlivá vlákna za sebe, byla by vzniklá řada dlouhá asi jeden metr.

Geny.

Lidská jaderná DNA obsahuje 20–25 tisíc genů, což je mimochodem počet genů srovnatelný například s hlísticí "Caenorhabditis elegans". Některé prameny udávají pouhých 18 000 genů. Počet nefunkčních genů (pseudogenů) představuje však dalších asi 20 000. Mimo to jsou navíc v lidském genomu roztroušeny poněkud záhadné geny kódující různé druhy malých RNA – např. bylo odhaleno 800 genů pro microRNA. Poměrně nízký počet genů je na druhou stranu efektivně využíván díky tzv. alternativnímu sestřihu (proces, v němž se z jednoho genu může vytvářet několik různých mRNA produktů) – alternativní sestřih se týká asi 35%∼60% genů. Je dále zajímavé, že nejmenší lidský gen má pouze 500 nukleotidů a kóduje jistý histon, největší gen má 2,5 milionu nukleotidů a kóduje bílkovinu dystrofin (nicméně 99% tohoto obřího genu tvoří introny). Lidský genom také ze značné části obsahuje endogenní retroviry.

Chromozomy.

Jaderný genom je rozeset po 23 párech chromozomů, z toho jeden pár je představován pohlavními chromozomy X a Y. Samotné geny kódující bílkoviny však tvoří pouhých 1,5% genomu, zbytek představují buď geny kódující různé druhy RNA, nebo různé regulační sekvence, introny a tzv. junk DNA („odpadní“ DNA) bez známé funkce. DNA pocházející z virů např. představuje kolem 9% lidské DNA, virům podobné retrotranspozony činí až 34% z celkové sekvence.  Lidský karyotyp (tedy chromozomální výbava) se dá rozdělit do sedmi skupin podle tvaru a velikosti chromozomů. Speciální pozornost je věnována poloze centromery, na tomto základě se rozlišují u člověka metacentrické, submetacentrické a akrocentrické chromozomy (telocentrické se u člověka nevyskytují; viz také článek chromozom):

Mitochondriální DNA.

Lidská mitochondriální DNA (mtDNA) má velikost 16 569 párů bází, celkem obsahuje 37 genů, z toho 24 představují geny pro různou nekódující RNA (2 geny pro 16S a 23S rRNA a 22 genů pro tRNA). Zbývajících 13 genů kóduje vlastní mitochondriální polypeptidy podílející se na enzymatické výbavě mitochondrií. Role mitochondriální DNA je pouze doplňková, ačkoliv i poškození některých mitochondriálních genů může způsobit vážná mitochondriální onemocnění.

Evoluce.

Lidé ("Homo") se od evoluční linie šimpanzů ("Pan"), svých nejbližších příbuzných, oddělili před 5 až 7 miliony lety. Hlavní snadno viditelnou změnou je splynutí dvou chromozomů, čímž se počet chromozomů redukoval z 48 na 46, resp. v haploidním genomu z 24 na 23. Touto fúzí vznikl lidský chromozom 2. Z genetického hlediska se však liší genom šimpanze a člověka jen velmi málo: udává se, že je genetická informace z 95–99% zcela identická. Za některé rozdíly mezi genomem člověka a šimpanze jsou zodpovědné převážně genové duplikace a v menší míře i substituce v rámci jednoho nukleotidu (SNP). Proteiny kódované těmito geny se obvykle liší nanejvýš 1–2 aminokyselinami. Přesto existují i výjimky – některé studie zveřejňují seznamy genů, které se na cestě mezi šimpanzem a člověkem zásadně změnily. Mezi ně patří například lidský gen FOXP2, který, pokud je u člověka zmutován, způsobuje vážné vady řeči. To by mohlo znamenat, že se tento gen účastnil vývoje mezilidské komunikace. Do podobných souvislostí se dává i delece v genu MYH16, která způsobuje, že je u člověka jím kódovaný protein nefunkční, zatímco u ostatních primátů se tento protein možná podílí na vývoji kousacích svalů. Další pozměněné geny podle různých studií způsobují, že je člověk náchylnější či odolnější k různým nemocem.  V posledních několika letech byla zveřejněna i část genomu neandertálce ("Homo sapiens neanderthalensis"), a proto je možno činit srovnání moderního člověka s jeho poměrně blízkým příbuzným. Genom neandertálce je totiž podobný genomu moderního člověka z 99,5%. K oddělení linie vedoucí k modernímu člověku od linie neandertálské došlo pravděpodobně před asi 500 000 lety. Výše zmíněný gen FOXP2 je u neandertálců stejný, jako u moderního člověka. Zdá se také, že byli podobně jako cca polovina současných lidí v dospělosti neschopní trávit laktózu.  I současné lidstvo však není geneticky uniformní, naopak se dají vysledovat různé linie, označované v populační genetice jako haploskupiny. Obvykle se z tohoto hlediska zkoumá chromozom Y (viz heslo Adam chromozomu Y), případně mitochondriální DNA (viz mitochondriální Eva). Byly vystopovány jednotlivé varianty těchto částí genomu. Například je známo, že Abraham Lincoln pocházel z haploskupiny R1b1c, byl tedy zřejmě příbuzný například irskému středověkému králi Niallovi Noigíallachovi (rovněž haploskupina R1b).  Co se týká odlišnosti člověka od méně příbuzných druhů živočichů, i tam se dá najít značná podobnost. V lidském genomu bylo nalezeno několik stovek míst o délce více než 200 bp, které se na 100% shodují s genomem potkana a myši – tyto sekvence jsou zřejmě místa pro navázání speciálních transkripčních faktorů.

Lidský genom je souhrn veškeré genetické informace zapsané v DNA uvnitř lidských buněk. Většina DNA se nachází uvnitř buněčného jádra a menší část v mitochondriích (tzv. mitochondriální DNA). V tělních buňkách se vyskytuje diploidní jaderný genom, což v praxi znamená, že každý gen je přítomen v buňce dvakrát (výjimkou jsou geny na pohlavních chromozomech u muže).

人类基因组,又称人类基因体,是指人的基因组,由23对染色体组成,其中包括22对体染色体、2或1条X染色体和0或1条Y染色体。人类基因组含有约30亿个DNA碱基对,碱基对是以氢键相结合的两个含氮碱基,以胸腺嘧啶(T)、腺嘌呤(A)、胞嘧啶(C)和鸟嘌呤(G)四种碱基排列成碱基序列,其中A与T之间由两个氢键连接,G与C之间由三个氢键连接,碱基对的排列在DNA中也只能是A对T,G对C。其中一部分的碱基对组成了大约20000到25000个基因。


Popis.

Zástupci čeledi "Siparunaceae" jsou stálezelené, jednodomé nebo dvoudomé keře a stromy s jednoduchými vstřícnými nebo přeslenitými listy bez palistů. Listy jsou celokrajné nebo zoubkaté. Květy jsou jednopohlavné, převážně v úžlabních květenstvích. Okvětí je v počtu 4-6, více nebo méně srostlé, v 1-2 kruzích. Tyčinky jsou volné, v počtu 1 až mnoho. Gyneceum je složené ze 3 až 30 plodolistů, apokarpní nebo synkarpní. V každém plodolistu je jediné vajíčko. Plodem jsou jednosemenné peckovičky uzavřené ve zdužnatělém receptákulu.

Rozšíření.

Rod "Siparuna" zahrnuje asi 60 druhů a je rozšířen v tropické Střední a Jižní Americe od Mexika po Bolívii a Paraguay. Největší diverzity dosahuje ve vlhkých lesích středních poloh And v Peru, Kolumbii a Ekvádoru. Několik druhů roste v poříčních galeriových lesích v oblastech savan. Rod "Glossocalyx" je monotypický, zahrnuje jediný druh, "Glossocalyx longicuspis", který se vyskytuje v tropické západní Africe.

Ekologické interakce.

Květy "Siparuna" jsou opylovány bejlomorkovití|bejlomorkami, kladoucími vajíčka do dužnatých květů. Larvy se posléze v květech vyvíjejí. Peckovičky jsou opatřeny míškem a po puknutí dužnatého květního lůžka, v němž jsou uzavřeny, jsou vyhledávány ptáky. Někteří ptáci se na tuto potravu specializují, např. tyrančík okrovobřichý ("Mionectes oleagineus") z čeledi tyranovití. Z dalších ptáků je konzumuje květomil modrý ("Cyanerpes cyaneus"), biskoupek tmavomodrý ("Cyanocompsa cyanoides") a pipulka červenohlavá ("Pipra mentalis"), Masivní květní lůžka některých druhů jsou konzumována opicemi a netopýry.

Taxonomie.

Čeleď "Siparunaceae" byla v minulosti součástí čeledi "Monimiaceae". Podle výsledků molekulárních studií jsou nejblíže příbuznými větvemi čeledi "Gomortegaceae" a "Atherospermataceae". Bývalý rod "Bracteanthus", vyskytující se v tropické Americe, byl vřazen do rodu "Siparuna".

Význam.

Extrakt z listů i plodů rostlin rodu "Siparuna" je používán domorodci jako léčivo na celou řadu neduhů. V Jižní Americe je používán druh "Siparuna guianensis" na léčení malárie a jiných horečnatých onemocnění. Antimalarické účinky byly prokázány farmakologickými výzkumy.

Přehled rodů.

"Glossocalyx", "Siparuna"

Siparunaceae je čeleď nižších dvouděložných rostlin z řádu vavřínotvaré ("Laurales"). Jsou to stálezelené dřeviny se vstřícnými či přeslenitými jednoduchými listy a neobvyklými plody. Čeleď zahrnuje asi 60 druhů ve 2 rodech a je rozšířená v tropické Americe a Africe.


Popis.

Zástupci čeledi kanelovité jsou aromatické stromy, méně často keře. Listy jsou jednoduché, celokrajné, střídavé, často tuhé a kožovité, se zpeřenou žilnatinou, bez palistů. Na čepeli jsou často průsvitné tečky, tvořené siličnými žlázkami. Dřevo je homoxylické, bez cév. Květy jsou oboupohlavné, pravidelné, uspořádané v koncových nebo úžlabních vrcholících či hroznech, řidčeji jednotlivé v úžlabí listů. Okvětí je rozlišené na kalich a korunu. Kališní lístky jsou obvykle 3. Korunních lístků je nejčastěji 5 až 12, v 1 nebo 2 řadách, volné nebo na bázi srostlé. Tyčinek je 6 až 12 nebo mnoho, nitky jsou srostlé do trubičky. Semeník je svrchní, srostlý ze 2-6 plodolistů, s jedinou komůrkou. Obsahuje 2 až mnoho vajíček. Plodem je dvou až mnohasemenná bobule.

Rozšíření.

Čeleď kanelovité zahrnuje celkem asi 20 druhů v 5 rodech. Je rozšířena ve východní polovině subsaharské Afriky a na Madagaskaru, v tropické Střední a Jižní Americe a na Floridě. Zástupci čeledi rostou nejčastěji v tropických poloopadavých až stálezelených lesích nižších poloh. Některé druhy dosahují korunního patra.  V Africe se vyskytují 3 druhy rodu "Warburgia", na Madagaskaru rod "Cinnamosma". Zbylé rody jsou americké. Na Floridu zasahuje kanela bílá ("Canella winterana"), rozšířená rovněž v Karibiku a na severovýchodě Jižní Ameriky. Rod "Pleodendron" je svým výskytem omezen pouze na Karibskou oblast, "Cinnamodendron" se vyskytuje v Karibiku a roztroušeně i v různých částech Jižní Ameriky.

Význam.

Kanela bílá ("Canella winterana") slouží jako náhražka skořice. Aromatické listy a kůra některých druhů mají význam v místní medicíně nebo slouží k přípravě čaje.

Seznam rodů.

"Canella", "Cinnamodendron", "Cinnamosma", "Pleodendron", "Warburgia"

Kanelovité ("Canellaceae") je čeleď nižších dvouděložných rostlin z řádu kanelotvaré ("Canellales"). Jsou to dřeviny s jednoduchými střídavými listy, rozšířené v tropické Americe a Africe. Kanela bílá slouží jako náhražka skořice.

白樟科(Canellaceae)也叫白桂皮科,共有6属,都是富含芳香油的常绿植物,大部分是乔木,也有少数灌木。白樟科和林仙科共同属于白樟目。


Měření velikosti.

Při výběru snubních prstenů je třeba dát pozor na jejich správnou velikost u obou partnerů. Tu pomohou určit v téměř jakémkoli zlatnictví či klenotnictví pomocí tzv. měřicího trnu (pokud je k dispozici jiný prsten, který snoubenci nosí na daném prstu) nebo měřicích kroužků. V České republice se nejčastěji používají tzv. EU velikosti, které odpovídají vnitřnímu obvodu prstenu. V USA, v Číně, ale i v některých evropských zemích, např. v Německu, se používá jiný systém označování velikostí.  Existují i možnosti, jak změřit velikost prstenu doma svépomocí – např. lze pravítkem změřit vnitřní průměr jiného padnoucího prstenu, případně pomocí nepružného materiálu (nejčastěji se používá proužek papíru nebo zubní nit) změřit přímo obvod prstu. Tyto metody s sebou ale nesou riziko, protože každý prsten padne trochu jinak, u širších prstenů bývá často potřeba zvolit o číslo větší velikost. Navíc se obvod prstu mění během dne a podle teploty. Na rozdíl od koupě zásnubního prstenu, kdy muž většinou chce partnerku překvapit, a tak se snaží velikost zjistit tajně, se při koupi snubních prstenů jednoznačně doporučuje nechat si velikost změřit přímo u profesionálů. Některá klenotnictví navíc nabízejí výrobu snubních prstenů na zkoušku a případnou úpravu velikosti zdarma.

Kde se snubní prsteny nosí.

V dnešní době většina párů nosí své snubní prsteny na prsteníčku levé ruky. Ženy někdy nosí snubní prsten na prsteníčku pravé ruky a na levé ruce si nechávají zásnubní prsten. V minulosti bylo běžné nošení snubního prstenu na jiných prstech – např. asi do začátku 17. století byl jako zásnubní nebo snubní šperk užíván jakýkoli prsten nošený na pravé ruce, v druhé polovině 17. století a ve století 18. se zase rozšířila móda nošení snubního prstenu na palci. Na prsteníčku levé ruky se poprvé začal nosit zřejmě okolo roku 1614 na základě víry, že jde o přímou cestu k srdci. Levá ruka je praktičtější i z hlediska ochránění prstenu před mechanických poškozením.

Význam snubních prstenů.

Snubní prsteny (a prsteny obecně) symbolizují především závazek, spojení, věrnost, nerozlučnost. Tvar kruhu připomíná nekonečno. Důvody, proč lidé snubní prsteny nosí, ale mohou být různé: od tradice, symboliky a spojení s milovanou osobou i na dálku až po veřejné přiznání se k druhému člověku a vyjádření signálu pro okolí („jsem zadaný/á“, „patříme k sobě“ nebo i jako prostředek k odhánění druhých).

Zásnubní prsten.

Zásnubní prsten má dát na vědomí všem, že osoba, která jej nosí, je zasnoubena a bude se vdávat. V západních kulturách nosí zásnubní prsten zpravidla ženy a takový prsten je ozdobený diamantem nebo jiným kamenem. V některých kulturách nosí muž a žena stejný zásnubní prsten, v dalších kulturách jsou zásnubní prsteny používány také jako svatební prsteny. Zásnubní prsten obvykle předává muž jako dárek ve chvíli, když žádá ženu o ruku. Tím dává najevo svůj zájem o budoucí sňatek. Zásnubní prsten se obvykle nosí na prsteníčku levé ruky. Některé páry si kupují „předzásnubní prsten“, který lze nazvat „prstenem slibu“.

Historie.

První snubní prsteny se objevily již ve starověkém Egyptě kolem roku 3000 před n. l. Kruh, který neměl začátek ani konec, symbolizoval pro Egypťany věčnost. Materiál prstenu bylo však rákosí spletené do kroužků. Z té samé doby pochází také první vysvětlení umístění prstenu na prsteníček. Do prsteníčku vede žíla přímo ze srdce, symbolu lásky.  V antice je nošení spojeno s mýtem o Prométheovi, v němž se prsten, tj. kroužek, objevuje jako symbol lásky k lidem a kámen v prstenu symbolizuje nezdolnost. Současná tradice snubního prstenu je pak nejpravděpodobněji odvozena právě z antiky, přesněji z římské tradice. Židé, Řekové ani Germáni tento symbol budoucího manželství neznali. Ve starém Římě muži posílali železný prstýnek svým vyvoleným. Prsten sloužil jako poznávací znamení, symbol věrné lásky i prostředek, jímž opuštěné ženy označovaly tatínka svých dětí. Občas byl prsten chápán jako symbol převahy muže nad ženou.  Římané dávali prsten spolu s malým klíčkem, který měl ochránit obdarovaného. Římské nevěsty dostávaly dva snubní prsteny, jeden zlatý, který nosily na veřejnosti, druhý vyrobený z kamene, ten používaly během vykonávání domácích prací. Ne vždy znamenalo nošení prstenu podobného snubnímu manželství. Někdy takový prsten znamenal nedotčenost nositele, nebo takový prsten byl symbolem čistého přátelství.  Z této doby pochází také další odůvodnění nošení prstenu na prsteníčku. Stojí za ním římský soudce a spisovatel Aulus Gellius, který žil ve 2. století v Římě. Ten odůvodňuje nošení prstenu na prsteníčku tak, že čtvrtý prst levé ruky je údajně spojen tenkým nervem se srdcem. Jestliže pak na tento prst prstenem zatlačíme, snoubenčina láska bude jistá.  Teprve spolu s křesťanstvím se ve světě prosazuje jako materiál prstenu zlato, které je nadřazené všem ostatním kovům a představuje manželskou lásku. Ve středověku byl prsten také symbolem panenství, a byl tak spojený se sexualitou.  Rozdíl mezi snubním a zásnubním prstenem neexistoval až do 15. století. Ke změně došlo v roce 1563 po Tridentském koncilu, kdy ztratily zásnuby svůj význam, a zásnubní prstýnek se stal nepovinný. Tehdy se začal prsten předávat během svatebního obřadu a dostávala ho pouze žena. Muži v tehdejší Evropě prsten zpravidla ještě nenosili. Až v následujícím století poprvé dochází k tomu, že si v kostele při obřadu muž a žena navzájem vyměňují prsteny. Rozšíření tohoto zvyku však trvá ještě delší dobu.  Prst, na kterém se nosí prsten, získal své jméno "prsteníček" až v 7. století, kdy ho tak pojmenoval křesťanský encyklopedista Isidor ze Sevilly. Také on, stejně jako Egypťané, se domníval, že tento prste je spojený žilkou přímo se srdcem, proto ten název, který se dochoval až do dnes.

Snubní prsteny si vyměňují při svatebním obřadu ženich s nevěstou jako symbol slibu lásky, věrnosti a spojení.

结婚戒指或结婚指环,简称婚戒,是由金属圆环,镶上钻石或其他宝石而成的饰品。在很多如英法等欧洲国家,它通常是被佩戴在左手无名指的指根上。而在世界的其他地方,主要是德国和东欧地区,人们则把它佩戴在右手无名指。这种戒指用来象征婚姻:配偶佩戴它来表明对婚姻承诺的忠贞。如今,佩戴婚戒的这种欧洲风俗已在欧洲之外广泛传播了。


夕凪號驅逐艦 (二代神風級驅逐艦)

Popis.

"Júnagi" patřil ke druhé sérii torpédoborců třídy "Kamikaze", která byla stavěna v první polovině dvacátých let 20. století pro císařské námořnictvo na základě plánu rozvoje loďstva 8-8 (八八艦隊 "hačihači kantai").  Hlavní výzbrojí "Júnagi" byly tři dvouhlavňové 533mm torpédomety pro torpéda typu 6. Všechny torpédomety se nacházely v ose plavidla. Dva se nacházely na zádi za zadním komínem a jeden před můstkem. Na počátku druhé světové války byl jeden z torpédometů odstraněn.  Hlavní hlavňovou výzbroj "Ariake" představovaly zpočátku čtyři 120mm kanóny typu 3. roku s délkou hlavně 45 ráží. Kanóny byly chráněny polouzavřeným ochranným štítem. Jeden kanón se nacházel na vyvýšené přídi před předním torpédometem, druhý se nacházel na nástavbě mezi komíny a byl na počátku války nahrazen protiletadlovými kanóny a zbývající dva kanóny se nacházely na nástavbě na zádi za torpédomety.

Služba.

Před válkou.

Stavba byla zahájena 17. září 1923 v loděnicích námořního arsenálu Sasebo, 23. dubna 1924 byl "17. torpédoborec" spuštěn na vodu a 24. května 1925 přijat do služby.  Fotografie z 5. září 1936 prozrazuje, že tou dobou byl "Júnagi" zařazen do 28. "kučikutai" (駆逐隊 ~ divize torpédoborců).  V rámci 28. "kučikutai" se v noci z 9. na 10. února 1939 zúčastnil podpory japonského výsadku na severu Chaj-nanu.

Začátek druhé světové války.

Na začátku války byl "Júnagi", zařazen do 29. "kučikutai", která tehdy náležela pod 6. "suirai sentai" (水雷戦隊 ~ eskadra torpédoborců) 4. "kantai" (艦隊 ~ loďstvo).  Těsně před vypuknutím války vyplul spolu se zbytkem 6. "suirai sentai" 29. listopadu 1941 z Truku a 3. prosince doplul na japonské mandátní území Kwajalein. Dne 8. prosince vyplul z Kwajaleinu, aby poskytl krytí invazním jednotkám, které se měly zmocnit britské kolonie Gilbertovy ostrovy. Po jejich obsazení se 23. prosince zúčastnil druhého (a tentokráte již úspěšného) pokusu o obsazení Američany bráněného atolu Wake.  Dne 31. prosince vyplul z Kwajaleinu jako eskorta konvoje na Truk, kam doplul 3. ledna 1942. Poté plnil hlídkovací a eskortní úkoly na Truku. Zúčastnil se doprovodu invazních sil určených k obsazení Rabaulu 23. ledna. Po obsazení Rabaulu opět plnil hlídkové a eskortní povinnosti z této nové základny.  Dne 6. října 1944 byl "Júnagi" vyškrtnut ze seznamu lodí japonského císařského námořnictva.

Júnagi (: ) byl (podle pořadového čísla) devátý a poslední torpédoborec třídy "Kamikaze" japonského císařského námořnictva. Po dokončení nesl pouze označení „17. torpédoborec“ ( "Dai-džúnana-gó kučikukan"). Dne 1. srpna 1928 byl spolu s ostatními sesterskými jednotkami přejmenován a dostal jméno "Júnagi".

夕凪号驱逐舰为日本帝国海军所建造的神风级驱逐舰第九号舰,也是该级舰最后完工的。


Popis.

"Nači" se vyznačoval (jako všechny jednotky třídy "Mjókó") charakteristickou siluetou se třemi dělovými věžemi na přídi (dělová věž č. 2 byla v superpozici), dvěma na zádi, dvěma šikmými komíny a relativně malým můstkem (v porovnání s jinak velice podobnou následující třídou "Takao").  Hlavní dělostřeleckou výzbroj tvořilo zpočátku deset 200mm děl s hlavní délky 50 ráží v pěti dvouhlavňových věžích modelu D. Ty byly v roce 1932 nahrazeny za stejný počet výkonnějších 203mm kanónů s delším dostřelem a těžším projektilem při zachování dělových věží modelu D.

Stavba.

Stavba čtyř nových křižníků byla schválena parlamentem v březnu 1923, přičemž stavba prvních dvou jednotek měla být financována z rozpočtu fiskálního roku 1923 a 1924. Velké zemětřesení v Kantó z 1. září 1923 si ale vynutilo posunutí zahájení stavby. Druhá jednotka nesla zpočátku označení "Dai–roku kókjú džunjókan" (第六高級巡洋艦 ~ 6. křižník třídy A), ale 10. prosince 1923 bylo šestému těžkému křižníku pro císařské námořnictvo přiděleno jméno "Nači". Stavba byla zahájena na skluzu číslo 3 "Kure kaigun kóšó" (呉海軍工廠 ~ Námořní arsenál Kure) až 26. listopadu 1924 (jako předposlední ve třídě). Dne 24. prosince došlo při stavbě k neštěstí, když se při zvedání nadměrného nákladu převrátily dva přístavní jeřáby a zabily tři dělníky. Dne 15. června 1927 byl "Nači" spuštěn na vodu jako druhý ve své třídě.  Od 21. května 1928 vykonával funkci "gisó inčó" (艤装員長 ~ vrchní dozorce dokončovacích prací) "taisa" (大佐 ~ námořní kapitán) Jošijuki Niijama. Ten byl také od 10. září 1928 až do 30. listopadu 1929 prvním velitelem "Nači".  I když "Nači" ještě nebyl na podzim 1928 zcela dokončen, bylo – vzhledem k plánované „korunovaci“ císaře Hirohita – rozhodnuto přijmout "Nači" do služby a prezentovat jej na korunovační námořní přehlídce. Toto politické rozhodnutí bylo motivováno zahraniční účastí – zejména lodí Royal Navy – na přehlídce. Práce na "Nači" byly proto 22. října zastaveny a provizorně dokončený křižník ještě téhož dne vyplul na cvičnou plavbu. Při výtlaku 12 200 T, výkonu strojů 133 670 koňských sil (99,68 MW – nejvíc z celé třídy) a 322 otáčkách šroubů za minutu dosáhl rychlosti 35,53 uzlů (65,802 km/h). Dne 26. listopadu 1928 byl oficiálně přijat do služby. Stal se tak první lodí své třídy, která byla „dokončena“ a zároveň prvním washingtonským křižníkem císařského námořnictva, který byl od počátku projektován podle restrikcí washingtonské konference. Přesto ale "Nači" dohodnutý maximální standardní výtlak 10 000 T překročil.  Dne 4. prosince 1928 se "Nači" zúčastnil slavnostní přehlídky v Jokohamě a po jejím skončení se opět vrátil do loděnice. Opravdu dokončen byl až v dubnu 1929.

Služba.

Po skutečném dokončení zahájil v květnu 1929 "Nači" druhé zkoušky. Po ukončení zkoušek hostil "Nači" ve dnech 28. a 29. května císaře Hirohita na jeho cestě z Jokohamy do Ósaky. Cesta vedla přes ostrov Hačijó a města Kušimoto a Kóbe. Spolu s "Nači" plula bitevní loď "Nagato" a doprovázela je 3. "kučikutai" (駆逐隊 ~ divize torpédoborců). Druhý den cesty Hirohito přestoupil na bitevní loď, která mu přece jen poskytovala větší pohodlí.  Když vstoupily do služby i zbývající jednotky, byla 30. listopadu zřízena 4. "džunjókan sentai" (巡洋艦戦隊 ~ křižníková divize) tvořená všemi čtyřmi křižníky třídy "Mjókó" a podřízena 2. "kantai" (艦隊 ~ loďstvo). Vlajkovou lodí se stala "Ašigara".  Dne 20. ledna 1945 byl "Nači" vyškrtnut ze seznamu lodí japonského císařského námořnictva.

Nači (: – hora v prefektuře Wakajama) byl těžký křižník Japonského císařského námořnictva třídy "Mjókó", jejíž jednotky byly v době svého dokončení nejsilněji vyzbrojenými těžkými křižníky na světě. Účastnil se bojů za druhé světové války.

那智()是日本海军妙高型重巡洋舰的二号舰。命名来源是和歌山县的。莱特湾海战中第二游撃部队(志摩舰队)的旗舰。