Vzhled, smysly, výkony.

Vlk obecný je největší psovitá šelma. Samice bývají menší než samci, velikost vlka záleží také na poddruhu. Vlci v zásadě splňují Bergmannovo pravidlo, čili vlci žijící na severu jsou obecně větší než poddruhy z jižní části areálu.  Vlk se na první pohled podobá německému ovčáckému psu, liší se však od něj v několika drobnostech. Má širší a zašpičatělejší hlavu, šikměji postavené oči a kratší, výrazně trojúhelníkovité uši.  Vlci mají 42 zubů. Vlčí špičák může být dlouhý až 6,5 cm, silné trháky a mohutné žvýkací svaly umožňují vlkovi chytit a zabít kořist.  Vlk obecný dokáže ve stisku vyvinout sílu na špičák v průměru 740 N (74 kg/cm2) a na trhácích 1200–1400 N (120–140 kg/cm2), tzv. trhákový komplex. Pro srovnání pitbulové, nebo vlčáci kolem 1300 N (130 kg/cm2). Rekordmany jsou mezi psi mastifové s průměrnými 1700 N (170 kg/cm2).

Vlčí srst.

Vlčí srst se skládá ze dvou vrstev: vrchní vrstva je tvořena hustými chlupy, které odpuzují vlhkost, podsada je měkká a slouží jako tepelná izolace. Izolační schopnost vlčí srsti je tak dobrá, že na vlkovi netaje sníh. Vlci mají huňatý ocas, který v zimě používají jako přikrývku. Severní poddruhy mají srst také podstatně delší a hustší než jižní.  Vlci jsou po lidech nejrozmanitějším druhem na světě – jejich srst může být čistě bílá, úplně černá, vybarvená ve všech odstínech šedé, skořicová, krémová, hnědá, stříbrná i zlatá. Možné jsou samozřejmě všechny přechody.  Zbarvení také závisí na sezóně. Zimní srst bývá světlejší a hustší.  Většina vlků má tmavší hřbet a světlejší břicho, často mívají tmavší masku okolo očí.  U vlka eurasijského, poddruhu vlka obecného, převládá podle sezóny rezavohnědý až šedočerný odstín, pouze spodní část těla a vnitřní strany končetin jsou nažloutlé až bělavé a vnější okraje ušních boltců černé. Pruh tmavší srsti se někdy táhne i středem hřbetu.  Vlci obývající tundru a polární oblasti bývají i celoročně úplně bílí.

Změna barvy.

Byly popsány případy, kdy vlk během několika let úplně změnil barvu. Štěňata polárních vlků mají krémovou barvu, až postupem času vyblednou. I úplně černí vlci mohou postupem let získávat stále světlejší barvu, někdy se z černého vlka stane i bílý vlk.

Smysly.

Vlk má spíše průměrný zrak, ale výborný sluch a čich. Vlci zřejmě rozeznávají barvy, ale v podstatně menší míře než lidé. Jejich zrak je koncentrován na siluetu a pohyb objektu, barva není

Rozšíření.

Vlci jsou velmi přizpůsobivým živočišným druhem, dokážou žít v pouštích, suchých stepích, v lesích, bažinách i v tundře.  V mnoha poddruzích obývali celou severní polokouli. Rozšíření vlka zahrnovalo celou Evropu a většinu Asie kromě tropického jihovýchodu. V Severní Americe byl

Poddruhy.

Poddruhy vlka lze rozdělit na eurasijské, americké, psy a dingy

Populace.

Stavy ve světě.

V současné době žije na světě přibližně 200 000 vlků, přičemž v minulosti byla populace minimálně desetkrát větší.  Vlčí populace na Blízkém východě a v Asii nejsou chráněné místní legislativou a na většině míst jich ubývá. Křížení se zdivočelými psy snižuje genetickou kvalitu populace. V Rusku vlci nejsou chráněni, ale jejich stavy se podle odhadů nezmenšují a žije zde v současnosti okolo 30 000 vlků. V Kazachstánu

Stavy v Evropě.

V západní Evropě vlk prakticky nežije. V Anglii vyhynul v roce 1486, ve Skotsku v roce 1743 a v Irsku v roce 1770. Ve Skotsku a ve Francii běží programy na jejich reintrodukci.  Větší populace přežívají ve Skandinávii (ve Švédsku žije asi 270 kusů, jsou i v Norsku a Finsku), jižní Evropě (Španělsku, Itálii, Řecku), Polsku, Slovensku.  V Německu byl poslední vlk zastřelen v roce 1904, od konce 20. století se tam však znovu objevují

Stavy na Slovensku.

Vlci se na Slovensku vyskytovali zejména v jeho východní a střední části v lesnatých a hornatých oblastech, zejména okolo pramenů řek Ondava, Hron, Laborec a v Nízkých a Vysokých Tatrách. Jejich počet se v roce 1960 pohyboval okolo 174 jedinců stálých a cca 100 jedinců přebíhavých z Polska a SSSR Až do roku 1975, kdy se jeho stavy snížily

Stavy v Česku.

Vlk obecný je v Česku chráněným druhem. Vlci žili na území Česka v hojném počtu do konce 17. století, poté jejich stav klesal kvůli lovu, až byli na přelomu 19. a 20. století zcela vyhubeni. Poslední vlk na Šumavě byl zastřelen 2. prosince 1874. Posledního vlka v Beskydech zastřelil 5. března 1914 František Jež (na místě se nachází pamětní kámen – N49°31'36.46" E18°49'06.18").  První potvrzené údaje o návratu vlků na území Česka pocházejí z roku 1994. Několik jedinců obývá Beskydy, kam přišli ze Slovenska. Jsou velmi ohroženi nelegálním odstřelem. Na stav vlků v ČR má také zásadní vliv odstřel vlka na Slovensku, který je v období od 1. listopadu do 15. ledna legální. Odhaduje se že k roku 2000 bylo v Beskydech a okolí 15–18 jedinců, do roku 2010 se však počet snížil na 10 jedinců. K roku 2013 byla odhadnuta přítomnost pouze tří vlků. Ojediněle se vlci vyskytují také v Rychlebských horách, Jeseníkách, Krkonoších a na Šluknovsku, pozorování osamělých jedinců bylo hlášeno i na Šumavě.  V dubnu 2014 byla zveřejněna zpráva, že na území národní přírodní rezervace

Sociální chování.

Vlci jsou sociální zvířata žijící většinou v dobře organizovaných smečkách. Klasickou vlčí smečku tvoří vedoucí rodičovský „alfa“ pár, který se obvykle sdružuje na celý život, a jeho potomci, jež zaujímají „beta“ až „omega“ status. Skupina může být doplněna i o nepříbuzné jedince. Vlci „alfa“ vedou smečku, rozmnožují se a rozdělují úkoly. Vlci „beta“ jsou obvykle největší jedinci, kteří chrání smečku a „alfa“ vlky. „Gama“ a další vlci se starají především o lov, výchovu mláďat a mají za úkol „předstírat“, aby smečka vypadala početnější. Vlci „omega“ mají za úkol odvádět napětí, hasit hrozící konflikty ve smečce a hrají roli jakýchsi „šašků“. Alfa vlci v severoamerických smečkách se obvykle poznají podle nejvýraznější tmavé kresby na hlavě a hřbetu. Není neměnným

Rozmnožování.

Vlci jsou převážně monogamní a jednotlivé páry spolu zůstávají až do smrti jednoho z partnerů. Poté si hledají jiného. V zajetí nebo v oblastech s vyšší hustotou populace se může vyskytnout polygamie. Samice zabřezávají ve volné přírodě obvykle po dosažení věku dvou let, v zajetí to může být podstatně méně. Mají pak jeden vrh do roka. Na rozdíl od kojotů

Potrava.

Vlci jsou predátoři. Protože loví ve skupině, mohou zabíjet zvířata větší, než jsou oni sami. Živí se hlavně jeleny, losy a severoamerickými soby karibu. Hladová smečka se odváží napadnout i osamoceného bizona nebo pižmoně. V případě, že není k dispozici dostatek velkých býložravců, vlci žijí mimo smečku nebo mají odlišnou specializaci, je jejich potrava jiná. Loví srny, divoká prasata, králíky, zajíce, sviště, bobry, menší hlodavce, ryby či rozličné plazy. Na některých místech se

Konkurenti a nepřátelé.

Vlci dominují nad ostatními psovitými šelmami, kdekoli se vyskytují. Snaží se je likvidovat jako konkurenci, ale málokdy je následně požírají jako potravu. Vlci pronásledují lišky (ty jediné občas i žerou), šakaly, kojoty a psíky mývalovité. V Asii se občas střetávají s dhouly – ryšavými psy.  Kočkovité šelmy jsou dalšími konkurenty s nimiž se vlci snaží vypořádat. Pokud mají tu možnost, zabíjejí rysy a různé druhy divokých koček. Pokud se setká rys se samotným vlkem, nemusí nutně vyjít z případného střetnutí jako poražený. Je zaznamenán přinejmenším jeden případ, kdy rys vlka v

Vlci a lidé.

Vlci v mytologii.

Vlci mají prominentní postavení v mytologii, folkloru a obecně v lidské kultuře. V severské a japonské mytologii byli portrétováni jako bytosti s božskými vlastnostmi. V Japonsku rolníci uctívali vlky ve svatyních, nechávali obětiny u vlčích doupat a žádali je, aby ochránili jejich úrodu před jeleny a divokými prasaty. Vlk Fenrir byl podle severské mytologie synem boha Lokiho. V severské mytologii pronásleduje vlk Skoll zapadající Slunce, jeho bratr Hati Měsíc. Také další eurasijská etnika spojovala vlky se Sluncem. Staří Řekové a později Římané připisovali slunečnímu bohu Apollónovi vlky jako jeden z jeho atributů.  V zoroastrické filozofii mají vlci podobu zlých a krutých bytostí. V bibli se vlk objevuje celkem třináctkrát jako symbol chamtivosti a ničitelství, výjimečně je přirovnání k vlku myšleno pozitivně (bojovný kmen Benjamín). V pohádkách a lidových zkazkách Slovanů hrají vlci nezastupitelnou, i když převážně zápornou roli. Známá je jejich úloha v Červené karkulce a zkazkách o neposlušných kůzlátkách či třech malých prasátkách. Naopak v některých ruských pohádkách vlk hrdinovi pomáhá. Známé jsou i pověsti o lidech, zakletých do podoby vlka, jako je např. francouzská legenda o Bisclavretovi. Naproti tomu v Ezopových či La Fontainových bajkách vystupuje

Vlkodlaci.

S vlky souvisí i představy o vlkodlacích, rozšířené v celé Evropě: u Slovanů, Rumunů, Germánů, Baltů, Keltů i Ugrofinů. Nejstarší zmínky o vlkodlacích pocházejí z antiky. Již Hérodotos v 5. stol. př. n. l. psal o skythském kmeni Neurů, jehož příslušníci se v noci měnili ve vlky. Podle Ovidiových Proměn byl ve vlka proměněn arkádský král Lykaón poté, co se dopustil kanibalismu. O vlkodlaku se zmiňuje i římský spisovatel Petronius v románu Satyricon.  Pro Balty (staré Litevce, Lotyše a Prusy) nebyl vlkodlak negativní bytostí. Mohl pomáhat člověku, který ho nakrmil. Podle Baltů se lidé mohli proměnit ve vlkodlaka tak, že za úplňku prolezli mezi kořeny určitých stromů. U Germánů byli známi "ulfhetmar", bojovníci ve vlčí kůži, kteří v bojovém šílenství projevovali vlčí zuřivost. Byli obdobou známějších berserkrů, asociovaných s medvědem. Podobné představy měli vlčí bojovníci u starých Maďarů v předkřesťanském období, ale ještě za vlády Matyáše Korvína používali maďarští bojovníci při útoku bojový pokřik "farkas" (vlk). U Slovanů a Rumunů byl vlkodlak pokládán za nemrtvou bytost,

Vlci v literatuře a umění.

Vlci se objevují v obrovském množství povídek, románů, filmů, divadelních her a písní. Například v díle britského spisovatele Rudyarda Kiplinga Knihy džunglí hraje vlčí smečka vedená samcem Akélou zásadní úlohu při výchově lidského chlapce Mauglího, jehož zachrání před tygrem Šer Chánem. Kladnou roli hraje vlk i ve fantasy sérii "Letopisy z hlubin věků" britské autorky Michelle Paverové, kde figuruje v roli zvířecího dvojníka hlavního hrdiny Toraka.

Vlk ve frazeologii.

Vlci jsou zmíněni v mnoha známých přirovnáních, citátech a příslovích, často antického či biblického původu, i když obvykle v negativní roli. Například: „Mám hlad jako vlk“; „My o vlku a vlk za humny“; „Kdo chce s vlky žíti, musí

Vlk v lexikologii.

Od názvu vlka je odvozeno mnoho vlastních jmen, zejména germánského původu, např. Wolfgang, Wolfhart, Ranulf, Adolf, Rudolf, Isengrim, ale také jihoslovanská jména Vuk, Vukan či Vukašin nebo staročeské Vlkoš.

Útoky na dobytek a psy.

Útoky na dobytek představují zřejmě hlavní důvod, proč vlk byl a na mnoha místech stále je lidmi pronásledován. Zatím se nenašel jiný dostatečně účinný způsob, jak tomu zabránit, než zabíjení vlků. Avšak přítomnost lidí a psů dokáže útokům většinou předejít. Vlci napadají chovná domácí zvířata především kvůli nedostatku jejich přirozené divoce žijící kořisti. Nicméně, když zjistí, že zabít dobytek je podstatně snazší, než nahánět divokou zvěř, mohou se na tuto kořist začít specializovat. Jejich obětí se mohou stát koně, skot, krocani, domestikovaní sobi a především ovce a kozy. Mnohé státy chovatelům hradí škody vlky způsobené.

Útoky na lidi.

Vlci nejsou pro lidi nebezpeční, pokud jsou alespoň zčásti splněny tyto podmínky: je jich relativně málo, mají dostatek kořisti, nedostávají se do častého kontaktu s lidmi, jsou v malém množství loveni a nejsou nakaženi vzteklinou. Nicméně existuje mnoho situací, kdy se vlk stává pro člověka hrozbou. Záznamy o útocích vlků existují z většiny míst, kde se tato zvířata vyskytují. Naprostá většina útoků neovlivněných vzteklinou směřovala a směřuje na děti, velmi málo na ženy a zcela vzácně jsou oběťmi i dospělí muži. Pokud nejsou vyrušeni, vlci své oběti obvykle konzumují.

Vzteklina.

Vlci nebývají zdrojem vztekliny, ale mohou se jí nakazit od jiných psovitých šelem. Stávají se poté velmi agresivními a mohou pokousat mnoho obětí. Například v roce 1973 v Indii pokousal jeden vzteklý vlk za 12 hodin dvanáct lidí, dvě prasata, tři býky a jednoho psa. Proběhl při tom šesti vesnicemi

Evropa a Rusko.

V historických záznamech z různých států Evropy jsou doloženy tisíce případů útoků vlků na lidi. V zimě roku 1450 zabila přímo v Paříži smečka vedená samcem jménem Courtaud asi 40 lidí. V celé Francii, která byla na vlčí útoky „nejbohatší“, bylo mezi léty 1580–1830 3 069 lidí zabito vlky, z toho 1 857 ne kvůli vzteklině. Asi nejznámějším řáděním „vlka“ (jestli šlo skutečně o vlka, není dodnes zcela jasné) v Evropě se staly útoky tzv. gévaudanské bestie v letech 1764–1767, jež si v jižní Francii vyžádaly asi 113 životů. V

Asie.

V Asii byly a na některých místech stále jsou útoky vlků relativně běžné. Je to dané početností a životním stylem lidské populace, rozlehlostí území a dřívějším poměrně hojným rozšířením vlků na území tohoto kontinentu. Například v polovině 18. století došlo k několika útokům vzteklých vlků v Japonsku, následkem čehož byla smrt nejméně 10 lidí. Největší množství vlčích útoků je zaznamenáno v Indii. Důvodů existuje několik – subkontinent je hustě zalidněn s mnoha lidmi žijícími na venkově, byla zde početná vlčí populace a přispělo k tomu i to, že podle hinduistické tradice by prolití vlčí krve znamenalo neúrodu a tak ani lidožraví vlci někdy nebyli

Severní Amerika.

V Kanadě a USA jsou útoky vlků vzácné, ale velmi dobře zdokumentované. Ve 20. století došlo jen k několika desítkám útoků a incidentů a smrtí člověka skončilo velmi málo z nich. Mnoho z těchto případů bylo způsobeno tím, že vlci původně napadli psy, kteří lidi doprovázeli. Z 19. století je známo několik incidentů, kdy vzteklí vlci pokousali lidi, kteří následně zemřeli. Počty obětí byly v porovnání s jinými místy světa malé.

Lov vlků.

Lidé loví vlky přinejmenším od doby vzniku zemědělství a domestikace dobytka. Není to však jen kvůli ochraně dobytka, ale i ze sportu a dobrodružství, zisku trofeje, „ochraně“ volně žijící zvěře a v neposlední řadě kvůli bezpečí lidí. Lov na vlky je velmi obtížný, neboť jsou to chytrá, přizpůsobivá, vytrvalá a nebezpečná zvířata. V minulosti bylo používáno mnoho způsobů, jak je zabít. Velmi účinnou metodou bylo vyhledávání jejich doupat a zabíjení malých vlčat. Pokud se k lovu používali psi, ukázala se nejlepší kombinace chrtů, bloodhoundů (či jiných velkých a silných plemen) a foxhoundů. Metody tichého pronásledování, přepadů ze zálohy či stopování se příliš neosvědčily kvůli vlčí opatrnosti a vynikajícímu sluchu. Používání strychninem otrávených návnad se dříve také praktikovalo, ale upustilo se od něj, neboť zabíjí mnoho dalších druhů zvířat a vlci (či kojoti) jsou schopni se naučit jed v návnadě rozpoznat. Navíc jed znehodnocuje kožešinu. Jed je účinný především vůči mláďatům a mladým nezkušeným jedincům. Nášlapné pasti jsou efektivní tehdy, pokud na nich neulpí lidský pach. Americké indiánské kmeny upřednostňovaly padací pasti. Co se různých nástrah týče, velmi záleží na schopnostech vlčího jedince past odhalit a vyhnout se

Vlci jako domácí zvířata.

Chov vlků jako domácích zvířat je populární především v USA. Ačkoli vlci jsou předky domácích psů, v zajetí existují poměrně velké rozdíly mezi oběma šelmami. Vlčata musejí být odejmuta matkám nejlépe po 14 dnech, nejpozději však do 21 dnů, jinak je socializace extrémně obtížná. Mléčné náhražky používané pro štěňata, musejí být pro vlčata opatřena přídavkem aminokyseliny arginin, jinak hrozí oční problémy. Čím jsou vlci chovaní v zajetí starší, tím jsou obvykle nepředvídatelnější. To se týká především samců. Zvláště děti se mohou stát objektem agresivního chování „ochočených“ vlků, neboť v přírodě jsou lidské děti jednou z jejich kořisti. Vlci mají silné instinkty pro život ve smečce (alfa až omega status) a může se stát, že budou soupeřit

Nemoci a paraziti.

Vlci putují na dlouhé vzdálenosti a mohou se tak stát přenašeči různých nemocí. Infekční choroby roznášené vlky jsou brucelóza, tularémie, listerióza a anthrax. Vlci se mohou rovněž nakazit vzteklinou, především na Blízkém východě a v centrální Asii, nicméně nejsou jejími hlavními přenašeči.

Odkazy.

Reference.

Zkráceno

Vlk obecný ("Canis lupus") je velká psovitá šelma. Postupná domestikace tohoto druhu vedla k vydělení poddruhu "Canis lupus familiaris" – psa domácího. Původně byl rozšířen po celé severní polokouli, nyní je jeho výskyt omezen – jeho počty radikálně poklesly a na mnoha místech byl vyhuben. Přesto je podle seznamu IUCN veden jako málo dotčený. V Česku byl ve 20. století téměř vyhuben, nicméně ve druhém desetiletí 21. století začaly jeho stavy narůstat.

狼(学名:'),或称为灰狼,哺乳纲,犬科,在生物学上与狗为同一物种,为现生犬科动物中体型最大的物种。狼这个物种曾是地球上分布地区最广的哺乳动物,包括北美和欧亚大陆,但如今在西欧、墨西哥与美国大部分地区已然绝迹。它们主要栖息在荒野或偏远地区,但并不限于此。由于人类厌恶狼对豢养牲畜不顾一切的猎捕行为、以及害怕被狼攻击的恐惧、栖息地大量的破坏,其栖息地已经缩减了三分之一。


Osobní život.

Coulthard má trvalé bydliště uvedené v Monaku, ale vlastní také domy v Londýně a Švýcarsku. Vlastní také luxusní hotely v Británii a Monaku, včetně hotelu Columbus, který leží v Monackém Fontvieille. 2. května 2000, když měl David pronajatý Learjet od svého přítele Davida Murrayho, letadlo zaznamenalo problém s motorem. Cesta měla skončit na mezinárodním letišti Côte d'Azur v Nice, ale letadlo havarovalo při nouzovém přistání na letišti Lyon-Satolas. Coulthard, jeho tehdejší přítelkyně a americká modelka Heidi Wichlinski a osobní trenér Andy Matthews přežili, ale Murrayho osobní pilot David Saunders a co-pilot Dan Worley zahynuli. O Davidovi toho bulvární deníky napsali mnoho, protože právě on je znám častým střídáním žen po svém boku. Po jeho boku už stanuly například Heidi Klum, Lady Victoria Hervey nebo modelky Andrea Murray a Ruth Taylor. A zasnoubený byl s modelkami Heidi Wichlinski a Simone Abdelnour. 2. června 2006 se zasnoubil s Karen Minier, belgickou novinářkou F1 pracující pro francouzskou TF1. A dokonce se plánují v budoucnu vzít. Muzeum v jeho rodné vesnici je nyní ve vlastnictví Wendy McKenzieho, předtím jej vlastnila Coulthardova rodina. Muzeum tak navštěvuje mnoho návštěvníků z celého světa. 7. srpna 2007 vydal Coulthard svoji autobiografii, se jménem „It is What It Is.“. V té také popisuje, že se v mládí léčil z bulimie. Coulthardova druhá sestřenice, Novozélanďanka Fabian Coulthard, je též závodní jezdkyní.

Kariéra před Formulí 1.

Coulthard začínal již v raném věku tak jako většina automobilových závodníků na motokárách. V letech 1982 – 1988 získal třikrát titul skotského šampióna, zároveň zvítězil dvakrát v otevřeném mistrovství Skotska, dále získal titul britského super šampióna v juniorské kategorii a v neposlední řadě je vítězem otevřeného mistrovství Skotska pro dospělé. Formule Ford v roce 1989 mu přinesla vítězství v juniorské kategorii 1600 a třetí místo na Formule Ford Festivalu, který se konal v Brands Hatch. Po havárii, při které si zlomil nohu při závodech GM Lotus na okruhu Spa Francorchamps, měl možnost prvního testu s vozem McLaren MP4/5 pro formuli 1. V roce 1992 se stal David jezdcem Formule 3000, v té ale skončil až devátý. Následující rok se vyšplhal na konečnou třetí příčku.

Formule 1.

1994-1995: Williams.

1994.

V roce 1993 se stal Coulthard testovacím jezdcem několikanásobného vítěze poháru konstruktérů, týmu Williams-Renault a hrál důležitou roli ve vývoji vozu. Pro rok 1994 měl David u Williamsu zůstat opět jako testovací jezdec, ale kvůli tragické smrti jezdce Williamsu, Ayrtona Senny, se dostal do závodního vozu a v Grand Prix Španělska už startoval po boku Damona Hilla. Velkou část sezóny strávil řízením druhého vozu, ale ve čtyřech závodech musel svou sedačku propůjčit ex-mistru světa, Nigelu Mansellovi. Williams byl pyšný, že jeho druhý vůz pilotuje Mansell, toho času uřadující šampión Indycar. Ale Coulthard nezůstal pozadu, prokázal svou rychlost a tak se díky chybám soupeřů a notné dávce štěstí dokonce podíval na stupně vítězů, když skončil druhý v Portugalsku. Na poslední 3 závody už ale pouze seděl na tribuně pozoroval, jak si vede Mansell. Avšak nebyl to Nigel, ale David, kdo dostal smlouvu na celou sezónu 1995. Coulthard tak při své neúplné sezóně skončil na skvělém 8. místě, se ziskem 14 bodů.

1995.

Sezóna 1995 konečně ukázala Davidův nevyužitý potenciál. Vyhrál svůj první závod v F1, Grand Prix Portugalska. Vyhrát mohl vícekrát, ale chyby a smůla mu už víckrát vyhrát nedopřála. V tomto roce nasbíral celkem 5 pole position a 4 z nich byly hned po sobě. I přes mnoho pěkných umístění nastaly i hrubé chyby, v Monze chyboval v zahřívacím kole a na okruhu v Adelaide naboural při cestě do boxů. Celkově ale skončil na skvělém 3. místě a získal 49 bodů.

1996-2004: McLaren.

1996.

Pro rok 1996 se David upsal týmu McLaren, kde se stal týmovým kolegou tehdy budoucího mistra světa, Mikky Häkkinena. První sezóna v novém týmu se ale příliš nepovedla. Přestože McLaren poháněly silné motory Mercedes, tým nemohl najít příliš velkou rychlost. I tak ale vedl v Imole a v Monaku jen těsně prohrál s vítězem, Olivierem Panisem. Na konci sezóny měl David po 2 umístěních na stupních vítězů 18 bodů, což stačilo jen na 7. příčku.

1997.

V roce 1997, jeho druhé sezóně u McLarenu, skončil celkově s Jeanem Alesim na stejným počtu bodů na 4. místě. Nicméně měl David na kontě 2 vítězství a Alesi žádné, a co se hlavně přihodilo, tehdy druhý Michael Schumacher byl z celého šampionátu diskvalifikován a Coulthard tak obsadil se štěstím konečné 3. místo. Vyhrál tedy 2x, ale jeho další úspěchy zkazily některé situace. Například v Jerezu se po incidentu, který znamenal diskvalifikaci Schuamchera (snaha vyřadit Villeneuva ze hry o titul), posunul David do vedení, ale tehdy povolená týmová režie týmu velela, aby před sebe pustil Häikkinena.

1998.

V roce 1998 byl McLaren jasně nejrychlejším týmem v celém seriálu. Ale byl to Häkkinen, kdo udával tempo a zajistil si titul mistra světa. Coulthard si vybojoval pouhé jedno vítězství a po většinu sezóny plnil jen funkci podpory Häkkinena. Přesto ale získal konečné 3. místo.

1999.

Sezóna 1999 se značně podobala té minulé. Davidovi štěstí nepřálo a navíc byl neustále podceňován. Za sezónu vyhrál 2x a umístil se několikrát na stupních vítězů. I tak mu to ale stačilo až na 4. místo v poháru jezdců a McLarenu na 2. místo v poháru konstruktérů, když prohrál po velké bitvě se stájí Ferrari. Mika Häkkinen ale svůj titul obhájil.

2000.

V roce 2000 se už David konečně zapojil do boje o titul, bitvu svedl se svým týmovým kolegou Häkkinenem, a Michaelem Schumacherem z Ferrari. V sezóně si na své konto připsal Coulthard 3 vítězství a dalších 8 umístění na pódiu, přesto bitvu prohrál a skončil až na 3. místě celkově. V této sezóně ale vybojoval nejvíce bodů ve své kariéře za sezónu.

2001-2004.

I v následující sezóně 2001 o sobě dával David vědět. Už porážel i Miku Häkkinena, nicméně na suverénního Schumachera neměl ani zdaleka, a přestože skončil celkově druhý, měl téměř o polovinu méně bodů než německý šampión. Bohužel od té doby šly Coulthardovy výsledky značně dolů. Po ukončení kariéry Mikky Häkkinena dostal do party dalšího Fina, mladého Kimiho Räikkönena, který Skota jednoznačně porážel. Kritici říkali, že Davidův pokles přišel v roce 2003, kdy se zavedla kvalifikace, ve které měli jezdci k dispozici jen 1 kolo, za který museli zajet co nejlepší čas. To, že tento formát kvalifikace mu nesvědčí přiznal i sám David. Za sezóny 2002, 2003 a 2004 si připsal pouhá 2 vítězství a umístění na stupních vítězů se snižovala. V roce 2002 byl celkově pátý, o rok později až sedmý, a v roce 2004, kdy se v kariéře poprvé ani jednou za sezónu nepodíval na stupně vítězů, až desátý. Bylo jasné, že David má u McLarenu opravdu namále. A dny u McLarenu byly pro něj opravdu sečteny poté, co byl pro rok 2005 ohlášen po bok Räikkönena, Juan Pablo Montoya.

2005-2008: Red Bull.

2005.

Na smlouvu ale nečekal dlouho. Jeho bohaté zkušenosti se hodily novému týmu Red Bull a tak se připojil k nezkušenému Christianu Klienovi a Vitantoniu Liuzzimu, který Kliena v několika závodech nahradil. Coulthardův kontrakt s Red Bullem byl prodloužen při Grand Prix Velké Británie 2005, z čehož vyplynulo, že David bude jezdit minimálně do konce roku 2006. Ale ač se snažil jak chtěl, vyrovnal pouze na bod přesně svůj výsledek z poslední sezóny u McLarenu.

2006.

V roce 2006 tedy David pokračoval v Red Bullu, společně s Christianem Klienem. Pro tuto sezónu poskytla Red Bullu motory stáj Ferrari. A v průběhu sezóny 2006 byla podepsána smlouva s Renaultem na dodávání motorů pro sezónu 2007. A k týmu přišel další zkušený muž, technický ředitel Adrian Newey, který odešel z McLarenu. Sezóna se ale Coulthardovi moc nepovedla, bodoval jen v 5 závodech, zato byl ale v Monaku na stupních vítězů. 7. srpna 2006 bylo též oznámeno, že David bude závodit i v roce 2007, tentokrát po boku Marka Webbera.

2007.

Po pomalém startu do sezóny 2007 zaznamenal David 2 dobré závody v Bahrajnu (který ale nakonec nedokončil) a Španělsku, kde poprvé v sezóně bodoval. Další body ale přidal už jen při Grand Prix Evropy, Číny a Japonska, kde získal nejlepší umístění v sezóně, 4. místo. Celkově získal stejně jako v předchozí sezóně 14 bodů, tehdy to stačilo až na 13. místo, v roce 2007 na 10. místo. 6. července 2007 byl Coulthardův kontrakt prodloužen i na sezónu 2008 a rozjede tak svou druhou sezónu mezi „starými pány“.

2008.

Sezóna 2008 pro Davida nezačala vůbec dobře. Hned v úvodu sezóny se dostal do incidentu s Felipe Massou. Coulthard popřel svou chybu a požadoval od Massy omluvu. Pokud by tak neučinil, měl údajně "ten malý spratek dostat pěstí". V druhém závodě měl Coulthard potíže s převodovkou, nakonec v závodě vybojoval 9. místo. Po dalších nevýrazných umístěních přišel konečně úspěch. Po tvrdém boji získal 3. místo při Grand Prix Kanady. Bylo to jeho 2. umístění na pódiu v týmu Red Bull, celkově už ale vystoupal na stupně vítězů 62x.  Ve čtvrtek před Grand Prix Velké Británie David Coulthard oznámil, že po sezóně ukončí svou jezdeckou kariéru. V F1 ale zůstane a bude působit v týmu Red Bull jakou konzultant.

Zajímavosti a rekordy.

David je také bývalým nejlépe bodujícím Britem v historii F1 (533 bodů), když překonal předchozí rekord Nigela Mansella (482 bodů). Při Grand Prix Španělska se také jako osmý zařadil do „klubu 200“ (jezdci kteří absolvovali přes 200 závodů), a přiřadil se k Riccardovi Patresemu, Michaelu Schumacherovi, Rubensi Barrichellovi, Gerhardu Bergerovi, Andreovi de Cesariovi, Nelsonu Piquetovi a Jeanu Alesimu. V Grand Prix Monaka 2006 zaznamenal David historicky první stupně vítězů pro stáj Red Bull Racing. Během dekorování nejlepších měl David na sobě plášť, který propagoval nový film Superman se vrací.

Helma.

Coulthardova helma je modrá s Ondřejským křížem na vrcholu symbolizujícím skotskou vlajku a přecházejícím až do oblasti brady. Za působení u McLarenu měl ještě na helmě bílý kruh okolo. Když se připojil k Red Bullu, byl přidán tmavě modrý pruh uprostřed zvýrazňující logo Red Bullu. Při Grand Prix Japonska 2007 měl David šedou helmu se stylizovaným křížem na bocích k poctě zesnulému Colinu McRaeovi.

Kariéra po Formuli 1.

Závod šampionů.

Při Závodě šampionů 2008 se Coulthard dostal do finále, když prohrál jen se Sébastienem Loebem. V letech 2009 až 2011 se dostal do čtvrtfinále.

BBC.

Od roku 2009, Coulthard pracoval pro BBC jako expert. Od roku 2011 se také stal spolukomentátorem nejdříve společně s Martinem Brundlem a poté s Benem Edwardsem. Byl také záložním pilotem Red Bullu ve 2 závodech v sezóně 2009 a u týmu působil nadále jako konzultant a předváděcí jezdec.  V některých závodech sezóny 2010, kdy regulérní rezervní jezdci Red Bull a Toro Rosso, Daniel Ricciardo a Brendon Hartley, závodili v jiné sérii, byl Coulthard opět ve funkci záložního pilota.

DTM.

V roce 2010 Coulthard působil v sérii DTM, u týmu Mücke Motorsport s vozem Mercedes C-Class. 8. dubna 2011 bylo oznámeno, že Coulthard bude závodit se stejným vozem i v následující sezóně a týmovým kolegou mu bude Ralf Schumacher. V obou sezónách získal pokaždé jen 1 bod, závody sice pravidelně dojížděl, ale na nebodovaných pozicích.  Ve své třetí a poslední sezóně nasbíral celkem 14 bodů, nejlépe skončil v závodě na 5. místě. 18. října 2012 oznámil ukončení kariéry v DTM.  Coulthardovi byl udělen Řád britského impéria (MBE) v roce 2010.

Souhrn kariéry.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

David Marshall Coulthard, MBE (* 27. březen 1971 Twynholm) je skotský pilot Formule 1, vítěz 13 Grand Prix, jeho přezdívka je DC. Díky dlouhé kariéře, kterou strávil v dobrých vozech figuruje David na čtvrtém místě mezi jezdci, kteří nasbírali nejvíce bodů a je také nejlepším Britem co do počtu nasbíraných bodů, před ním jsou už jen takoví jezdci, jakým byli Ayrton Senna, Alain Prost a Michael Schumacher.

大卫·古达,MBE(David Coulthard,1971年-3月27日),亦有人以他的名字缩写称呼他为DC,前一级方程序赛车车手,曾效力威廉士车队、迈凯轮车队及红牛车队。现担任英国广播公司一级方程序赛车评述。


Historie.

Arkády se objevily s kamennou římskou architekturou a užívaly se u veřejných budov (divadla, amfiteátry), po obvodu veřejných prostranství (fórum) a hlavních ulic, kde poskytovaly stín i ochranu před deštěm. Několikakilometrové úseky akvaduktů se často budovaly jako arkády, někdy i ve dvou nebo třech podlažích nad sebou. Od Římanů je převzala architektura byzantská a od raného středověku románská. Jádro středověkého kláštera tvoří tzv. rajský dvůr, čtvercová vnitřní okrasná zahrada, obklopená klenutým ambitem čili křížovou chodbou, oddělenou otevřenými arkádami. Pokud arkáda obíhá nádvoří či dvůr, hovoříme o "arkádovém dvoru" či "arkádovém nádvoří". Také barokní poutní kostely bývají obklopeny ambity, kde se za špatného počasí konala procesí a poutníci zde mohli i nouzově přenocovat (Svatá Hora u Příbrami, Klokoty u Tábora, Bílá Hora u Prahy, Žďár nad Sázavou aj.).  Patrové gotické arkády na nádvoří má v ČR například středověký hrad Zvíkov. "Mezilodní arkády" oddělovaly od sebe chrámové lodi vícelodního kostela a ve vrcholném středověku se objevují podloubí na tržištích a náměstích měst. Na renesančních zámcích je často použita "vícepatrová arkáda" (v ČR například Opočno, Jindřichův Hradec, Litomyšl aj.). Arkáda o (zpravidla) třech obloucích v přízemí zámeckých či palácových budov otevřená do parku či zahrady je tzv. Sala terrena. Pokud je arkáda přisazena ke stěně (ať už byla dodatečně zazděna, nebo tak byla postavena od počátku), nazýváme ji "slepá arkáda". To je časté v klasicismu, ale také v katedrální gotice.  U patrové arkády by měl být podle zákonitostí klasické řádové architektury dodržován antický princip řádové superpozice s dórským řádem v přízemí a iónským a korintským ve svrchních patrech. Tento princip byl ovšem už v manýrismu nebo například v české renesanční architektuře často porušován.

Arkádové zámky v Česku.

Morava Čechy Slezsko

Arkáda (z lat. "arcus", oblouk) je v architektuře sloupořadí, řada oblouků na sloupech nebo pilířích. Někdy se jako arkády označuje i arkádová chodba či podloubí, z jedné nebo obou stran oddělená sloupy. Naproti tomu kolonáda a portikus nemají mezi sloupy oblouky, nýbrž rovná kladí (architráv). Lodžie se obvykle liší tím, že nevystupuje z obvodu stavby. Arkatura je řada arkád jako dekorativní opakování arkádového motivu.

拱廊(arcade)是指一种用柱子支撑,带有拱顶的通道。英语中的拱廊一词来自于法语。由于拱廊有不受外界日晒和风雨影响的优点,因此在许多国家,建有拱廊的建筑都成为商店街。相较之下,骑楼是一种和拱廊类似的建筑形式,但由于顶部并非拱顶,因此严密的说骑楼和拱廊并非相同的建筑形式。


Život.

Narodil se v roce 1954. Jeho otec pracoval jako novinář a jeho matka byla sekretářkou na místním soudu. Sám Emir vyrůstal na sarajevském předměstí Gorica.  Studoval na pražské FAMU v ročníku Otakara Vávry. Dostal se tam na doporučení Bosny a Hercegoviny po svých úspěšných amatérských filmech. Kusturicův školní film Guernica ze 3. ročníku byl oceněn na karlovarském festivalu CILECT 1977. V rámci studia dále natočil krátké snímky "Jedna část pravdy" a "Podzim". Školu absolvoval v roce 1978 a po návratu do Jugoslávie pracoval v sarajevské televizi. Tam natočil film Nevěsty přicházejí ("Nevjeste dolaze"), který vzbudil vlnu kritiky a byl následně cenzurován. Jeho další film Bife Titanik byl inspirován povídkou Iva Andriće a získal ocenění na filmovém festivalu v Portoroži.  Spolu s několika dalšími filmaři, kteří studovali v Praze, dal vzniknout pojmu Pražská filmová škola, který se používá pro určité období a styl v jugoslávské kinematografii.  Na přelomu 80. a 90. let 20. století se přestěhoval do USA. Po nějakou dobu přednášel na Columbia Unviersity v New Yorku, kam došel na pozvání Miloše Formana. Kvůli stěhování tak musel Kusturica dokončit natáčení svého filmu Dům k pověšení ve Spojených státech. V Americe natočil také film Arizona Dream. Tento film vyhrál dvě ceny na berlínském filmovém festivalu. Jeho film Otec na služební cestě byl oceněn na některých festivalech. V roce 1995 natočil film Podzemí (srb. "Podzemlje", angl. "Underground"), který získal hlavní cenu na filmovém festivalu v Cannes. Film byl kritizován za prosrbský pohled na dějiny Balkánu po druhé světové válce a především rozpad Jugoslávie.  Známá je také jeho spolupráce s hudebním skladatelem Goranem Bregovićem, který složil hudbu k několika jeho filmům. Se svým synem Striborem hraje v srbské kapele No Smoking Orchestra, která vznikla původně z populární jugoslávské formace Zabranjeno pušenje (Kouření zakázáno).  V roce 2004 dokončil film "Život je zázrak", který popisuje život na malé vesnici během války v Bosně a Hercegovině. Vhodné místo k natáčení filmu zvolil Kusturica na muzeální trati Šarganska osmica na jihozápadě Srbska. Film patřil k nejdražím v srbské filmové produkci. V uvedené lokalitě nechal vzniknout i tradiční resort Drvengrad, který představuje tradiční srbskou kulturu a má být symbolem boje proti globalizaci a kapitalismu. V Drvengradu pořádá také různé filmové festivaly a setkání.  V roce 2005 konvertoval na pravoslaví (původně byl sekulárním muslimem) a přijal druhé jméno Nemanja. V roce 2016 se objevila v českém překladu jeho kniha "Cizinec v manželství" (orig. 'Sto jada').  V roce 2008 představil vlastní dokumentární film o Diegu Maradonovi.

Emir Kusturica (* 24. listopadu 1954 Sarajevo) je srbský filmový režisér a hudebník původem z Bosny a Hercegoviny, žijící v Bělehradě.

艾米尔·库斯图里察(,1954年-11月24日),塞尔维亚电影导演,出生于萨拉热窝。他曾两度夺得戛纳影展金棕榈奖,也获得法国艺术及文学勋章。艾米尔·库斯图里察在2007年9月8日与安娜·伊万诺维奇、耶莱娜·扬科维奇与亚历山大·乔尔杰维茨(Aleksandar Djordjevic)一起成为联合国儿童基金会塞尔维亚国家大使。他目前居住在木头村(Drvengrad),这是他为了拍摄电影《生命是个奇迹》(Life Is a Miracle)所创造的村落。


Biblický příběh.

Odmítnutá oběť.

Kain se stal rolníkem. Po čase se stalo, že Kain přinesl Hospodinu obětní dar z plodů země. I Ábel přinesl Hospodinu obětní dar, avšak on z prvorozených svého stáda a z nich tučné. Hospodin shlédl na Ábela a na jeho obětní dar, ale na Kaina a na jeho obětní dar neshlédl. Kain vzplanul velikým hněvem. Hospodin se Kaina ptá po důvodech jeho hněvu. Ubezpečuje Kaina, že i on bude „pozdvižen“, bude-li jednat správně. Hospodin dále vysvětluje informace o hříchu. Hřích "číhá" ve dveřích. Hřích po Kainovi "dychtí". Hospodin ale od Kaina očekává, že bude nad hříchem "vládnout".

Bratrovražda.

Když pak byl Kain se svým bratrem Ábelem na poli, Kain povstal proti svému bratru Ábelovi a zabil ho. Poprvé v historii člověk viděl, že je možno ukončit život člověka. Hospodin se Kaina ptal, kde je jeho bratr Ábel? Kain odpověděl, že neví, že není strážcem svého bratra. Hospodin se ještě Kaina zeptal, co to udělal, a pak řekl, že krev jeho bratra k Hospodinu křičí ze země!

Prokletí.

Potom vyslovil Hospodin kletbu, že nyní bude Kain proklet ze země, která otevřela svá ústa, aby z Kainovy ruky přijala krev jeho bratra. Když bude Kain obdělávat zemi, již mu nevydá svou sílu. Kain bude na zemi bezdomovcem a tulákem.  Kain Hospodinu odpověděl, že jeho trest je větší, než může unést, že dnes jej Hospodin vyhnal z povrchu země a před Jeho tváří se bude Kain ukrývat. Bude na zemi bezdomovcem a tulákem a každý, kdo jej najde, může jej zabít.  Hospodin mu řekl, že tak to nebude, kdokoliv by Kaina zabil, přivodí si sedminásobnou pomstu. A Hospodin vložil na Kaina znamení, aby ho nikdo, kdo ho najde, nezabil. Raši uvádí, že Bůh umístil na Kainovo čelo jedno z písmen tetragramu svého jména.

Další osudy.

Kain odešel od Hospodina a pobýval v zemi Nódu na východ Edenu. Nestal se z něj ateista, stal se z něj člověk, který Hospodina zná, ale odešel od něj.  Po nějakém čase poznal Kain svou ženu. Ta otěhotněla a porodila Kainovi Enocha. Kain stavěl město a nazval jméno toho města podle jména svého syna. Dál bible sleduje Kainovu rodovou linii přes Enocha až k Túbal-kainovi a jeho sestře Naamě, která se podle názoru rav Aba bar Kahany stala manželkou Noema.

Novozákonní interpretace.

Kain je novozákonní částí bible interpretován jako příklad člověka, který byl ze Zlého. Motivem vraždy, které se Kain dopustil, byl hněv člověka, obtíženého vinou vlastních zlých skutků, vůči usvědčující spravedlnosti bratra.  Kain přinesl Bohu oběť. Není tedy příkladem člověka nevěřícího, či ateisty. Nebyla to ovšem oběť, skrze kterou by se mu dostalo svědectví, že je spravedlivý, když Bůh vydával svědectví při jeho darech.  Novozákonní list Judův vyslovuje biblické "běda" těm, kteří se vydali Kainovou cestou.

Kain v umění.

Kainův příběh se stal námětem řady uměleckých děl. Ve světové literatuře vyniká Byronovo drama "Kain" představující v duchu romantismu Kaina jako tragického hrdinu příběhu.  V české literatuře zpracoval tento námět rovněž ve formě tragédie Oldřich Kramář.  V moderní literatuře použil téma Kaina José Saramago ve svém románu "Kain", kde zdůrazňuje motiv Kainova vzdoru a vzpoury.  V kinematografii byl Kainovým osudem inspirován kolumbijský film Caín, který parafrázi biblického příběhu rivality dvou bratrů zasazuje do prostředí kolumbijského venkova.

Kain byl podle 4. kapitoly biblické knihy "Genesis" nejstarší syn prvních lidí Adama a Evy. Narodil se jim po vyhnání ze zahrady Edenu, podle midraše společně se sestrou-dvojčetem. Je znám jako bratrovrah, neboť zabil svého mladšího bratra Ábela poté, co Hospodin nepřijal jeho oběť, ale Ábelovu ano. Byl za svůj čin Bohem vyhnán a označen zvláštním znamením, aby jej nemohl nikdo zabít a ušetřit jej tak trestu. Jeho dalším mladším bratrem byl Šét, o němž Eva řekla, že Bůh jí vložil dalšího potomka místo Ábela.

该隐(Cain,天主教译作加音),《圣经》人物,亚当与夏娃的长子,亚伯和塞特的哥哥。《创世记》第4章所写,他是一个农夫,亦是世界上第一个杀人犯。以下内容根据圣经的记载推测。


Podnebí.

Podle mnohých jde o nejslunečnější město světa, nicméně v zimě (červenec a srpen) je zde deštivo a větrno. Průměrná teplota se ovšem pohybuje kolem snesitelných 12 °C. Na jaře (říjen a listopad) je slunečno a teploty kolem 20 °C. Vítr je převážně chladný. V létě (prosinec až únor) je horko a teploty nad 30 °C. Celý podzim (březen až květen) se také teplota pohybuje převážně nad 20 °C. V jakékoli roční období je zde vlhký vzduch (i na poušti). Na víkend jezdí obyvatelé města na 30 kilometrů od pobřeží vzdálený ostrov Rottnest, kam se dostanou buď letadlem nebo trajektem. Na tomto ostrově nemohou jezdit auta, protože tu nejsou pro ně postaveny žádné silnice. Jsou odtud vidět výškové budovy Perthu, které tvoří nádherné panorama a i přes svou relativně velkou vzdálenost jsou výborně viditelné.

Doprava.

Městská doprava zahrnuje autobusy, vlaky a trajekty provozovaná pod značkou Transperth. Centra jsou obsluhována také autobusy CAT (Central Area Transit) a v tzv. FTZ (Free Transit Zone) vlaky a autobusy zdarma. Dopravní síť je orientována do hvězdice s páteřní železnicí. Turisty je hojně využívána i taxislužba – například na letiště. Z Perthu vyjíždí vlak Indian-Pacific, transkontinentální expres vedoucí přes poušť z Perthu přes Adelaide až do Sydney. Ve výstavbě je i 3700 kilometrů dlouhá železnice do Darwinu.

Sport.

V letech 1989–2019 město hostilo mezinárodní soutěž smíšených družstev v tenise Hopmanův pohár. Od roku 2020 byla nahrazena turnajem mužských družstev nazvanou ATP Cup.

Obchod.

Komunikace.

Mobilní operátoři jsou Telstra, Optus a Vodafone. Je zde kolem 5 placených WiFi hotspotů.

Mincovna.

Ve městě má sídlo The Perth Mint, australská mincovna, známá především rafinací zlata pro 99,99% slitky.

Perth je hlavní město nejrozlehlejšího australského svazového státu Západní Austrálie. Se vzdáleností 2 800 km od nejbližšího lidnatého města Adelaide představuje nejodlehlejší velkoměsto světa. Podle odhadu k roku 2005 má město 1,7 milionu obyvatel, celá aglomerace pak asi 2,2 milionu, čímž se Perth velikostí řadí na čtvrté místo v Austrálii. Město bylo založeno roku 1829 u řeky Swan river a nazváno podle starobylého města Perth ve Skotsku. Jde o kosmopolitní a turisticky oblíbené město s nádhernými písečnými plážemi. Jeho moderní centrum je plné mrakodrapů, nejvyšší z nich jsou přes 300 metrů vysoké. Je to také jedno z nejbohatších australských měst, a to díky nerostnému bohatství, které Západní Austrálie a okolí Perthu nabízí. Město je obklopeno vesměs vyprahlými pouštěmi a nachází se také blízko 200 kilometrů dlouhého hornatého pásu lesů podél pobřeží. Žije zde mnoho přistěhovalců, převážně z jihovýchodní Asie (Filipíny, Thajsko, Vietnam, Malajsie, Indonésie, Singapur, Hongkong, Čína), ale také z Evropy, Nového Zélandu nebo Jihoafrické republiky. Zřejmě i díky své odlehlosti je Perth, co se týče kriminality, nejbezpečnější australské velkoměsto. V roce 2010 byl britským týdeníkem "The Economist" vyhodnocen jako osmé nejvhodnější město k životu na světě.

珀斯(英语:Perth)是西澳大利亚州的首府,也是澳大利亚第四大城市。根据2008年6月的人口统计,珀斯都会区的人口共有202万人,是澳洲第四大城市,人口增长率高于国家统计的平均水准。


Historie a mytologie.

V mezopotámském klínopisném hvězdném katalogu MUL.APIN tvoří Trojúhelník spolu s hvězdou Alamak v souhvězdí Andromedy část souhvězdí Pluhu (symbolicky Mul.APIN), úvodní souhvězdí kalendářního roku. Tabulky, které vznikly přibližně tisíc let před naším letopočtem, se jmenují právě po úvodním souhvězdí MUL.APIN. Pluh byl prvním souhvězdím vnitřního kruhu a označoval hvězdy na "Cestě Enlilově". Začátek jarní orby v únoru se shodoval s heliaktickým východem souhvězdí (souhvězdí vychází nad obzor před východem Slunce). Souhvězdí Pluhu odpovídalo v době, kdy vznikal katalog MUL.APIN, nejsevernějšímu čtvrtletí dráhy Slunce, což odpovídá 45 dnům v období před i po letním slunovratu.  Starověcí Řekové nazývali souhvězdí Trojúhelníku Deltodon (Δελτωτόν), protože souhvězdí připomínalo tvarem velké řecké písmeno delta (Δ). To bylo převzato římskými spisovateli, později přeloženo do latiny jako Deltotum. Eratosthenés v souhvězdí viděl nilskou deltu, zatímco římský spisovatel Hyginus tvar souhvězdí spojoval trojúhelníkovou podobou ostrova Sicílie, který byl známý jako Trinacria kvůli svému tvaru. Souhvězdí bylo též nazýváno Sicilia, protože Římané věřili, že Ceres, římská bohyně úrody a patronka Sicílie, poprosila Jupitera o umístění ostrova v nebesích. Řečtí astronomové, jako Hipparchos a Ptolemaios nazývali souhvězdí Trigonon (Τρίγωνον), což bylo později romanizováno na Trigonum. Židé souhvězdí nazývali "šališ" (: ) podle biblického hudebního nástroje zmíněného v 1. knize Samuelově. Další názvy týkající se jeho tvaru zahrnují Tricuspis a Triquetrum. Alfa Trianguli a Beta Trianguli byly nazývány "Al Mīzān", což je arabsky "zářící paprsek". V čínské astronomii byly Alamak a okolní hvězdy, včetně Bety, Gamy a Delty Trianguli, nazývány Tchien-ta ťiang-ťün (, „Největší nebeský generál“), představujícího slávu a čest v astrologii a velkého generála v mytologii. Alfa Trianguli byla pro Čínany Ťün-nan-men (), „jižní brána velitelství“ nebeského generála.  Později, v 17. století, německý kartograf a astronom Johann Bayer nazval souhvězdí Triplicitas a Orbis terrarum tripertitus, pro tři regiony na severní polokouli, Evropu, Asii a Afriku. Triangulus septentrionalis byl název, který se používal pro odlišení od souhvězdí Jižního trojúhelníku, Triangulus Australis. Polský astronom Johannes Hevelius ze tří slabých hvězd - 6, 10 a 12 Trianguli, vytvořil nové souhvězdí Trojúhelník Minus v roce 1690 ve svém katalogu "Firmamentum Sobiescianum." Originální souhvězdí přejmenoval Triangulum Majus. Menší souhvězdí nebylo v roce 1920 uznáno Mezinárodní astronomickou unií (IAU).

Charakteristika.

Malé souhvězdí Trojúhelníku je ohraničené souhvězdím Andromedy na severu a západě, souhvězdím Ryb na západě a jihu, souhvězdím Berana na jihu a východě a souhvězdím Persea na východě. Střed souhvězdí nachází se v polovině vzdálenosti mezi hvězdami Alamak a Hamal. Třípísmená zkratka souhvězdí "Tri" byla IAU přijata v roce 1922. Oficiální hranice souhvězdí, stanovené Eugènem Delportem v roce 1930, jsou definovány jako polygon 14 stran. V rovníkových souřadnicích je rektascenze mezi 01h 31,3m a 02h 50,4m, zatímco deklinaci popisují souřadnice mezi 25,60° a 37,35°. Souhvězdí má rozlohu 132 čtverečních stupňů a zabírá 0,320 procent noční oblohy. Souhvězdí Trojúhelníku je rozlohou na 78. místě ze 88 souhvězdí.

Zajímavé objekty.

Johann Bayer v souhvězdí katalogizoval pět hvězd, kterým dal Bayerovo označení, hvězdám od alfy po epsilon. John Flamsteed přidal etu, iótu a čtyři hvězdy označené latinkou; z nich pouze označení pro iótu je používáno dodnes, ostatní hvězdy byly v následujících katalozích a hvězdných mapách vynechány. Flamsteed dal 16 hvězdám Flamsteedovo označení, z toho označení 1 a 16 nejsou již používána. Souřadnice 1 Trianguli byly chybné, žádná hvězda se v místě, které odpovídá umístění hvězdy v Flamsteedově katalogu "Catalogus Britannicus," nevyskytuje. Anglický astronom Baily předpokládal, že souřadnice, které měly patřit hvězdě 1 Trianguli, ve skutečnosti náleží hvězdě s hvězdnou velikostí 7,4 – HD 10407, které se liší od její polohy o 32 vteřin a Flamsteed je uvedl omylem. Baily také poznamenal, že 16 Trianguli se nachází blízko souhvězdí Berana a hvězdu zařadil do druhého souhvězdí.

Hvězdy.

Tři hvězdy v souhvězdí tvoří dlouhý úzký trojúhelník, díky kterému získalo své jméno. Nejjasnější hvězdou souhvězdí je bílá obří hvězda Beta Trianguli (β Tri) o zdánlivé hvězdné velikosti 3.00, nacházející se 127 světelných let daleko od Země. Jedná se spektroskopickou dvojhvězdu. Jasnější je bílá hvězda spektrálního typu A5IV, o hmotnosti 3,5násobku našeho Slunce, která se začíná rozpínat a opouštět hlavní posloupnost. O slabší složce je málo poznatků, ale pravděpodobně se jedná o žlutobílou hvězdu spektrální typu F, nacházející se na hlavní posloupnosti. Má přibližně 1,4násobek hmotnosti Slunce. Hvězdy obíhají kolem společného těžiště jednou za 31 dní a jsou obklopeny prstencem prachu, který sahá do vzdálenosti 50-400 AU.  Druhá nejjasnější hvězda souhvězdí Alfa Trianguli (α Tri), je žlutobílý podobr (3,41). Jedná se o těsnou dvojhvězdu s oběžnou dobou 1,74 dne. Hvězda je také známá jako "Caput Trianguli" či "Ras al Muthalath" a nachází se na vrcholu trojúhelníku. Od hvězdy Hamal v souhvězdí Berana je vzdálena asi 7 stupňů severo-severozápadně. Poslední hvězdou trojúhelníku je Gama Trianguli (γ Tri), bílá hvězda hlavní posloupnosti spektrálního typu A1Vnn, zdánlivé hvězdné velikosti 4, vzdálená 112 světelných let od Země. Je dvojhvězdou, přibližně 33krát jasnější než Slunce s vysokou rychlostí rotace, v důsledku čehož bude nejspíše nápadně zploštělá. Stejně jako Beta, je obklopena prachoplynovým diskem, který má poloměr 80krát větší než je vzdálenost Země od Slunce. Gama Trianguli spolu s hvězdami Delta a 7 Trianguli tvoří optickou trojhvězdu. Delta je spektroskopická dvojhvězda, její složky jsou dvě žluté hvězdy hlavní posloupnosti podobných rozměrů jako Slunce, které se nachází 35 světelných let od Země. Dvě hvězdy obíhají kolem společného těžiště jednou za deset dní a odděluje je vzdálenost 0,1 AU. Jedná se o nejbližší hvězdu v souhvězdí. 7 Trianguli je mnohem vzdálenosti od Země, zhruba 280 světelných let a má hvězdnou velikost 5,25.  Ióta Trianguli (ι Tri) je dvojhvězdou, lze ji rozlišit již dalekohledy střední velikosti na žlutou a bledě modrou složku. Obě hvězdy jsou dále spektroskopickými dvojhvězdami, takže se jedná o čtyřhvězdu. X Trianguli je zákrytová proměnná hvězda, jejíž jasnost kolísá mezi 8,5 a 11,2 v periodě 0,97 dne. RW Trianguli je kataklyzmická proměnná hvězda. Jedná se o dvojhvězdu složenou z bílého trpaslíka a jasnější oranžové hvězdy hlavní posloupnosti spektrálního typu K7V. Bílý trpaslík pomocí akrečního disku nasává hmotu z druhé hvězdy. Systém se nachází ve vzdálenosti 1075 světelných let.  R Trianguli je dlouhoperiodická proměnná hvězda typu Mira, její jasnost se pohybuje mezi hvězdnou velikostí 6,2 až 11,7 v periodě 267 dne. Jedná se o červeného obra spektrálního typu M3.5-8e, nacházejícího se ve vzdálenosti 960 světelných let. HD 12545, nebo XX Trianguli, je oranžový obr spektrálního typu K0III ve vzdálenosti 520 světelných let hvězdné velikosti 8,42. Na povrchu hvězdy byla astronomy detekována v roce 1999 skvrna větší než je průměr Slunce pomocí Dopplerova zobrazování.  V souhvězdí se nachází tři hvězdy, u kterých byly potvrzeny planety. HD 9446 je Slunci podobná hvězda vzdálená přibližně 171 světelných let. Má dvě planety o hmotnosti 0,7 a 1,8 Jupitera, s oběžnou dobou 30 a 193 dne. WASP-56 je Slunci podobná hvězda spektrálního typu G6 a zdánlivé hvězdné velikosti 11,48 s planetou 0,6 hmotnosti Jupitera, s oběžnou dobou 4,6 dne. HD 13189 je oranžový obr spektrálního typu K2II asi 2 až 7krát hmotnější než Slunce, okolo ní obíhá planeta nebo hnědý trpaslík 8 až 20krát hmotnější než Jupiter, který má oběžnou dobu 472 dne. Je jednou z největších hvězd, u níž byla objevena planeta.

Objekty hlubokého vesmíru.

Nejznámějším objektem hlubokého vesmíru v souhvězdí je Galaxie v Trojúhelníku, která je též známá pod označením Messier 33 (NGC 598). Objevena byla Giovanni Battistou Hodiernou v roce 1600. Je členem místní skupiny galaxií, nachází se ve vzdálenosti přibližně 2,3 milionu světelných let a má hvězdnou velikost 5,8 a je dostatečně jasná, aby byla vidět pouhým okem při nejtemnější obloze. Při světelném znečištění je náročné ji najít, protože není pozorovatelná ani v malém dalekohledu. V triedru je rozlehlou slabší oválnou skvrnou o velikosti asi jednoho stupně a pro velké dalekohledy s malým zorným polem je proto naprosto nevhodným objektem. Proto je vhodné kvůli k její nízké povrchové jasnosti zvolit menší zvětšení dalekohledu. Jedná se o spirální galaxii s průměrem 46 tisíc světelných let. Je menší než galaxie v Andromedě a Mléčná dráha. Vzdálenost menší než 300 tisíc světelných mezi ní a galaxií v Andromedě podporuje hypotézu, že se jedná o satelitní galaxii v galaxie Andromedě. V souhvězdí se galaxie nachází v blízkosti hranice souhvězdím Ryb, 3,5 stupně západně-severozápadně od Alfy Trianguli a 7 stupňů jihozápadně od Mirachu. V galaxii se nachází NGC 604, HII oblast, ve které se tvoří nové hvězdy. Kromě M33 existuje v souhvězdí několik galaxií z katalogu NGC mezi 12 až 14 magnitudou. Největší z nich NGC 925 je spirální galaxií,má délku 10 obloukových minut a 12. magnitudu. NGC 672 je spirální galaxií s příčkou, má délku 5 obloukových minut a je hvězdné velikosti 11,6. V její blízkosti nachází se galaxie IC 1727 a je pravděpodobné, že obě galaxie na sebe vzájemně gravitačně působí. Odděluje je vzdálenost 88 tisíc světelných let a nachází se ve vzdálenosti 18 miliónů světelných let. Tyto dvě izolované trpasličí galaxie spolu s dalšími další čtyřmi nepravidelnými trpasličími galaxiemi v okolí tvoří skupinu galaxií NGC 672. Ve skupině galaxií probíhala v posledních deseti miliónech let bouřlivá tvorba hvězd. Skupina galaxií je spojena s jinou skupinou šesti galaxií známou jako skupina NGC 784, která je pojmenovaná pro její hlavní galaxii, spirální galaxii NGC 784. Spolu se dvěma dalšími izolovanými trpasličími galaxiemi, těchto čtrnáct galaxií se pravděpodobně pohybuje stejným směrem prostorem a pravděpodobně tvoří vlákna temné hmoty. 3C 48 je první pozorovaný kvasar, nicméně jeho pravá podstata byla objevena až po pozorování kvasaru 3C 273 v roce 1963. Má zdánlivou hvězdnou velikost 16,2 a nachází se asi 5 stupňů severozápadně od Alfy Trianguli.

Trojúhelník je malé souhvězdí v severní části hvězdné oblohy. Jeho jméno v latině je (tj. trojúhelník) a je odvozené od tří nejjasnějších hvězd, které v souhvězdí tvoří dlouhý a úzký výrazný trojúhelník. Souhvězdí bylo známé již starověkým Babyloňanům a Řekům a souhvězdí je jedním ze 48 souhvězdí uvedených v díle řeckého astronoma Ptolemaia z 2. století našeho letopočtu. Nebeští kartografové Johann Bayer a John Flamsteed počátkem novověku v souhvězdí katalogizovali hvězdy, z nich šest má Bayerovo označení.

三角座(Triangulum, )是一个北天星座,面积131.85平方度,占全天面积的0.320%,在全天88个星座中,面积排行第七十八位。三角座中亮于5.5等的恒星有12颗,最亮星为天大将军九(三角座β),视星等为3.00。每年10月23日子夜三角座中心经过上中天。它是现代88个星座中的其中一个,也是被托勒密列出的48个星座之一。


Dětství a dospívání.

Následník trůnu, princ Fridrich, se narodil 24. ledna 1712 jako druhé dítě pruského krále Fridricha Viléma I. a jeho manželky Žofie Doroty Hannoverské. Malý princ měl útlou postavu a v dětství často stonal. Povahy byl milé, byl příjemný, láskyplný a velmi citlivý. Vyrůstal v bigotním a úzkoprsém prostředí berlínského dvora, jemuž neomezeně vládl jeho otec, král Fridrich Vilém I., primitivní muž hrubého chování, vyžadující naprostou podřízenost a poslušnost od všech osob ve svém okolí. Disciplínu, přesnost, bohabojnost a podřízenost vyžadoval samozřejmě i od svých dětí. Těmito tvrdými nároky značně ztrpčoval život především malému Fridrichovi, z něhož hodlal vychovat neohroženého vojáka. Fridrich byl ale pravým opakem svého hrubého otce. Princ se zajímal o umění, především hudbu a literaturu, a většinu času trávil ve společnosti své kultivované a vzdělané matky. Učitelé brzy odhalili, že Fridrich je inteligentní, nadané a vnímavé dítě, což ale jeho otce nezajímalo. Veškeré vzdělání a výchova i nadále směřovaly k tomu, aby se z následníka trůnu stal zdatný voják. Otec vypracoval pro syna přesný denní rozvrh, který musel být bezpodmínečně a absolutně přesně dodržován. Svým zájmům se princ věnoval tajně. V utajení se učil latinsky a hrát na flétnu. Rozpor mezi názory a zájmy otce a syna vedl k častým konfliktům a vzájemné nenávisti. Pruský král syna ponižoval při každé možné příležitosti. Když Fridrich Vilém I. například přistihl Fridricha při četbě, nebo hře na flétnu, surově ho fyzicky napadl. Toto brutální královo chování k vlastním dětem vyvolávalo pohoršení u ostatních královských dvorů. Mimořádně zajímavým zážitkem se pro mladého Fridricha stala cesta do Drážďan, kterou absolvoval v doprovodu svého otce roku 1728. Tehdy se mu odhalil zcela nový svět, jelikož saský kurfiřt a polský král August II. Silný stál v čele dvora, na němž převládal luxus, elegance a radost ze života. Není divu, že se v tomto prostředí tehdy šestnáctiletý Fridrich zamiloval do Anny Kateřiny, hraběnky Orselské, což byla nemanželská dcera Augusta II. Silného. Po návratu zpět do Berlína propadl nešťastný princ hluboké melancholii. Fridrich, značně ovlivněný jemnou francouzskou kulturou a idejemi osvícenství, nesnášel stále víc prostředí berlínského dvora, s jeho hrubými manýry a zaměřením na správu, hospodářství a armádu, a tak se roku 1730 rozhodl uprchnout do Anglie. Tento útěk zosnoval se svým přítelem Hansem Hermannem von Katte, ale jeden z jejich dopisů se dostal do rukou krále. Princ i jeho přítel byli zatčeni a postaveni před soud pro dezerci. Hans Hermann von Katte byl popraven (podle legendy musel Fridrich této popravě přihlížet), Fridrich uvězněn v pevnosti Küstrin a jeho tehdejší láska, Doris Ritterová, byla veřejně zmrskána a strávila tři roky v ženském vězení. V době svého věznění se Fridrich znovu bouřlivě zamiloval, tentokrát do manželky dozorce v pevnosti, do paní Luisy Eleonory von Wreech, které psal vášnivé dopisy a básně.

Nešťastné manželství.

V roce 1732 se král Fridrich Vilém I. rozhodl svého syna a následníka trůnu oženit. Za manželku mu vybral neteř císařovny Alžběty Kristiny, stejnojmennou sedmnáctiletou Alžbětu Kristýnu Brunšvicko-Bevernskou. Fridrich byl otcovým rozhodnutím naprosto omráčený a proti plánovanému sňatku marně protestoval. Všechny jeho prosby, protesty a dokonce i výhrůžky sebevraždou neměly na otce žádný vliv a nešťastný Fridrich se nakonec opět podvolil. Sňatek proběhl 12. června 1733. Fridrich svou manželkou od samého počátku hluboce opovrhoval. Považoval ji za hloupou, jelikož se příliš neprojevovala, byla tichá a při debatách většinou jen mlčela. Vztah ještě zhoršoval fakt, že tento sňatek byl mladému princi vnucen jeho nemilovaným otcem. Dobromyslná a láskyplná manželka se snažila získat pozornost svého mladého manžela za každou cenu, ale veškeré pokusy byly marné. Fridrich se nepokoušel svou nenávist a odpor k manželce skrývat, ale veřejně k ní přistupoval s chladnou zdvořilostí. Fridrichova matka a jeho sestry se k mladé Alžbětě Kristýně chovaly mnohem hůře, když ji u dvora pomlouvaly a veřejně urážely. Ona však svého manžela přesto milovala a ctila. Ochotně mu půjčovala vlastní peníze, jelikož král držel prince po finanční stránce zkrátka. V roce 1733 tak půjčila Fridrichovi 4000 tolarů k tomu, aby mohl vytáhnout do války a překazit volbu Stanisława Leszczyńského polským králem. Jediné, co oba manžele sbližovalo, byl jejich vkus a cit pro eleganci. Od roku 1736 žili na zámku Rheinsberg, kde se cítili oba velmi dobře, jelikož toto místo plně uspokojovalo jejich estetické nároky. Pocit štěstí se projevil i v intimním životě, o čemž svědčí několik Fridrichových dopisů přátelům. V nich ale zároveň přiznal, že sice plní své manželské povinnosti, ale zcela bez vášně. Poté, co se stal Fridrich v roce 1740 králem, držel si od své manželky opět chladný odstup. Ona trávila v osamění zimní měsíce v Postupimi a léto na zámku v Schönhausenu. Fridrich trávil svůj čas převážně na bitevních polích, v Berlíně a nejvíce ve svém milovaném zámečku Sanssouci. Manželství trvalo 53 let a za celou tu dlouhou dobu nenavázali Fridrich a jeho žena důvěrnější kontakt.

Král.

Po smrti svého otce 31. května 1740 se stal princ Fridrich králem jako Fridrich II. Fridrichova politická a administrativní činnost po převzetí vlády roku 1740 byla po všech stránkách velmi úspěšná. Král rozšířil území Pruska o Slezsko, získané v bojích s Rakouskem ve válkách o dědictví rakouské. Východní Frísko připojil k Prusku po vymření tamního rodu Cirksenů. Při prvním dělení Polska získal i část tohoto území. Správa pruského státu, již tak dost efektivní za vlády Fridricha Viléma I., byla ještě vylepšena. Král Fridrich II. zavedl reformy v oblasti soudnictví, vzdělání a vojenství. V zemědělství podporoval pěstování brambor (ne náhodou pochází české slovo brambora z názvu Braniborska). Nechal vysoušet bažiny, na pobřeží stavěl hráze, prosazoval tolerantní náboženskou politiku, zrušil mučení aj. V pruském státě vznikla silná úřednická vrstva, které bylo nařízeno, aby jednala se všemi občany stejně, což se v praxi příliš nedodržovalo. Fridrich II. zůstal po celý svůj život příznivcem osvícenství a francouzské kultury. Jako král udržoval styk s Voltairem a jeho běžnou řečí byla francouzština (němčinu považoval za jazyk „rolníků“). Nedobrovolná vojenská výchova se u něj přesto neminula účinkem, takže lze říci, že se ve Fridrichovi pozoruhodným způsobem skloubila osobnost vojáka a vzdělance.

Vojevůdce.

Kromě svého věhlasu významného diplomata a státníka byl Fridrich uznáván svými současníky i potomky také jako vynikající vojevůdce.  Fridrich byl mistrem polní taktiky. Během jedenácti válečných let svedl patnáct bitev, dvanáctkrát zvítězil (Mollwitz 1741; Chotusice 1742; Hohenfriedberg 1745, Soor 1745; Lovosice 1756; Praha 1757; Roßbach 1757, Leuthen 1757; Zorndorf 1758; Lehnice 1760; Torgau 1760; Burkersdorf 1762) a třikrát podlehl (Kolín 1757, Hochkirch 1758, Kunersdorf 1759). Při obléhání byl méně šťastný, jeden úspěch (Svídnice 1762) stojí proti trojímu selhání (Praha 1757; Olomouc 1758; Drážďany 1760). Jeho generálové svedli sedm bitev, prohráli pětkrát (Groß-Jägersdorf 1757; Vratislav 1757; Kay 1759; Maxen 1759; Landeshut 1760), zvítězili dvakrát (u Kesselsdorfu 1745 pod velením polního maršála Leopolda von Anhalt-Dessau, u Freibergu 1762 pod velením generálporučíka prince Heinricha Pruského). Porážkou u Kolína byla sice pošramocena Fridrichova pověst nepřemožitelného, přesto platil u svých protivníků za velmi rychlého, nevypočitatelného a takřka nepokořitelného vojevůdce. Od roku 1760 se mohl opřít o svého o čtrnáct let mladšího bratra prince Heinricha, kterému svěřil velení nad jedním z křídel své armády.  Útrapami a osobními ztrátami během válečných tažení Fridrich rychleji zestárl. Intelektuální světonázor mladého krále se měnil do zahořklosti a cynismu. Během války o dědictví bavorské (1778/79), známé také jako „bramborová válka“, mařil Fridrich II. snahy rakouského panovníka Josefa II. vyměnit Belgii za velkou část Bavorska. Jako snahu potlačit rakouské ambice založili Prusové „Spolek knížectví - Fürstenbund“ (1785).

Osobnost.

Někteří historikové se pokoušejí dokázat, že Fridrich Veliký byl impotentní či snad homosexuál, což je ovšem sporné. Nepopiratelný je fakt, že si držel od žen chladný odstup. Tělesně jej ženy zcela jistě přitahovaly, o čemž svědčí řada zmínek v jeho osobní korespondenci. Pravdou ale také je, že považoval ženy za povrchní a bez zájmu o kulturu a vědu. Z tohoto důvodu ženami pohrdal a vnímal je jako méněcenné. Ve společnosti vzdělaných mužů se cítil vždy lépe než ve společnosti žen. Posmrtná prohlídka neodhalila ani žádnou tělesnou zvláštnost, která by jeho chladné chování k ženám nějak vysvětlovala, přesto se dochovala zpráva osobního lékaře Johanna Georga Zimmermanna, že Fridrich krátce před svatbou prodělal pohlavní chorobu. K těm málo ženám, které požívaly Fridrichův respekt, patřily tzv. Velká lankraběnka Karolina (s jednou z jejíchž dcer, Frederikou Luisou, se oženil Fridrichův synovec a následník Fridrich Vilém II.) a Kateřina Veliká, které věnoval mnoho básní a byl s ní v pravidelném písemném styku. Fridrich prostě očekával od žen stejnou duchaplnost a esprit, jakým byly proslulé jeho pánské „stolní společnosti“.  Fridrich si psal s Voltairem a vícekrát ho přijal v Postupimi. Sám sepsal mnoho prací ve francouzštině. Po celé Evropě bylo známé jeho dílo "„Anti-Machiavelli“", kde podrobil kritické analýze Machiavelliho státotvorné zásady. Na rozdíl od svého otce, který žil poměrně spartánsky, se Fridrich II. velmi zajímal o umění. Sám například navrhl základní osnovu svého zámku Sanssouci v Postupimi, měl obstojnou sbírku obrazů, ačkoliv jeho vkus byl poměrně rigidní a neřídil se zrovna módou tehdejší Evropy, a dobře hrál na příčnou flétnu (učitel na flétnu Johann Joachim Quantz), přičemž sám komponoval na dosti vysoké úrovni. Stýkal se také s umělci osobně, roku 1747 přijal v Sanssouci mezi jinými i skladatele Johanna Sebastiana Bacha. Jeho heslo znělo: „Jsem první služebník svého státu.“  Fridrich se příliš nešetřil, zejména četné války, jichž se osobně účastnil - což nebylo u panovníků jeho období právě obvyklé - ho vyčerpávaly. Přesto v neposlední řadě přispívá tato železná důslednost „charmant roi“ ze Sanssouci v těžkých časech sedmileté války, zastíněná navíc smrtí bližších přátel (jako generála von Winterfeldta, milované sestry Vilemíny z Bayreuthu nebo polního maršála Keitha) k jeho neblednoucí slávě. V této době často sebevraždu plánující panovník udržel obtížně dosažená vítězství a ochránil Prusko před obsazením a rozdělením francouzsko-rakouskou hegemonií. Nejenom vítězství v bitvách, ale také síla charakteru a vytrvalost a k tomu nikdy neslábnoucí, ale zatvrzelý smysl pro spravedlnost a soucit mu daly přízvisko „Veliký“.

Smrt.

Do konce života udržoval Fridrich II. Veliký tvrdou disciplínu. Vstával brzy ráno, dlouho a neúnavně pracoval, často podnikal namáhavé inspekční cesty po zemi. Zemřel 17. srpna 1786 a svému synovci a následníkovi trůnu zanechal bohaté dědictví. Za vlády Fridricha II. Velikého se rozloha jeho země téměř ztrojnásobila a počet obyvatel vzrostl z 2,5 milionu na 5 milionů. Zdvojnásobily se státní příjmy a po mnoha válečných letech žilo obyvatelstvo konečně v míru a blahobytu. Berlín se stal za jeho života jednou z nejvýznamnějších metropolí Evropy a Prusko vstoupilo do klubu nejmocnějších států.

Dílo.

Spisy.

Král se zabýval filozofií a psal filozofické spisy, hlásil se k etice povinnosti, založené na deisticko-spiritualistické metafyzice. Nejprve podporoval Wolffa, později Voltaira, byl ovlivněn racionalismem a empirismem. Jeho význam z hlediska dějin filozofie však nespočívá v jeho spisech, ale hlavně v tom, že dokázal vytvořit atmosféru svobodného filozofování, v níž byl umožněn vzestup německé filozofie, který reprezentuje dílo Immanuela Kanta.  Existuje několik vydání spisů Fridricha II. Velikého ve francouzštině, v níž psal, např.:  a četná další vydání korespondence i jednotlivých spisů, a to i v německém překladu.  Knihu Fridricha II. Velikého „"Práce filozofa ze Sans-Souci"", kterou publikoval v roce 1760, zařadila církev na Index zakázaných knih (Frédéric II, roi do Prusse: "Oeuvres du philosophe de Sans-Souci").

Fridrich II. Veliký (něm. "Friedrich II. der Große", Bedřich Veliký) (24. ledna 1712 Berlín – 17. srpna 1786 Postupim) byl v letech 1740–1786 pruský král, braniborský kurfiřt (jako Fridrich IV.) a neuchâtelský kníže z rodu Hohenzollernů a jeden z největších vojevůdců 18. století. Za své vlády pozvedl Prusko na úroveň velmoci a rozšířil državy svého rodu, zejména na úkor Rakouska (Slezsko). Současníci mu dali řadu přídomků, z nichž nejznámějšími jsou „Starý Fritz“ ("der Alte Fritz") a „Hrobník“ ("Totengräber").

腓特烈二世(,1712年-1月24日-1786年-8月17日),史称腓特烈大帝。普鲁士国王(1740年5月31日-1786年8月17日在位),军事家,政治家,作家及作曲家。统治时期普鲁士军力大规模发展,领土大举扩张,文化艺术得到赞助和支持,“德意志启蒙运动”得以开展。其使普鲁士在欧洲大陆取得大国地位,并在德意志内部取得霸权,向以普鲁士为中心武力统一德意志的道路迈出第一步。腓特烈二世是欧洲历史上最伟大的名将之一,也是欧洲“开明专制”君主的代表人物,并且为启蒙运动时期的文化名人,在政治、经济、哲学、法律、音乐等诸多方面都颇有建树,为启蒙运动一大重要人物。


Původ jména.

Jelikož bylo souhvězdí zavedeno až v 17. století, není s ním spjata žádná legenda. Představuje sudokopytníka žijícího v Africe.

Hvězdy.

Žirafa neobsahuje žádné jasné hvězdy. Její nejjasnější hvězdy dosahují čtvrté magnitudy. Nejjasnější je beta Camelopardalis (4,0 mag). Je to trojhvězda. Hlavní hvězdou je žlutý veleobr, který dosahuje jasnosti 4,0 mag. Tato soustava je od Slunce vzdálená 1 000 světelných let. Alfa Camelopardalis (4,3 mag) je ve vzdálenosti 5000 ly. Jde o zářivého modrobílého veleobra, který je tak málo jasný díky své vzdálenosti. Hvězdy označené jako 11 a 12 Camelopardalis tvoří optickou dvojhvězdu. Obě mají jasnost 6,0 mag. Fyzická dvojhvězda je 32 Camelopardalis (5,3 mag). Obě hvězdy mají modrobílou barvu a je vhodné pozorovat je alespoň s pomocí triedru. Druhou nejjasnější hvězdou v Žirafě je CS Camelopardalis (4,21 mag), která je proměnnou hvězdou.

Objekty vzdáleného vesmíru.

V Žirafě se nachází 43 NGC objektů. Většina je však příliš slabá. Pro amatérské astronomy je zajímavá otevřená hvězdokupa NGC 1502, která má jasnost 5,7 mag. NGC 2403 je spirální galaxie, která dosahuje jasnosti 8,4 mag, a jde ji pozorovat s objektivem o průměru 100 mm. Další spirální galaxií je IC 342 (9,3 mag), která je ve vzdálenosti 10 milionů světelných let. Planetární mlhovina s označením IC 3568 je poměrně mladá a v amatérském dalekohledu je vidět pouze její ústřední hvězda.

Kemblova kaskáda.

V souhvězdí se nachází asterismus nazvaný Kemblova kaskáda, kterou tvoří asi 20 náhodně seskupených hvězd, promítajících se na nebeskou sféru jako řada začínající pod otevřenou hvězdokupou NGC 1502 a pokračující na severozápad.

Žirafa je cirkumpolární souhvězdí na severní obloze. Nachází se mezi souhvězdími Draka, Malý medvěd, Cefeus, Kasiopeja, Perseus, Vozky, Souhvězdí Rysa a Velké medvědice. Na severní oblohu ho zavedl nizozemský astronom Petrus Plancius roku 1613. Skládá se jen ze slabých hvězd, nejjasnější hvězdy dosahují zdánlivé hvězdné velikosti 4. Nejlepší podmínky pro pozorování nastávají v únoru. Je 18. největším souhvězdím oblohy.

鹿豹座,是北天球一个较大的星座,组成鹿豹座的星星都是暗星,1612年(或1613年)始由普朗修斯()定义星座。在日本称为麒麟座。


Vývoj.

Sherman vycházel z dřívějšího amerického tanku M3, na rozdíl od svého předchůdce však nesl 75mm kanón ve věži, nikoliv v korbě. První prototyp byl dokončen dne 2. září 1941 a z tanku M3 si ještě zachoval boční průlez, který však byl pro sériovou výrobu odstraněn. Konečný konstrukční model T6 se stal standardizovaný jako M4 a v říjnu 1941 začala jeho výroba.  V průběhu války prošel tank M4 několika změnami. Některé modely nahradily původní 75mm kanón M3 houfnicí ráže 105 mm, pozdější stroje byly často vyzbrojeny 76mm kanónem M1, tanky britských jednotek byly někdy osazeny výkonným protitankovým dělem Ordnance QF 17 pounder pod názvem Sherman Firefly. Vedle standardních variant byly v malém množství vyrobeny i speciální verze, například obojživelné Shermany DD, které byly použity při vylodění v Normandii, nosiče raket T34 Calliope či verze se zařízením na ničení minových polí.  Shermany zůstaly v americké výzbroji i dlouho po druhé světové válce, model M4A3 byl nasazen v korejské válce, kde doplňoval těžší tanky M26 Pershing a modernější stroje M46 Patton. Ještě delší život měly v armádách jiných států, například Izraelské obranné síly používaly vylepšené varianty M51 Sherman v Šestidenní válce v roce 1967 a v jejich výzbroji zůstaly až do osmdesátých let.

Bojové nasazení Shermanů.

Bojovou premiérou Shermanů byla druhá bitva u El Alameinu v říjnu 1942, kde si vedly dobře proti německým a italským tankům. Coby nejpočetnější americký tank bojoval na všech frontách války, důležitého nasazení se dočkal při osvobozování Francie a Beneluxu a v bitvě v Ardenách.

M4 Sherman na českém území.

Tanky M4 používala americká i sovětská armáda při osvobozování Československa v roce 1945. K nejznámějším městům osvobozeným tanky M4 patří Plzeň. Rudá armáda používala tanky M4 např. při osvobozování Brna. V roce 2015 se v České republice nacházely tři exempláře tanku M4 Sherman. Jeden je vystaven v areálu Zoologické zahrady Plzeň, další dva ve Vojenském muzeu Lešany.

M4 Sherman (oficiální označení americké armády Medium Tank, M4) byl nejznámější americký tank ve druhé světové válce a krátce po ní. Pojmenován byl britskými vojsky po americkém generálu Shermanovi. S téměř padesáti tisíci vyrobenými kusy to byl druhý nejpočetnější tank války, předčil jej pouze ruský T-34. Kromě nasazení v ozbrojených silách USA byl v rámci programu o půjčce a pronájmu dodáván dalším mocnostem vzdorujícím Německu: Více než třetina všech vyrobených Shermanů putovala britské armádě, čtyři tisíce Sovětskému svazu. V době prvních bojů byl Sherman lépe vyzbrojen i opancéřován než libovolné německé tanky, proti nejrozšířenějším strojům Panzerkampfwagen IV a Sturmgeschütz III zůstal efektivní až do konce války, ale s nejtěžšími tanky protivníka se nemohl měřit.

M4中型坦克(M4 Sherman、Medium Tank、M4)是第二次世界大战时美国开发、制造的坦克。通称谢尔曼,又译雪曼或薛曼,这个名字是英军起的,来源是美国南北战争北军的将军威廉·特库姆赛·薛曼。


Ochrana soukromí v české legislativě.

V České republice zaručuje ochranu soukromí Listina základních práv a svobod, která je součástí ústavního pořádku České republiky. Sankce za narušování soukromí ukládá trestní zákoník, a to ve své v druhé hlavě, která se zabývá trestnými činy proti svobodě a právům na ochranu osobnosti, soukromí a listovního tajemství. Dále je ochrana soukromí ukotvena v první části občanského zákoníku, kde se v hlavě první nachází obecná ustanovení upravující soukromé právo a jeho ochranu. Hlava druhá pojednává mimo jiné o fyzických osobách, a tudíž i o osobnosti člověka a jeho ochraně.

Listina základních práv a svobod.

V Listině se soukromí osoby věnují články 7 a 10. Čl. 7 vymezuje oblast nedotknutelnosti osoby a jejího soukromí a čl. 10 zaručuje ochranu před zásahem do soukromí osoby.  Článek 7 zní takto:  Článek 7 se v odstavci 1 věnuje pojmu nedotknutelnosti osoby. Tento pojem se v ústavním textu platném na našem území poprvé objevil v článku 30 Ústavy z roku 1960; dříve byl spojován s nedotknutelností osobní svobody. Toto odlišení nedotknutelnosti osoby od osobní svobody (která je zaručena v čl. 8 Listiny), naznačuje specifický význam nedotknutelnosti osoby, tj. člověka. Nedotknutelnost se podle čl. 7 odst. 1 vztahuje jak na osobu fyzickou (čili na člověka), tak na její soukromí a to od narození až do smrti. Jde o ústavně chráněné právo na zachování integrity osoby, jehož porušení je obecně zakázáno a to jak ve sféře veřejnoprávní, tak i v soukromoprávní. Z pohledu veřejnoprávní sféry to znamená, že státní orgán nesmí do oblasti nedotknutelnosti osoby zasahovat jinak než zákonem. Soukromoprávní sféra zase přiznává každému člověku absolutní právo na zachování své osoby a v případě porušení tohoto práva dává vzniknout sankci.  K zásahu do nedotknutelnosti osoby nedochází pouze konáním (př. fyzickým zásahem- tělesné zranění), ale jakkoli, tudíž i nekonáním, za což se považuje např. neposkytnutí pomoci. Znamená to, že zásah do integrity osoby se tedy většinou neposuzuje podle způsobu, jakým k němu došlo, ale výsledkem, který byl způsoben. Výjimku ze zákazu zásahu do nedotknutelnosti může povolit jen zákon, avšak ani zákon nemůže povolit takovou výjimku, která by nebyla společensky nezbytná (př. přípustnost chování v nutné obraně či v krajní nouzi, oprávněné použití zbraně atd.). Právo na nedotknutelnost osoby je ve smyslu čl. 1 Listiny nezcizitelné, to znamená, že každý, pokud ho v tom zákon neomezuje, může svobodně rozhodovat o svém počínání.  Ochranu před neoprávněným zásahem do soukromí občana zaručuje čl. 10 odst. 2 a 3:  Soukromí je ta sféra života člověka, do které nikdo včetně státu nesmí bez souhlasu člověka nebo bez výslovného dovolení zákona zasahovat ani o ni požadovat či získávat informace, a o které subjekt soukromí není povinen nikomu (ani státnímu orgánu) informace dávat, pokud mu to zákon neukládá. Člověk se soukromí může zříkat v momentě, kdy ho někomu dobrovolně zpřístupní, např. že o něm podá informaci. Přičemž soukromí přirozeně nezahrnuje to, co se odehrává na veřejnosti (př. účast hráče ve veřejně provozované hře).  Podle článku 10 má tedy člověk právo na utajování informací o svém soukromí s čímž souvisí i ochrana proti neoprávněnému získávání a používání těchto informací.

Trestní zákoník.

V trestním zákoníku (zákon č. 40/2009 Sb.) se nachází postihy a sankce, které hrozí člověku v případě, že zasáhne do soukromí jiné osoby.  Trestné činy proti ochraně soukromí jsou popsány v paragrafech 180 až 184. Trestní zákoník postihuje buď odnětím svobody, zákazem činnosti nebo peněžitým trestem tyto zásahy do soukromí:

Občanský zákoník.

Podobně jako Listina základních práv a svobod se k ochraně soukromí vyjadřuje i občanský zákoník (zákon č. 89/2012 Sb.), shodují se v tom, že nikdo nesmí zasahovat do soukromí jiného, nemá-li k tomu zákonný důvod.  Občanský zákoník se ve své první části v hlavě druhé zabývá ochranou osobnosti člověka, kde v paragrafech 84 až 90 přímo hovoří o zákazu zasahování do soukromí a šíření podobizny či písemnosti osobní povahy, stejně tak zvukového či obrazového záznamu bez svolení člověka. Současně paragrafy 88 a 89 hovoří o případech, ve kterých je možné výše zmíněné záznamy pořizovat a používat i bez souhlasu člověka, jako je např. využití těchto záznamů při chránění jiných práv nebo právem chráněných zájmů jiných osob.

Soukromí na internetu.

Podle odborníka na soukromí na internetu Michala Kosinského je v době internetu, sociálních sítí a moderních metod analýzy dat je prakticky nemožné uchovat si soukromí.<ref name="tyden.cz/rubriky/veda/technologie/soukromi-a-internet-nejdou-dohromady-sexualni-orientace-odhalena-z-jedine-fotky_423000"></ref> Při využívání internetových služeb za sebou uživatel zanechává stopy, na základě kterých algoritmy dokáží odvodit některé charakteristiky uživatele. Existuje algoritmus, který z jedné profilové fotografie rozpozná s úspěšností 80 %, resp. 70 % heterosexuála a homosexuála, při použití pěti fotografií stoupne úspěšnost na 92 %, resp. 83 %. Lajky na Facebooku mohou být využity ke zjištění některých osobních chrakteristik, jako sexuální orientace, etnicita, náboženské vyznání, politická orientace, osobnostní rysy, inteligence, míra spokojenosti, užívání návykových látek anebo věk dotyčných.<ref name="osel.cz/6780-podle-facebooku-poznas-cloveka"></ref> Sexuální orientaci je možné určit s 75% až 88% jistotou, uživání drog, užívání alkoholu a další informace lze z lajků určit s podobným úspěchem.<ref name="zive.cz/clanky/lajky-na-facebooku-vas-svlecou-do-naha/sc-3-a-167959/default.aspx"></ref> Tyto informace lze zjistit, neboť uživatelům se mohou líbit stránky typické pro nějakou osobní charakteristiku. Facebook uchovává na svých serverech vše, co do něj kdy bylo vloženo, ať už to bylo smazáno nebo ne, jakoukoli akci – nahrání fotografie, kliknutí na něčí profil, změnu statusu nebo své profilové informace. Facebook ukládá historii našeho brouzdání – když napíšete do vyhledávacího políčka A a stisknete Hledat, objeví se seznam vašich nejlepších přátel. Už není organizován podle abecedy, ale podle nejčastější interakce s jednotlivými lidmi, vašimi nejlepšími kamarády nebo přinejmenším s těmi, které za ně Facebook považuje. Veškeré informace jsou uchovávány na několika tisících serverech ve čtyřech datových centrech, rozmístěných po světě. Zaměstnanci Facebooku měli donedávna právo nalogovat se do různých profilů pomocí tzv. master password. Dnes existuje tlačítko „switch login“ prostřednictvím kterého je taktéž možno nalogovat se do profilu nebo i měnit údaje. Zaměstnanec ale musí uvést relevantní důvod, proč tak hodlá učinit.

Rizika zneužití soukromí.

Rizika nastávají, pokud uživatel nerespektuje sociální síť jako jakýkoliv jiný veřejný prostor a nedodržuje běžné principy ochrany soukromí a osobních dat. Kyberšikana je formou šikany probíhající v kyberprostoru, je to šikana páchána prostřednictvím informačně komunikačních technologií. Prostředky pro zneužití, ponížení či vyhrožování jsou tedy internet, mobilní telefony, sociální sítě. Příkladem mohou být anonymní výhružky prostřednictvím sms, zesměšňování na sociálních sítích pomocí fotek, videí, statusů.  Nejvíce využívané nástroje kyberšikany:  Cybergrooming označuje chování, kdy si pachatel na internetu vytipovává oběť, snaží se získat její důvěru, vybudovat s ní blízký vztah a vylákat ji k osobní schůzce. Cílem setkání je oběť zneužít.  Cyberstalking je online obdoba klasického stalkingu. Dochází k porušování osobních práv, svobod a lidské důstojnosti oběti. Jediný rozdíl je v tom, že vše probíhá online prostřednictvím internetových komunikačních kanálů.

Obavy o soukromí na internetu.

Podle průzkumu agentury Ipsos z října 2019 mělo obavy o soukromí na internetu dvě třetiny Čechů, 68 % Němců a 70 % Poláků.<ref name="novinky.cz/internet-a-pc/clanek/vice-nez-polovina-cechu-naletela-nekolikrat-na-fake-news-40311807"></ref> V Indii, Egyptě a Hongkongu podíl lidí obávající se o své soukromí na internetu přesahuje 90 %, světový průměr činí 78 %.  Výrazně větší obavy nebo větší obavy než v roce 2018 mělo v roce 2019 26 % Čechů, 27 % Němců a více než 2/5 Poláků.

Orgán sociálně – právní ochrany dětí a soukromí.

Pracovníci orgánu sociálně-právní ochrany dětí mají právo navštěvovat dítě a rodinu, ve které žije, v obydlí a zjišťovat v místě bydliště dítěte, ve škole a ve školském zařízení, ve zdravotnickém zařízení, v zaměstnání nebo v jiném prostředí, kde se dítě zdržuje, jak rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte o dítě pečují, v jakých sociálních podmínkách dítě žije a jaké má dítě chování. Policie může provést domovní prohlídku jen v rámci trestního řízení. Tento zásah do soukromí je možný při dodržení všech zákonných podmínek podle čl. 12 odst. 2 Listiny základních práv a svobod. Odůvodněný příkaz k prohlídce podává písemně soudce.  Pracovníci sociálně – právní ochrany jsou také oprávněni pořídit obrazové snímky a obrazové a zvukové záznamy dítěte a prostředí, v němž se dítě zdržuje, je-li to třeba pro účely ochrany práv dítěte.  Ospod má povinnost zachovávat mlčenlivost:  Orgány sociálně-právní ochrany dětí jsou:

Narušování soukromí domácími spotřebiči.

S rozšiřujícím se používáním chytrých domácích spotřebičů může narůstat ohrožení soukromí. Jedním z takovýchto spotřebičů jsou robotické vysavače. Robotické vysavače si musí pamatovat trasu, kterou projíždějí, takže znají polohu zdí a nábytku a tvoří si schéma bytu a domu.<ref name="tyden.cz/rubriky/veda/technologie/mohou-domaci-spotrebice-ohrozit-nase-soukromi_439730"></ref> Například výrobce robotických vysavačů iRobot oznámil, že chce informace o poloze získané ze svých produktů prodávat Amazonu nebo Googlu. Společnost sice prohlásila, že společnost nebude prodávat informace bez povolení majitele vysavače, nicméně podle obchodních podmínek společnosti si tato vyhrazuje právo na sdílení informací svých klientů se svými obchodními partnery, takže uživatelé vysavačů iRobot nemají garantováno, že s jejich informacemi bude zacházeno podle jejich představ.

Narušování soukromí kompromitací osobní elektroniky státními úředníky.

Na hraničním přechodu mezi čínskou muslimskou oblastí Sin-ťiang a Kyrgyzstánem se během kontroly při vstupu do Číny mohou cizinci setkat s tím, že jim během kontroly do jejich telefonu nainstalována špionážní aplikace 蜂采.<ref name="lupa.cz/clanky/cina-instaluje-cizincum-do-mobilu-sledovaci-aplikaci-podivejte-se-jak-funguje"></ref> Aplikace provádí čtyři základní akce - získávání dat, prohledávání souborů, nahrávání dat a zametání stop. Aplikace sbírá informace o telefonních hovorech, údaje z kalendáře, kontakty, SMS zprávy, informace o telefonu a seznam nainstalovaných aplikací. Cíleně prohledává více než 73 tisíc souborů a údajů v nich. Aplikace se snaží také získat údaje o sociálních sítítch, díky čemuž lze zjistit identitu uživatele telefonu a jako daný úživatel se do sociální sítě přihlásit. Shromážděná data jsou zabalena do archívu ZIP a je vyhledána IP adresa v rozsahu 192.168.43.* jejíž prostřednictvím dojde k nahrání dat na server. Aplikaci je pak možné odinstalovat, odinstalace po aplikaci uklidí stopy, v telefonu zůstane pouze log. Případná další instalace aplikace umí tento log načíst.

Shromažďování a odesílání dat o provozu vozidla.

Nově prodávaná auta jsou od roku 2018 povinně vybavována systémem eCall,<ref name="e.metro.cz/default.aspx?d=16.05.2019&e=ME-PRAHA#strana=12"></ref><ref name="e.metro.cz/default.aspx?d=16.05.2019&e=ME-BRNO#strana=6"></ref>, což je systém pro automatické přivolání pomoci pro havárii, který obsahuje trvale aktivní GPS a má možnost datové a hlasové komunikace, a může být zneužit k odposlouchávání a sledování polohy auta.  Podle průzkumu společnosti EY mapující očekávání zákazníků ze zemí Visegrádské čtyřky při nákupu a užívání vozidel, že pouze 10 % Slováků a pouze necelá třetina Čechů by neposkytli data o provozu vozidla a způsobu jízdy státní správě, či výrobci. Státu by tyto informace poskytla pouze necelá pětina Poláků.  Automobilový průmysl směruje k zavedení černých skříněk, které by zaznamenávaly veškerá data o provozu a pohybu vozidla. Ale ještě v květnu 2019 nebylo vyřešeno, kdo by byl vlastníkem těchto dat, zda řidič nebo automobilka.

Snahy o zvýšení soukromí.

Omezení sledování pohybu vozidla kamerovými systémy.

Kamerové systémy s automatickými čtečkami registračních značek aut umožňují mapovat pohyb auta. Kvůli snaze omezit toto sledování se v USA objevilo oblečení potisknuté vzory náhodných automobilových poznávacích značek.<ref name="autoforum.cz/zajimavosti/americane-nasli-chytry-zpusob-jak-sabotovat-snahy-statu-o-jejich-sledovani"></ref> Vzor je navržen tak, aby automatické čtečky registračních značek na tento potisk reagovaly a do databází uchovávajích data a pohybu vozidel nahrály irelevantní data. Sledování pohybu auta je pak omezeno v situacích, když se výskyt stejné registrační značky zaznamená během krátké chvíle na několika různých místech.

Soukromí je osobní oblast člověka, jednotlivce nebo skupiny lidí (například rodiny). Zahrnuje potřebu a právo chránit informace o své osobě, jakož i vlastní tělo a čas, vlastní prožitky a území před zveřejňováním a především před zneužíváním. Jde o jedno ze základních, neporušitelných a nezcizitelných lidských práv a svobod a jako takovému mu náleží patřičná ochrana.

隐私权,指个人人格上的利益不受不法僭用或侵害,个人与大众无合法关联的私事,亦不得妄予发布公开,而其私人活动,不得以可能造成一般人的精神痛苦或感觉羞辱之方式非法侵入的权利。是为众多法律系统所支持的一种人身基本权利。由于它的存在,政府和民间团体的某些活动受到一定的限制。


Dělení hnízdního parazitismu.

Hnízdní parazitismus se dělí do několika kategorií

Příležitostný hnízdní parazitismus.

spočívá v příležitostném nakladení vajec do hnízda vlastního nebo příbuzného druhu a je pozorován u řady druhů, např. u špačka obecného, sýkořice vousaté, vlaštovky obecné, některých kachen etc.)

Pravý hnízdní parazitismus.

spočívá v systematickém kladení vajec do hnízd jiného druhu nebo druhů (druh sám o vejce nikdy nepečuje). Tato strategie je běžná u kukaček (takto parazituje téměř polovina ze 130 známých druhů) a dalších druhů (medozvěstky čeledi "indicatoridae", snovač kukaččí, vdovky rodu "vidua", kachna kukaččí, peřovec kukaččí, zlatěnky rodu "chrysis" a další).  V některých případech je pravý hnízdní parazitismus rozšířen o schopnost mláděte zabít všechna mláďata náhradních rodičů (kukačka obecná, medozvěstky čeledi "Indicatoridae"), v jiných pak se parazitující druh spokojí s tím, že jeho mláďata jsou k nerozeznání podobná mláďatům hostitele (vdovky rodu "Vidua"). Často jsou ale nějak zvýhodněna, třeba tím, že se klubou dříve a mají tím pádem šanci dříve zesílit a tudíž získat více potravy, nebo mají výrazněji zbarvený vnitřek zobáku a nápadnější hlas, což má týž účinek (některé kukačky). Vyskytují se i další modifikace – časté je značné přizpůsobení velikosti a zbarvení vajec (kvůli jejich nenápadnosti a často i dimenzím hnízda) a větší ovládání procesu kladení vajec (nutné k jeho správnému načasování). U některých druhů existují populace (resp. poddruhy) s rozdílnou specializací a tudíž i odlišnostmi v příslušných adaptacích (kukačka obecná).

Vnitrodruhový hnízdní parazitismus.

též intraspecifický - častý v případě příležitostného hnízdního parazitismu.

Mezidruhový hnízdní parazitizmus.

též interspecifický - méně častý u příležitostného a výlučný u pravého hnízdního parazitismu).

Reakce hostitelů hnízdních parazitů.

Některé druhy, které jsou častou obětí hnízdního parazitismu, si vyvinuly různé strategie, jak se mu bránit. Některé mají např. určitou schopnost rozpoznat přidané vejce a vyhodí ho z hnízda. Další se brání tak, že pokud se vrátí ke snůšce, kterou nechaly bez dozoru, a zaregistrují parazitický druh, snůšku jednoduše opustí. Příkladem je modropláštník nádherný, jenž nevylíhlá mláďata v době inkubace učí specifické melodii, kterou parazitické druhy nejsou schopny reprodukovat.

Hnízdní parazitismus je termín popisující rozmnožovací strategii některých ptáků, ryb a hmyzu, která spočívá v kladení vajec do cizích hnízd a přenechání péče o mláďata jeho majitelům. Toto chování je v různé míře známo asi u 1 % ptačích druhů.

巢寄生(Brood parasite)是某些鸟类将卵产在其他鸟的巢中,由其他鸟(义亲)代为孵化和育雏的一种特殊的繁殖行为。


Průběh rozhodování.

Odborníci rozlišují dvě složky rozhodovacího procesu. Je to proces uvažování a porovnávání.

Uvažování.

Svým přemýšlením jedinec zjišťuje, jaké závislosti v dané úloze, kterou má rozhodnout, platí. Hledá souvislosti a uvažuje o důsledcích svého jednání. Zjišťuje objektivní fakta a snaží se získat relevantní poznatky.

Porovnávání.

Zde se naopak jedná o zjišťování subjektivních souvislostí, tedy jak dané možnosti vyhovují „mně“, konkrétnímu jedinci. Porovnávání může probíhat takto:  Na základě celkových preferencí může jedinec učinit rozhodnutí.

Techniky rozhodování.

Techniky rozhodování mohou být rozděleny do dvou širokých kategorií: skupinové rozhodovací techniky a individuální rozhodovací techniky.

Kroky.

Různí badatelé zformulovali podobné předepsané kroky zaměřené na zlepšení rozhodování.

GOFER.

V osmdesátých letech (1980) psycholog Leon Mann a kolegové vyvinuli systém rozhodování nazvaný GOFER, který učili dospělé, jak bylo shrnuto v knize Teaching Decision Making To Adolescents.

DECIDE.

V roce 2008 Kristina Guo publikovala model DECIDE pro rozhodování, který má šest částí:

Kognitivní a osobní zkreslení.

Proces rozhodování je ovlivňován klamy. Objevují se více, když je rozhodováno pod tlakem, nebo stresem, nebo jde o vysoce složité rozhodování.  Zde je seznam běžně debatovaných klamů v úsudku a rozhodování:

Kognitivní styly.

Optimalizace versus satisfakce.

Herbert A. Simon stvořil frázi "omezená racionalita" k vyjádření myšlenky, že lidské rozhodování je omezené dostupnou informací, dostupným časem a schopností mysli zpracovávat informace. Další psychologický výzkum identifikoval individuální rozdíly mezi dvěma kognitivními styly: maximalizátoři se pokouší udělat optimální rozhodnutí, zatímco satisfaktoři se jednoduše snaží najít řešení, které je "dost dobré". Maximalizátoři mají sklon strávit delší čas rozhodováním díky potřebě maximalizovat výkon skrze všechny proměnné a pečlivě zvážit všechny kompromisy, také mají sklony častěji litovat svých rozhodnutí (možná proto, že jsou více než satisfaktoři schopni rozpoznat, že se rozhodnutí ukázalo být suboptimální).

Racionální versus intuitivní.

Psycholog Daniel Kahneman adoptoval termíny původně navrhované psychologem Keithem Stanovichem a Richardem Westem a teoretizoval, že lidské rozhodování je výsledek souhry mezi dvěma druhy kognitivních procesů: automatický intuitivní systém (nazývaný "System 1") a námahu vyžadující racionální systém (nazývaný "System 2"). System 1 je systém odspoda nahoru, rychlý a výchozí systém pro rozhodování, zatímco system 2 je shora dolů, pomalý a explicitní systém rozhodování. System 1 obsahuje jednoduchou heuristiku v úsudku a rozhodování, jako například heuristika afektu (rozhodování pod vlivem emocí), heuristika dostupnosti, heuristika známosti a heuristika reprezentativnosti.

Obecný styl rozhodování (GDMS).

V testu obecného stylu rozhodování vyvinutém Suzanne Scottovou a Reginaldem Brucem existuje pět stylů rozhodování: racionální, intuitivní, závislý, vyhýbavý a spontánní. Těchto pět stylů rozhodování se mění v závislosti na kontextu a situaci a žádný styl není nutně lepší, než kterýkoliv jiný. V příkladech níže jedinec pracuje pro firmu a je mu nabídnuta pozice v jiné firmě.

Rozhodování je proces, při kterém jedinec či kolektiv vybírá nejlepší akci ze všech možných akcí. Jedná se o takovou akci (volbu), která nejlépe naplní dané možnosti (preference).

在心理学中,决策(英语:Decision-making)是一种认知过程,经过这个过程之后,个人可以在各种选择方案中,根据个人信念或是综合各项因素的推理,决定出行动,或是决定出个人要向外表达的意见。每个决策过程都会以产生最终决定、选取最终选择为目标。而这些选择的形式可以是一种行动或选取的意见。


Anatomie ledviny.

Ledvina má oválný, fazolovitý tvar, má červenohnědou barvu, na povrchu je hladká a je kryta tenkým vazivovým pouzdrem, které se dá z ledviny lehce sloupnout. Na mediálním okraji ledviny je ledvinová branka ("hilus renalis"), kudy vstupuje do ledviny tepna a žíla a odkud vystupuje močovod. Branka prohloubí do ledviny hlubokou ledvinovou jamku ("sinus renalis"), kde je uložena ledvinová pánvička ("pelvis renalis"). Na povrchu tvoří souvislou vrstvu (4–8 mm) světlejší kůra. Směrem k "sinus renalis" z ní odstupují sloupce, které od sebe oddělují sousední ledvinové pyramidy tvořené dření. Jednotlivé pyramidy tvoří ledviné lalůčky. Ledvinu tak tvoří spousta malých ledvinných lalůčků, ústících do jednoho společného vývodu, které srostly během vývoje. U skotu, mořských savců (kytovci, lední medvěd) nedošlo ke srůstu jednotlivých lalůčků, proto je ledvina laločnatá, renkulizovaná.  Člověk má (podobně jako prase) multipapilární ledvinu – to znamená, že do ledvinné pánvičky ústí vývody každý svým vlastním ledvinovým kalíškem, což je pozůstatek původní laločnaté ledviny, která ale v průběhu vývoje srůstá. U koně, psa a kočky pokročil srůst tak daleko, že laloky již nelze rozlišit, srostlé kalíšky tvoří v ledvinné pánvičce jednolitý hřeben.  Ledvina je kryta vazivovým pouzdrem, na které naléhá řídké pojivo prorostlé tukem, který chrání ledvinu před mechanickým poškozením. K ledvině se přikládá nadledvina, endokrinní žláza.  Ledviny jsou uloženy pod stropem břišní dutiny, retroperitonálně (nejsou obaleny pobřišnicí). Závěs ledvin bývá často volný, takže se jejich poloha může měnit (např. při dýchání). U psa, koně a přežvýkavců je levá ledvina uložena kraniálněji (blíže k hlavě) než pravá.  Parenchym ledviny je zřetelně rozdělen na hnědočervenou zrnitou kůru a světlejší dřeň.

Struktura a činnost ledviny.

Základní funkční jednotkou ledviny je nefron. Je hlavní součástí kůry. Ledvina člověka má asi 1 milión nefronů, ledvina skotu asi 8 miliónů. Přes membránu filtrují krevní plazmu, takto vzniklou primární moč zpětnou resorbcí zahustí a vzniklá hypertonická definitivní moč je pak soustavou vývodných kanálků ("tubuli coligentes") odváděna do ledvinné pánvičky, odkud odtéká do močovodu. Dřeň ledviny je tedy tvořena především vývodnými kanálky a tzv. Henleovou kličkou nefronu.

Člověk.

U člověka činí minutový průtok krve ledvinami (klidový stav) 1,2 litru, z toho kůrou ledviny 925 ml, zevní zónou dřeně 225 ml a vnitřní zónou dřeně 50 ml. Za 1 minutu ledviny spotřebují 18 ml O.  Krev protéká dvěma za sebou uspořádanými kapilárními řečišti:  Nefrony se dělí na dva základní typy:  Autoregulace průtoku krve: Průtok krevní plazmy (RPF) a glomerulární filtrace (GFR) se mění v rozmezí systémového tlaku krve 10,6–26,6 kPa, jen velmi málo i u denervované ledviny. Pokud tlak poklesne pod 10,6 kPa, je autoregulace nemožná a klesá i průtok krve s glomerulární filtrací. Průtok krve se stanovuje na základě Fickova principu změřením ledvinového průtoku plazmy (cca 0,6 l/min) pomocí p-aminohippurátu.  Glomerulární filtrace (GFR) je rovna objemu tekutin, který je profiltrován všemi glomeruly za jednotku času [ml/min]. Renální frakce je pak rovna podílu GFR/RPF.  Faktory určující hodnotu glomerulární filtrace:

Nemoci ledvin.

Dnes se onemocnění ledvin dělí nezávisle na příčině podle tíže postižení, tedy podle ledvinné funkce do pěti stupňů, které se označují CKD (z anglického „chronic kidney disease“ – vleklé ledvinné onemocnění):

Ledvina (lat., řec. ) savců je párový orgán uložený po stranách páteře v břišní dutině. Slouží k odstranění nečistot z krve, které z těla odcházejí v podobě moči.

肾(Kidney)是脊椎动物体内的一种器官,属于泌尿系统的一部分,负责过滤血液中的杂质、维持体液和电解质的平衡,最后产生尿液经由后续管道排出体外;同时也具备内分泌的功能以调节血压。在正常成人人体中,具备两枚肾脏,位于腰部两侧后方,因此又称为腰子,状似拳头大小的扁豆子,尽管尺寸不大,通过肾脏的血流却占有总血量的四分之一。在生理上,肾脏主要可影响血流量、血液组成、血压调节、骨骼发育,并带有部分重要的代谢功能,因此若有相关病变可引起发育异常、水肿或脱水、免疫系统的破坏,甚至可导致死亡。


Uživatelské rozhraní pro WAP.

WAP předpokládá, že na mobilním telefonu bude fungovat aplikace podobná WWW prohlížeči nazývaná microbrowser. Aby nemusely být implementovány kompletní internetové protokoly, jsou v zařízení zvaném WAP brána () transformovány na jednodušší WAPové protějšky:

WAP gateway.

Velikou roli mezi TCP sítěmi a mobilními sítěmi hraje WAP gateway, která v mnohém přizpůsobuje WML stránky tak, aby bylo usnadněno jejich zobrazení na mobilních telefonech.

Protokolový zásobník.

Pro komunikaci mezi WAP microbrowserem a HTTP proxy se používá následující protokolový zásobník:  Protokol WDP je obdobou internetového UDP. Pro služební funkce se používá protokol WCMP, který je obdobou internetového protokolu ICMP.

Verze WAP.

WAP 1.0.

1998 WAP 1.0 – používá značkovací jazyk WML

Obrázkové formáty pro WAP 1.0.

Jako hlavní grafický formát WAPu je definován monochromatický WBMP.

Další technologie navázané na WAP 1.0.

WAP Push, WMLScript, WTAI...

WAP 1.1.

1999 WAP 1.1

WAP 1.2.

2000 WAP 1.2 – definuje WAP Push

WAP 2.0.

2002 WAP 2.0 – používá značkovací jazyk XHTML Mobile Profile  Po WAP 1.0 nastupuje (zpětně nekompatibilní) WAP 2.0 neboli XHTML MP (Mobile Profile), který je velmi podobný WWW. Na místo WML definice stránek obsahuje zeštíhlenou verzí XHTML. Hlavním grafickým formátem se stal PNG a široce je podporován i JPEG. WAP 2.0 již není závislý na WAP Gatewayi a je podporován v sítích 3G. WAP 2.0 umožňuje barvy na rozdíl od WAP 1.0 a umožňuje použití grafických formátů GIF, PNG a JPG.

Architektura pro WAP Push.

WAP Push se používá i pro doručování MMS notifikací: MMSC posílá notifikaci o MMS na HSP, které je pošle pomocí SMPP na SMSC a to ji doručí na mobil.

Vyhrazené porty.

Zpráva obsahuje v UDH číslo portu, které způsobí, že mobil spustí aplikaci.  WAP aplikační porty podle http://www.iana.org/assignments/port-numbers jsou sice uváděné jako TCP a UDP porty, ale mohou být předávané i jako 16bitové aplikační porty v User Data Header (UDH):  Pro realizaci služeb jsou také využívány platformy i-mode a WAP 2.0.  Zhruba od roku 2000 je WAP implementován ve většině mobilních telefonů, stejně tak mobilních sítí. Většina mobilních operátorů provozuje portál pro agregaci různých služeb na této platformě.  V telefonech bývají označovány popiskem položky:

WAP (Wireless Application Protocol) je sada protokolů vyvinutých organizací WAP Forum v roce 1998, jejímž cílem bylo umožnit jednodušším mobilním telefonům a obdobným zařízením přístup k Internetu. V roce 2002 přešel vývoj WAP pod organizaci Open Mobile Alliance (OMA).

无线应用协议(Wireless Application Protocol,WAP),是一个使移动用户使用无线设备(例如移动电话)随时使用互联网的信息和服务的开放的规范。WAP的主要意图是使得袖珍的、手提的无线终端设备能够获得类似网页浏览器的功能,因此其功能上有限。WAP1.X规定无线设备访问的页面是用WML(一种XML"方言")语言编写的,但是WAP2.0将XHTML-MP做为主要内容格式。