Historické prameny.

Tak jako při studiu kterékoli jiné historické postavy, i při studiu osoby Ježíše Nazaretského hrají prvořadou úlohu dobové historické prameny, a to antické prameny nekřesťanské (pohanské a židovské) a antické prameny křesťanské. Hodnověrnost těchto pramenů, kterou zkoumá kritika pramenů, pak umožňuje rekonstruovat do určité míry historický obraz Ježíšovy postavy.

Římské prameny.

Svědectví římských úředníků a historiků ze začátku 2. století dosvědčují, že se v dané době považuje Ježíšův život za fakt i v nekřesťanských kruzích. Gaius Plinius Caecilius Secundus mladší, místodržící římské provincie Bithýnie v letech 111–113, se dotazuje císaře Traiana, jak má nakládat s křesťany, kteří uctívají Krista, modlí se k němu a slaví rituály k jeho poctě, ač mimo to nečiní nic zlého:  Suetoniovo svědectví v "Životopisech dvanácti císařů" (kolem r. 120) dokazuje, že již před rokem 42 byli v Římě křesťané přítomní, že se na Ježíšově osobě neshodli se židy a že Kristovo jméno bylo pohanům známo:  Římský historik Publius Cornelius Tacitus se při líčení požáru Říma za císaře Nerona zmiňuje o křesťanech a o Kristu coby historické osobnosti následovně:  Další fragment se dochoval v díle "Chronografiai" Iulia Africana a pochází z pera Tiberiova historika Thalla, s nímž Iulius polemizuje ohledně popisovaných okolností Ježíšovy smrti.

Židovské prameny.

V "Židovských starožitnostech" Flavia Iosepha se vyskytují dvě zmínky o Ježíšovi, označované jako "testimonium flavianum". První ze zmínek, v níž se interpolace textu jeví jako nepravděpodobná, jmenuje Ježíše i s jeho přízviskem Kristus:  Autenticita druhé zmínky bývá zpochybňována s poukazem, že se může jednat o pozdější vsuvku. Roku 1971 byl nalezen arabský rukopis z 10. století, který potvrzuje teorie o pozdější interpolaci, avšak zároveň přináší text, který se zdá být textu původnímu nejbližší:  Flavius Iosephus a Filón Alexandrijský (1. století) také poměrně podrobně a na mnoha místech popisují život a působení další významné novozákonní postavy, Piláta Pontského (srov. Filónovo "Legatio ad Gaium", XXXVIII), a také židovských velekněží Annáše a Kaifáše, kteří podle novozákonního podání zorganizovali Kristovo ukřižování. Zasazení novozákonního příběhu do soudobého politického rámce tedy odpovídá nenovozákonním historickým pramenům. V roce 1990 byl nalezen údajný Kaifášův hrob, autenticita tohoto nálezu se však zpochybňuje. V nenovozákonních pramenech je bohatě doložen také Herodes Veliký a jeho syn Héródés Antipas, kteří hrají v Novém zákoně rovněž významnou úlohu.  Flavius Josephus také popisuje osobnost a život Jana Křtitele (Židovské starožitnosti 18.5.2), který byl dle novozákonního podání Ježíšovým příbuzným a předchůdcem v kazatelské činnosti. Flaviův popis Jana Křtitele se v obecných věcech shoduje s Novým zákonem, v důležitých detailech se ale odlišuje: Jan je charakterizován jako nekompromisní kazatel ctnosti a pokání, kterého dá Herodes zabít, protože se obává povstání (v Novém zákoně je to kvůli kritice Herodova incestního manželství, které Flavius také zmiňuje, ale v jiné souvislosti). O souvislosti Jana Křtitele s Ježíšem Flavius nehovoří. Pozdější interpolace z křesťanské strany, navrhovaná u předchozích zmínek, je v tomto případě, i pro částečné neshody s biblickým textem, velmi nepravděpodobná.  Mišna, která zahrnuje materiály z 1. až 3. století, Ježíšovo jméno neobsahuje, avšak Jeruzalémský i Babylónský talmud s Ježíšovou osobností polemizují, především s jeho údajným narozením z panny (traktát "Bšabbat"). Traktát "Sanhedrin" Babylónského Talmudu pak obsahuje zajímavou poznámku o Ješuovi,  Protože takové svědectví na Ježíšovu obranu nikdo nepředložil, byl Ješua nakonec oběšen. V židovských pramenech se tedy mnoho zmínek o Ježíšovi nevyskytuje; toto mlčení lze vysvětlit konfliktem mezi židy a křesťany a nezájmem rabínů o Ježíšovu postavu.

Křesťanské prameny.

Většina informací o životě Ježíše Krista pochází z křesťanských pramenů, především ze spisů Nového zákona, které začaly vznikat někdy po roce 40. Jedná se zejména o nejstarší Pavlovy listy a evangelia. Kromě spisů novozákonních pak mezi křesťanské prameny patří i spisy nekanonické, apokryfní. Hlavní otázkou pro historické studium Ježíšovy osobnosti představuje otázka, zda jsou tyto dokumenty historicky hodnověrné, či zda mají pouze legendární charakter (viz hodnověrnost pramenů).  Chronologicky nejstarší svědectví nabízí především korespondence Pavla z Tarsu. Listy redigované apoštolem v letech 50–58 obsahují jen málo zmínek o událostech Ježíšova života, s výjimkou jeho ukřižování a vzkříšení. Ježíš byl žid, patřil do rodu Davidova, byl zrazen v noci a zodpovědnost za jeho smrt mají židé. Pavel cituje čtyři Ježíšovy výroky, které nezaznamenávají kanonická evangelia. Zdá se, že Pavel zná již existující sbírky Ježíšových výroků. Z Pavlových listů lze rekonstruovat základní strukturu Ježíšova učení, totiž jeho etika postavená na lásce. Pavel tvrdí, že mezi Ježíšovým životem a jeho smrtí existuje koherence. Z poměrně skromného materiálu lze vyvodit, že již dvacet let po Ježíšově smrti existuje (přinejmenším) ústní tradice Ježíšových výroků a událostí z jeho života, avšak Pavel ji příliš nevyužívá.  Dalším pramenem je "sbírka logií Q", která se sice nedochovala, ale o níž exegeté tvrdí, že tvoří základ Matoušova a Lukášova evangelia. "Sbírka Q", sepsaná v 50. letech 1. století a rekonstruovatelná do značné míry z dochovaných evangelií, zobrazuje Ježíše jako učitele moudrosti, který ohlašuje boží království. Z této sbírky nejspíše pochází větší část horského kázání.  Třetí skupinu pramenů tvoří synoptická evangelia, která spojují Ježíšovo učení s událostmi jeho života. Tato evangelia přitom využívají již staršího materiálu, příběhů o zázracích, podobenství i Ježíšových výroky, společně s vyprávěním o Ježíšově utrpení a smrti, které bylo zapsáno zřejmě již kolem roku 40. Synoptická evangelia lze datovat mezi roky 45 a 85.  Čtvrté evangelium, totiž Janovo, představuje reinterpretaci existujících tradic a většina historiků nepovažuje události v něm obsažené za historicky doložitelné. Nechybějí ovšem hlasy, které nedatují toto evangelium až za rok 90, ale již k roku 40, a některé události, zvláště pak originální líčení Ježíšova utrpení považují za důvěryhodné vzhledem k předpokládanému stáří vyprávění a zachycenému očitému svědectví apoštola Jana.  Kromě kanonických spisů pak mezi křesťanské prameny patří i mimokanonické spisy, datované mezi 2. a 6. století a označované jako novozákonní apokryfy. Z tohoto množství nesourodých dokumentů má pro historické bádání zřejmě největší význam Tomášovo evangelium, které obsahuje množství výroků, které se v lecčem podobají výrokům synoptických evangelií. Společně s těmito spisy lze jako historický pramen označit i různá agrafa obsažená jak v mimokanonických, tak raně křesťanských spisech.

Hodnověrnost pramenů.

Zatímco nekřesťanské prameny byly v zásadě vždy považovány za autentické (s výjimkou "testimonium flavianum"), někteří historikové evangelia a ostatní novozákonní spisy za důvěryhodné a objektivní prameny nepovažují, protože byly sepsány Ježíšovými stoupenci, a jsou skeptičtí zvláště ohledně některých událostí, o nichž se evangelia zmiňují, a to především Ježíšových zázraků a jeho vzkříšení. Jako další argument proti hodnověrnosti těchto dokumentů jsou určité podobnosti mezi evangelním líčením a pohanskými mýty, jako např. mýtem Mithrovým, Apollónovým, Attidovým, Osiridovým či Dionýsovým. To vede některé vědce k dohadům, zda křesťané tyto mýty nepřevzali.  V polovině 19. století německý historik Ferdinand Christian Baur předpokládal, že většina knih Nového zákona byla napsána až koncem 2. století, takže mezi událostmi Ježíšova života a jejich písemným zaznamenáním uplynula tak dlouhá doba, že novozákonní spisy nemohou zachycovat historickou Ježíšovu podobu, ale nanejvýš báje a legendy. Odpověď na tuto kritiku křesťanských spisů přinesly archeologické nálezy 20. století, které potvrdily věrohodnost novozákonních spisů. Objev papyrových rukopisů Rylands P 52 (datován mezi roky 125 a 135), Chester Beatty P 46 (asi 200) a Bodmer P 66 a P 75 (asi 200) posunul dataci a Baurovu domněnku, že spisy obsahují jen mýty, vyvrátil. Současné bádání datuje konečnou verzi evangelií (tedy nikoli předchozích pracovních vrstev, které jsou ještě starší) do 2. poloviny 1. století. Za tak krátkou dobu mezi Ježíšovým životem a sepsání spisů o něm nemohlo dojít k tak zásadnímu zkreslení, aby se tyto dokumenty staly historicky nedůvěryhodnými. Rukopisná tradice tuto domněnku podporuje. V případě Nového zákona se zachovalo unikátní množství starověkých rukopisů – celkové číslo se pohybuje těsně pod šesti tisíci – které jsou navíc časově natolik blízko originálu, že se s ním nemůže srovnávat žádné dílo starověku. Zatímco u starověkých autorů se jedná o jednotlivé exempláře, maximálně desítky rukopisů, které se zachovaly s odstupem několika set let od jejich vytvoření, v případě Nového zákona je k dispozici téměř šest tisíc rukopisů, z nichž některé jsou vzdáleny jen desítky let od původního textu. Textová kritika krom toho umožnila stanovit s velkou jistotou původní text Nového zákona, který se neliší od originálu, a Nový zákon lze považovat za spolehlivý pramen.  Novozákonní prameny krom toho pocházejí od svědků, kteří Krista zažili, znali jeho učení a odvolávají se na vlastní očité svědectví případně svědectví druhých. Autorství těchto spisů nelze chápat v dnešním smyslu, ve starověku byl autor zároveň editorem již existujícího materiálu. Novozákonní spisy začaly kolovat v době, kdy si lidé události v těchto dokumentech zaznamenané stále pamatovali a mohli je potvrdit, či popřít. Věrohodnost novozákonních zpráv dokládají také některé archeologické nálezy, které kritikové evangelií odmítali jako nehistorické.  Zenon Kosidowski ve své knize „"Na počátku bylo slovo“" zpochybňuje i autenticitu římských zdrojů. Tacitovo prohlášení o „christianech“ – „křesťanech“ uvádí jako anarchronismus, uváděje, že slovo křesťan vzniklo v Antiochii, dlouho po smrti Ježíše Krista a nemá s jeho jménem nic společného, nýbrž jde o překlad židovského slova Mesiáš. Poukazuje též na shodnost Tacitových a Pliniových svědectví o „křesťanech“ a na to, že i když oba zmínění autoři popisují křesťany a křesťanství, navíc jen povrchně, o Kristovi jako historické osobnosti se zmiňují velice lakonicky. Dodává i fakt, že římská svědectví byla nalezena dlouho po jejich napsání (Tacitus nalezen v 15. století) a že křesťanští historici mohli při přepisování těchto svědectví některé informace upravit pro soudobé potřeby. Zenon Kosidowski rovněž upozorňuje na naprostou absenci relevantních historických údajů. Není přesně známo datum narození, když Matouš ve svém evangeliu určuje jako dobu narození pozdní vládu Heroda Velikého (6.–5. př. n. l.), zatímco Lukáš dobu, kdy bylo v Judeji vyhlášeno sčítání lidu místosprávcem Quriniem (6.–7. n. l.). V případě narození je tedy rozpětí až 12 let. Nutno vzít v potaz, že rok 1 n. l. již neuznává ani církev a hovoří o odchylce 4 let. Rovněž není známo vzezření historického Ježíše, když raní křesťané v polemice „Proti Celsovi“ užívají argumentu, že Ježíš Kristus byl „ošklivý“ a tělesně slabý, ale jeho duše byla božská, zatímco pozdější křesťané (Jan Zlatoústý) přejímají pohanská dogmata o „harmonii duše a těla“ a popisují Ježíše Krista jako „krásného člověka“. Pohanskokřesťanský pohled Jana Zlatoústého se později ustálil a církevní synody prohlásili raná křesťanská svědectví o Ježíšově „ošklivosti“ za apokryfní.  Při analýze křesťanských dokumentů je zapotřebí mít na paměti jejich literární žánr, který umožňuje pochopit poselství textu. Evangelia nejsou biografií, ani morálně-výchovnými příběhy, ani kronikou, nýbrž specifickým druhem, který v antické literatuře nemá obdoby. Ačkoli je život a učení Ježíše Nazaretského předmětem těchto evangelií, jejich prvořadý zájem není historický, biografický, filosofický, etický či asketický. Evangelia mají především kérygmatický charakter a představují Ježíše především jako příklad k následování a někoho, kdo nabízí člověku spásu. Evangelia tedy nejsou literaturou faktu, ale zároveň nepostrádají historické váhy.

Historicita Ježíšova života.

Navzdory starověkým svědectvím, jak křesťanským, tak nekřesťanským, někteří historikové samotnou existenci Ježíšovy osobnosti zpochybňují. Benjamin Urrutia na základě Flaviova vyprávění tvrdí, že historickým Ježíšem byl ve skutečnosti rabín Ješua bar Aba (Barabáš), který vedl úspěšný nenásilný odpor proti Pilátovu plánu umístit na Chrámové hoře v Jeruzalémě římské orly, symbol Jovova kultu. Angličan John Allegro pak dokonce tvrdí, že Ježíš bylo jméno pro halucinogenní houbu. V pramenech ovlivněných komunistickou ideologií (např. "Malá československá encyklopedie") bývá Ježíš Kristus popisován jako mýtická osoba a jeho historická existence se zpochybňuje. Jakkoliv se s názorem, že Ježíš nikdy nežil, lze i nadále setkat, jedná se o zcela okrajové stanovisko, které odmítá drtivá většina historiků a kritika pramenů. Mezi významné kritiky historické existence postavy Ježíše v současnosti patří například americký historik Richard Carrier, který pomocí bayesovské statistiky zhodnotil hodnověrnost historických pramenů zmiňujících Ježíšovu existenci a dospěl k závěru, že neexistuje důkaz Ježíšovy existence, který by byl nezávislý na Novém zákoně a každý příběh evangelií má zřetelný alegorický nebo propagandistický záměr. Tudíž je historická existence Ježíše pochybná.  Zastánci Ježíšovy historicity argumentují skutečností, že Ježíš patří k historicky nejlépe doloženým postavám antiky, a to i ve srovnání např. s Alexandrem Velikým či jinými vladaři, o jejichž existenci nikdo nepochybuje (viz výše). O málokteré osobnosti bylo již krátce po jeho smrti napsáno tolik spisů jako o Ježíši. Kromě samotných, výše citovaných, antických svědectví dokazují zastánci historicity Ježíšova života též "ex silentio". Podle této argumentace o Ježíšově životě jako takovém nepochyboval nikdo z raných odpůrců nového náboženství, mezi něž patří např. Frontón z Kyrty, Kelsos, Flavius Iosephus a Filostratos, kteří potírají křesťanství především na základě filosofické argumentace a nikoli zpochybnění historicity Ježíšova života. Argumentem může být též skutečnost, že křesťanství obsahuje několik tvrzení, která byla natolik pohoršlivá jak pro pohanské, tak i pro židovské obyvatelstvo římské říše, že je nepředstavitelné, aby toto náboženství vzniklo bez vlivu určité historické postavy.

Hledání historického Ježíše.

Bádání o historickém Ježíši vzniklo kolem roku 1740, kdy se začala od základů proměňovat teorie vědění a obzvláště pochopení bible v křesťanské Evropě. Do té doby byla bible ve shodě s církevní naukou pokládána za Písmo svaté, které Bůh nejenže autorizoval, ale doslovně inspiroval.  Vynálezem knihtisku v 15. století se přístup k biblickým textům změnil. Renesance si kladla otázku po původním, spolehlivém textu, což předpokládalo textovou kritiku. Reformátoři vyznávali zásadu, že bible vykládá sama sebe (sola scriptura), odmítali závazný církevní výklad a uznávali jen doslovný smysl (sensus literalis). Zároveň Martin Luther chápal Krista jako střed bible, východisko a normu biblické kritiky (solus Christus). Tento důraz na sjednocení tištěných verzí a obecnou srozumitelnost bible připravil cestu pozdější radikálnější osvícenské kritice.  S pokrokem v přírodních vědách zesílil zájem o zjistitelná a ověřitelná fakta také ve vědách humanitních. Bylo nutno vysvětlit rozpory mezi jednotlivými texty v evangeliích, protože lidé bibli samostatně četli a kladli si nad ní otázky. Deisté se pokoušeli nalézt historického Ježíše pod novozákonní a dogmatickou „přemalbou“. Bádání o historickém Ježíši tak bylo těsně spojeno s emancipací buržoazních vrstev od středověké církevní hegemonie.

První hledání.

S koncem osvícenství se evropští biblisté začali odvracet od textové analýzy a pokusů o harmonizaci evangelií. Místo toho vytvářeli Ježíšovy životopisy, které typicky nesly název "Život Ježíšův". Tyto pokusy o sestavení Ježíšova životopisu vešly ve známost jako první „hledání historického Ježíše“. Název je odvozen z knihy Alberta Schweitzera "Dějiny bádání o historickém Ježíši".  Koncem 19. století existovala již řada "Životů Ježíšových". Některé z nich chtěly jen vyvolat senzaci – nevznikly proto, že by se objevila nějaká nová fakta, ale proto, že někteří lidé četli a vykládali evangelia novým způsobem. V těchto příbězích "Životů Ježíšových" byl často silný romantický a psychologizující prvek, případně obsahovaly příběhy nezmíněné v žádném z evangelií či jiných historických dokumentech. Např. Ernest Renan využil epizodu, kde Ježíš triumfálně vjíždí do Jeruzaléma na oslu, k vystavění příběhu o tesaři Ježíšovi, který byl něžným prorokem a majitelem osla, na němž přejížděl mezi galilejskými městy.  Mark Powell uvádí, že "Životy Ježíšovy" byly zpravidla inspirovány třemi momenty: 1. velkým zastřešujícím konceptem (např. Ježíš jako reformátor), který určoval téma knihy a v jehož intencích byla evangelia vykládána; 2. vyloučením těch částí evangelijních zpráv, které tomuto konceptu neodpovídaly; 3. přidáním nového materiálu, který se neobjevoval v žádném z evangelií, aby se vyplnila bílá místa v příběhu. Andreas J. Köstenberger uvádí, že v mnoha případech tyto příběhy vykreslují Ježíše způsobem, který „připomíná hledače samotného“ spíše než židovskou postavu prvního století.  Některé z těchto "Životů Ježíšových" křesťanství vychvalovaly, jiné na ně útočily. Hermann Reimarus (1694–1768) v jedné z prvních významných publikací na toto téma vylíčil Ježíše jako nepříliš úspěšného politického revolucionáře, který své poslání spatřoval v nastolení Boha jako krále Izraele. Reimarus ve svém traktátu odmítl zázraky a obvinil biblické autory z podvodu, avšak nikdy svou práci nepublikoval a teprve po jeho smrti ji vydal Gotthold Lessing (1729–1781). Baron d'Holbach (1723–1789), jehož záměrem nebylo hledat historického Ježíše, ale kritizovat náboženství, napsal spis "Ecce Homo – Dějiny Ježíše Nazaretského" a vydal jej anonymně v Amsterdamu v roce 1769. Do angličtiny přeložil knihu George Houston a vydal ji hned dvakrát: v roce 1799 a pak 1813. Když se k ní přihlásil jako její autor, byl odsouzen za rouhání na dva roky do vězení.  David Strauss (1808–1874) se již ve svých 27 letech stal průkopníkem „hledání historického Ježíše“, když všechny nadpřirozené události odmítl jako mytologii. Jeho "Život Ježíšův" z roku 1835 byl jedním z prvních a nejvlivnějších systematických rozborů Ježíšova životního příběhu, který měl být založen na nestranném historickém bádání. Strauss chápal zázračná vyprávění z Ježíšova života v evangeliích jako mýtus a výtvor představivosti prvních křesťanů, kteří si vyprávěli příběhy a popisovali přirozené události jako zázračné. Z autorů píšících po Straussovi především Ernest Renan ve své úspěšné knize "Vie de Jesus" z roku 1863 spojil akademický přístup se sentimentální a beletristickou psychologizující interpretací. Příkladem je Renanovo tvrzení, že Ježíš kázal „sladké evangelium lásky“, dokud byl v Galileji, stal se však revolucionářem po svém příchodu do Jeruzaléma a střetu s tamním establishmentem.  Johannes Weiss (1863–1914) a William Wrede (1859–1906) upozornili akademický svět na eschatologický aspekt Ježíšova působení. Oba byli rozhodnými anti-liberály a jejich výklad zdůrazňoval neobvyklou povahu Ježíšova působení a učení. Wrede psal o tématu „mesiášského tajemství“ v Markově evangeliu a zastával názor, že první křesťané používali tuto metodu, aby vysvětlili, proč se Ježíš sám neprohlásil za Mesiáše.  Albert Kalthoff (1850–1906) ve své knize "Jak vzniklo křesťanství. Nové příspěvky k problému Krista" (1904), v kapitole „Existoval historický Ježíš?“ píše: „Syn Boží, Pán veškerenstva, narozený z Panny a vzkříšený z mrtvých, a tesařův syn s revolučními sklony jsou dvě naprosto rozdílné bytosti. Byl-li jeden z nich historickým Ježíšem, druhý jím zcela jistě nebyl. Skutečná otázka Ježíšovy historicity nezní pouze, zda mezi mnoha judskými pretendenty mesiášství se vyskytlo jméno Ježíš, ale zda historickou postavu tohoto Ježíše můžeme rozpoznat v evangeliích a zda jej máme považovat za zakladatele křesťanství.“  Albert Schweitzer (1875–1965), historik teologie, ve své knize "Dějiny bádání o historickém Ježíši – od Reimara k Wredemu" (1906, první vydání) odsoudil subjektivismus různých spisovatelů, kteří Ježíše nahlíželi prizmatem svých vlastních preferencí. Tři kapitoly v knize (7, 8 a 9) jsou věnovány Davidu Straussovi, jedna (11) Bruno Bauerovi. Bruno Bauer (1809–1882) byl prvním akademickým teologem popírajícím Ježíšovu historicitu. Německá akademická obec však jeho práci neuznávala a před zapomenutím ji zachránil teprve Albert Kalthoff. Schweitzer vysoce cenil Bauerova raná díla, neztotožňoval se však s jeho tvrzením o Ježíšově nehistoričnosti.  Přímým útokem na „první hledání“ se stala kniha "Mýtus o Kristu", poprvé vydaná roku 1909. Její autor Arthur Drews razí teorii kristovského mýtu a popírá existenci historického Ježíše. Kniha popularizující tezi Bruno Bauera vyvolala mezinárodní rozruch. Jak v roce 1912 poznamenává S. J. Case, pochybnosti o Ježíšově existenci se v posledním desetiletí objevily na mnoha místech, ale nikde s takovou razancí jako v Německu, kde se hnutí skeptiků stalo regulérní propagandou. „Náčelníkem tohoto křídla je Arthur Drews, profesor filosofie v Karlsruhe. Od vydání jeho knihy "Mýtus o Kristu" v roce 1909 se veřejnost s tématem neustále setkává prostřednictvím diskusí na různých místech, zvláště v některých významných univerzitních střediscích, jako jsou Jena, Marburk, Giessen, Lipsko či Berlín.“  V odpověď na Drewsovu tezi zařadil Schweitzer do druhého vydání svých "Dějin bádání o historickém Ježíši" z roku 1913 ("Geschichte der Leben-Jesu-Forschung", 2. Auflage, 1913) dvě nové kapitoly: Schweitzer upozornil na skutečnost, že všechny Ježíšovy životopisy 19. století zanedbávaly nebo zcela opomíjely Ježíšovu apokalyptickou zvěst, a vytvořil svou vlastní verzi Ježíšova profilu v židovském apokalyptickém kontextu. Poté usoudil, že hledání historického Ježíše je ztrátou času, opustil biblické bádání a odešel do Afriky jako lékař a misionář.

Konec prvního hledání.

Předchůdcem Schweitzerovy práce byla kniha Martina Kählera "Takzvaný historický Ježíš a dějinný biblický Kristus", vydaná v roce 1896. Kähler v ní argumentuje, že nelze odloučit historického Ježíše od Krista víry a že hlavním úkolem biblické analýzy je především lépe pochopit Krista víry, který ovlivnil dějiny. Kählerovu práci si oblíbili konzervativci i liberálové a společně se Schweitzerovou knihou přispěla k ukončení „prvního hledání“.

Období „nehledání“.

Schweitzerova kritika z roku 1906 vzala dřívějším pokusům o rekonstrukci historického Ježíše vítr z plachet a často je považována za začátek období „nehledání“, které trvalo až do přednášky Ernsta Käsemanna v roce 1953 – začátku „druhého hledání“.  Klíčovou postavou tohoto mezidobí byl Rudolf Bultmann, který zůstal skeptickým v otázce relevance a potřebnosti bádání o historickém Ježíši a zastával názor, že jediné, co o Ježíšovi potřebujeme vědět, je „že“ (německy "dass") jeho existence – že Ježíš žil, kázal a byl ukřižován, kdežto další konkrétní události z jeho života jsou nepodstatné. Bultmann také podporoval studium ústní tradice, která uchovala materiál evangelií.  Bultmann věřil, že o Ježíšovi lze poznat jen několik nahodilých detailů a že zkoumat je nemá smysl, protože vše, na čem záleží, je následovat „Ježíšovo povolání“, které lze zakusit jen existenciálním setkáním s Božím slovem. Bultmann argumentuje, že nejranější křesťanská literatura se málo zajímala o konkrétní zeměpisné údaje a že studium Ježíše metodou historické analýzy je nejen nemožné, ale i zbytečné. Nakonec však Bultmann nezavřel zcela dveře historickému bádání a v roce 1948 doporučil v něm pokračovat.

Druhé hledání.

Zatímco přesný začátek prvního a třetího hledání nelze stanovit, v případě druhého hledání tento údaj známe. Je jím přednáška Ernsta Käsemanna nazvaná „Problém historického Ježíše“, kterou přednesl 20. října 1953 na výročním shromáždění absolventů marburské univerzity, kteří stejně jako Käsemann studovali u Rudolfa Bultmanna.  Svou přednáškou se Käsemann rozešel se stanovisky svého učitele Bultmanna, který zdůrazňoval teologický přístup a ještě v roce 1926 argumentoval, že bádání o historickém Ježíši je mrháním časem (byť později toto stanovisko zmírnil). Käsemann zastával názor, že ačkoli je možno interpretovat evangelia teologicky, obsahují současně historické vzpomínky, které mohou být zdrojem informací o Ježíšovi. Tento názor stál na počátku „nového hledání“, dnes známého jako druhé hledání historického Ježíše. Většina badatelů tohoto „druhého hledání“ byli buď Němci nebo studenti německých učitelů.  Käsemannův názor, že o Ježíšovi se můžeme něco dozvědět, pokud systematicky pracujeme s nástroji historické analýzy, se ukázal jako velmi vlivný a inspiroval řadu badatelů, aby vyvinuli nové přístupy ke studiu historického Ježíše. Jedním z významných počinů vycházejících z tohoto přístupu byla kniha Günthera Bornkamma "Ježíš Nazaretský" (1956), z níž pochází jeho známý výrok: „Co mají evangelia říci o zvěsti, činech a příběhu Ježíšově, má stále prvek autentičnosti... tyto rysy ukazují přímo k pozemské Ježíšově postavě.“ Kniha Jamese M. Robinsona "Nové hledání historického Ježíše" (1959) se dočkala mnoha reedicí, což naznačuje vysokou míru zájmu o tuto problematiku v šedesátých letech.  K analýze biblických textů zavádí Käsemann „kritérium nepodobnosti“, které porovnává danou evangelijní pasáž (např. Ježíšův výrok) s dobovým židovským kontextem a pokud se mu vymyká, považuje její autentičnost za pravděpodobnější. V období druhého hledání bylo zavedeno také „kritérium trapnosti“, které pokládá za nepravděpodobné, aby si skupina vymyslela příběh, který ji uvádí do rozpaků. Podle tohoto kritéria by si např. raná církev nikdy nevymyslela jádro příběhu o Ježíšovu křtu, protože Jan křtil na odpuštění hříchů, zatímco Ježíš byl pokládán za bezhříšného. Příběh Ježíšova křtu do tohoto modelu nezapadá; navíc jako by Jana nadřazoval Ježíšovi, což je dalším zdrojem rozpaků. Samotný Ježíšův křest je tedy patrně historická událost, avšak zmínky o holubici a hlasu z nebe budou spíše pozdějšími ornamentálními doplňky.  Počátkem 70. let původní zájem o „druhé hledání“ prakticky vyprchal. Řada badatelů spojuje jeho konec s klesajícím vlivem Bultmannových myšlenek; např. Ben Witherington píše: „S úpadkem Bultmannova vlivu a nadšení pro existencialismus odeznělo také nadšení druhého hledání.“ Geza Vermes prohlašuje: „Vzhledem k nedozírnému Bultmannovu vlivu na německou a skrze jeho bývalé studenty i severoamerickou novozákonní biblistiku se hodiny skutečného historického bádání na půl století zastavily.“ Paul Zahl si všímá, že ačkoli druhé hledání přineslo ve své době významné výsledky, dnes jsou namnoze zapomenuty, byť nikdy nedošlo k jejich vyvrácení.

Třetí hledání.

Druhé hledání se vyčerpalo v 70. letech, avšak již v 80. letech začalo třetí hledání a získalo své formální stoupence. Na rozdíl od druhého nemá třetí hledání žádný jasně definovaný počátek; objevilo se, když několik badatelů krátce po sobě formulovalo nové přístupy. V roce 1992 označil N. T. Wright tyto nové přístupy jako „třetí hledání“.  Kromě starších kritérií vícenásobného svědectví, nepodobnosti a trapnosti vznikla v období třetího hledání nová kritéria, zejména: Některá další navržená kritéria považují badatelé třetího hledání za pochybná a nespolehlivá. Mezi ně patří "kritérium přítomnosti aramejských prvků", které navrhl Joachim Jeremias. Toto kritérium posuzuje biblický výrok na základě rozpoznatelných aramejských prvků ve slovní zásobě či gramatice. Podobně "kritérium palestinského prostředí" pokládá výrok za autentický, pokud odpovídá palestinskému prostředí Ježíšovy doby. "Kritérium živosti vyprávění" předpokládalo, že výrok formulovaný jazykem živějším než okolní text může pocházet od očitého svědka, toto kritérium však většina badatelů nepokládá za průkazné.  Významným rysem třetího hledání je také role archeologie. Jak říká James Charlesworth, jen málo moderních badatelů dnes záměrně přehlíží archeologické objevy, které objasňují život v Galileji a Judsku v Ježíšově době. Dalším rysem třetího hledání je jeho interdisciplinární a globální povaha. Zatímco v prvním a druhém hledání se angažovali především evropští protestantští teologové, třetího hledání se účastní badatelé mnoha oborů z celého světa. Např. přínosem židovských badatelů k hledání historického Ježíše je jejich důkladná znalost judaismu druhého chrámu.

Historické interpretace Ježíše.

Většina badatelů se dnes shoduje, že Ježíš jako historická postava existoval, avšak Ježíšovy portréty vytvořené během trojího hledání se často liší mezi sebou navzájem i od portrétu, který známe z evangelií. Amy-Jill Levineová nachází obecný akademický konsenzus v základních bodech Ježíšova života: že Ježíš byl pokřtěn Janem Křtitelem, dostal se do sporu s židovskými představiteli o otázce Boha, uzdravoval, učil v podobenstvích, shromažďoval učedníky a byl ukřižován za římského prefekta Piláta Pontského.  Rozdílné důrazy v hlavním interpretačním proudu třetího hledání lze shrnout do několika skupin: Ježíš jako "apokalyptický prorok", "charismatický uzdravovatel", "kynický filosof", "židovský Mesiáš" nebo "prorok sociální změny". Ačkoli se badatelé rozcházejí v interpretacích jeho života i v samotné interpretační metodě, existují mezi nimi jisté shody. Někdy se vzájemně kritičtí badatelé v určité otázce setkávají; např. John Dominic Crossan a N.T. Wright souhlasí, že Ježíš nebyl „primárně apokalyptický“, ačkoli zároveň věří, že apokalyptickou zvěst skutečně kázal, kdežto jiní (např. Marcus Borg a Burton L. Mack) se od nich v tomto ohledu odlišují. Třetí hledání je tedy roztříštěné a nedospívá k žádnému obecně sdílenému Ježíšovu obrazu.  Ve své knize "Dějiny bádání o historickém Ježíši" (1906) si Albert Schweitzer povšiml podobnosti jednotlivých Ježíšových portrétů badatelům, kteří je sestavují. John Dominic Crossan má za to, že tento trend pokračuje, takže mnozí autoři píšící o Ježíšově životě „tvoří autoportrét a říkají mu portrét.“

Historický Ježíš je označení rekonstrukce života a učení Ježíše Nazaretského pomocí historicko-kritické metody, na rozdíl od církevní, resp. teologické christologické nauky (Kristus dogmatu) či jiných křesťanských interpretací Ježíše (Kristus víry). Bere rovněž v úvahu dobový a kulturní kontext, ve kterém Ježíš žil.

历史中的耶稣这个概念是指用“批判性的历史方法重构拿撒勒耶稣的生活和教导”的尝试,它与“基督教对耶稣的定义(‘教条的基督’)以及基督教对耶稣的描述(‘信仰的耶稣’)”相对。“历史中的耶稣”也考虑耶稣生活的历史和文化背景。


Historie.

Město bylo založeno francouzsko-kanadským traperem jménem Louis LeFleur a původně se jmenovalo LeFleur's Bluff. Vesnice byla vybrána jako hlavní město státu Mississippi v roce 1821 a pojmenována Jackson na počest vítězství Andrewa Jacksona v bitvě o New Orleans (1815) během britsko-americké války. Železnice byla do města zavedena v roce 1840. V roce 1863 se během americké občanské války odehrála bitva u Jacksonu, téhož roku bylo město vypáleno jednotkami Unie. V roce 2013 byl starostou zvolen černošský nacionalista Chokwe Lumumba, který prosazoval vytvoření černošského státu na jihu USA zvaného "Republic of New Afrika" a také reparace pro černochy za otroctví. Lumumba zemřel po osmi měsících v úřadu, což vyvolalo protesty místních černochů a konspirační teorie o bělošském rasistickém spiknutí.

Demografie.

V 19. století byl Jackson malé město. Populace před americkou občanskou válkou zůstávala malá. Navzdory statusu hlavního města sídlilo v Jacksonu v roce 1850 podle sčítání lidu pouze 1 881 obyvatel a do roku 1900 se počet vyšplhal pouze na téměř 8 000. Do roku 1944 stoupla populace na 70 000 a od té doby je Jackson nejlidnatější město ve státě. V roce 1980 tam sídlilo 200 000 obyvatel a od té doby jeho počty klesají, především kvůli bílému útěku a suburbanizaci.  Podle sčítání lidu v Jacksonu v roce 2000 sídlilo 184 256 obyvatel, 67 841 domácností a 44 488 rodin. Hustota zalidnění byla 678,2 obyvatel/km2. V roce 2010 počet obyvatel poklesl na 173 514.

Složení obyvatel.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 1,6% populace.

Jackson je hlavní a zároveň nejlidnatější město amerického státu Mississippi. Je pojmenováno po prezidentovi Andrewu Jacksonovi.

杰克逊市(City of Jackson)位于美国密西西比州中部,是该州首府和人口最多的城市,也是海恩兹郡的郡治之一(另一郡治为雷蒙德市)。根据美国2010年人口普查,该市从2000年的184,256人口下降至173,514人。


Historie.

Evropský sociální fond byl vytvořen v rámci Římské smlouvy v roce 1957; jedná se o nejstarší strukturální fond. I když cílem ESF vždy byla vyšší zaměstnanost, během let fond vždy přizpůsobil své zaměření tak, aby odpovídal nárokům doby. Krátce po válce se soustředil na zvládání migrace pracovníků v rámci Evropy; později se zaměřil na boj proti nezaměstnanosti mezi mladými a málo kvalifikovanými lidmi. V současném období finanční pomoci, tedy v letech 2007 až 2013, jde pomoc z ESF také na podporu těch, kdo obzvlášť obtížně hledají práci, například žen, mladých lidí, starších pracovníků, migrantů a lidí s tělesným postižením. Kromě toho ESF také pomáhá podnikům a pracovníkům přizpůsobit se změnám. Proto podporuje inovaci na pracovišti, celoživotní učení a mobilitu pracovníků.

Úloha ESF v politikách a strategiích EU.

Zastřešující strategií Evropské unie je Lisabonská agenda, jejímž cílem je do roku 2010 vytvořit z Evropy nejdynamičtější a nejkonkurenceschopnější znalostní ekonomiku na světě, která bude schopná zajistit udržitelný hospodářský růst s větším počtem lepších pracovních míst a větší sociální soudržnost a respekt k životnímu prostředí. Cíle Lisabonské agendy utvářejí priority ESF.  Lisabonskou agendu podporuje mnoho finančních a politických nástrojů EU. Mezi nimi je i politika soudržnosti, jejímž cílem je omezovat hospodářské a sociální nerovnosti mezi zeměmi a regiony EU. K tomu používá finanční zdroje (strukturální fondy) z rozpočtu EU – včetně ESF –, pomocí kterých podporuje hospodářský a sociální rozvoj méně rozvinutých regionů.  Vzhledem k tomu, že na pozadí globalizace a stárnoucích populací je zapotřebí zvyšovat konkurenceschopnost a zaměstnanost, poskytuje Evropská strategie zaměstnanosti koordinační rámec, aby se členské státy EU mohly dohodnout na společných prioritách a cílech v oblasti zaměstnanosti. Tyto společné priority se pak zpracují ve Směrnicích pro zaměstnanost a začlení se do národních reformních programů připravovaných jednotlivými členskými státy. Finanční prostředky ESF přidělují členské státy s podporou národních reformních programů a národních strategických referenčních rámců ("NSRR"), které stanovují hlavní priority členského státu pro výdaje ze strukturálních fondů EU, jež obdrží.  Na utváření priorit výdajů ESF má vliv i evropská Sociální agenda. Sociální agenda usiluje o aktualizaci „Evropského sociálního modelu“ na základě modernizace pracovních trhů a systémů sociální ochrany tak, aby pracovníci a podniky měli užitek z příležitostí vzniklých na základě mezinárodní konkurence, technických pokroků a změny populačních vzorů a zároveň byli chráněni ti nejohroženější členové společnosti. Kromě toho k současným iniciativám ESF přispívá koncepce „flexikurity“. Flexikuritu je možné definovat jako politickou strategii, jejímž cílem je zvýšení flexibility pracovních trhů, pracovních organizací a pracovních vztahů na straně jedné, a jistoty zaměstnání a jistoty příjmu na straně druhé. Termín flexikurita zahrnuje nový přístup k zaměstnanosti a pracuje s modelem „práce na celý život“, spíše než se dřívějším modelem „pracovní místo na celý život“. Motivuje pracovníky, aby řídili svůj pracovní život prostřednictvím celoživotního školení, přizpůsobení se změnám a mobility.

ESF: definice strategie.

ESF je řízen na základě sedmiletých programovacích cyklů. Strategie a rozpočet ESF se projednává mezi členskými státy EU, Evropským parlamentem a Komisí EU. Strategie definuje cíle financování ESF, které částečně nebo plně sdílí s dalším strukturálním financováním. Cíle aktuálního finančního cyklu ESF jsou:  Strategie také stanovuje široké „prioritní osy“ – opatření, která jsou nutná pro dosažení cílů a která jsou způsobilá pro financování.

Jak jsou alokovány finanční prostředky ESF.

Úroveň financování ESF se v různých regionech liší v závislosti na jejich relativním bohatství. Regiony EU jsou rozděleny do čtyř kategorií způsobilých regionů, a to na základě jejich regionálního HDP na osobu ve srovnání s průměrem EU (EU o 25 nebo 15 členských státech), a dělí se do dvou zmíněných cílů.  Cíl Konvergence zahrnuje:  Cíl Regionální konkurenceschopnost a zaměstnanost zahrnuje:  V konvergenčních regionech může spolufinancování projektů ze strany ESF dosáhnout až 85 % celkových nákladů. V regionech regionální konkurenceschopnosti a zaměstnanosti je běžnější 50 % spolufinancování. V případě bohatších členských států a regionů finanční prostředky z ESF doplňují existující národní iniciativy na podporu zaměstnanosti; u méně bohatých členských států financování ESF může být hlavním zdrojem financí pro iniciativy související se zaměstnaností.

Jak je ESF prováděn.

Definice strategie se sice provádí na úrovni EU, ale realizace financování ESF je odpovědností členských států a regionů EU. Jakmile je odsouhlasena strategie a alokování rozpočtu, zaujme se k programování společný přístup. Členské státy a jejich regiony společně s Evropskou komisí naplánují sedmileté operační programy. Tyto operační programy popisují oblasti činnosti, které budou financovány, a mohou být geografické nebo tematické.  Členské státy určí vnitrostátní řídicí úřady ESF, které jsou zodpovědné za výběr projektů, výplatu fondů a vyhodnocování postupu a výsledku projektů. Jmenují se také certifikační a auditorské subjekty, které sledují a zajišťují dodržování výdajů podle předpisů ESF.

Projekty ESF.

V praxi je ESF realizován prostřednictvím projektů, které předkládá a realizuje celá řada organizací, a to jak ve veřejném, tak v soukromém sektoru. Patří k nim národní, regionální a místní úřady, vzdělávací a školicí instituce, nevládní organizace (NGO) a dobrovolnický sektor a také sociální partneři, například odbory a pracovní rady, průmyslová a profesní sdružení a jednotlivé firmy.  Projekty ESF jsou určeny pro různé cílové skupiny. Jedná se například o jednotlivé pracovníky, skupiny lidí, průmyslová odvětví, odbory, veřejné správy nebo jednotlivé firmy. Konkrétní cílovou skupinou jsou zranitelné skupiny lidí, pro které je mimořádně náročné najít práci nebo postoupit v rámci pracovního místa, jako jsou například dlouhodobě nezaměstnaní a ženy. Jen pro ilustraci – odhaduje se, že každý rok je prostřednictvím účasti v projektech ESF poskytnuta pomoc více než 9 milionům osob patřícím k těmto zranitelným skupinám.

Evropský sociální fond 2007-2013.

Současný programovací cyklus ESF běží od roku 2007 do roku 2013 pod heslem „Investice do lidí“. Během tohoto období ESF vynaloží investice ve výši kolem 75 miliard eur – téměř 10 % rozpočtu EU – na projekty zvyšující zaměstnanost. Finanční prostředky se vynakládají v šesti specifických prioritních oblastech:  V každém regionu bude skutečná distribuce finančních prostředků záviset na místních a regionálních prioritách. Všech šest priorit platí na cíl Konvergence i na cíl Regionální konkurenceschopnost a zaměstnanost; konvergenční regiony budou však obvykle klást důraz na „posílení lidského kapitálu“.

Evropský sociální fond ("ESF") je hlavním finančním nástrojem Evropské unie pro podporu zaměstnanosti v členských státech a také pro prosazování hospodářské a sociální soudržnosti. Výdaje ESF dosahují přibližně 10 % celkového rozpočtu EU.

欧洲社会基金(英语:European Social Fund,简称ESF)是欧盟支持成员国就业以及促进经济与社会凝聚力的主要金融工具。欧洲社会基金支出约占欧盟总预算的10%。


Vznik a fungování.

V roce 1933, když se Hitler stal německým kancléřem, stal se Hermann Göring pruským ministrem vnitra a rozhodl o vzniku zvláštní tajné policie. Oddělil politickou a výzvědnou složku od pořádkové policie, do jejího vedení jmenoval řadu členů SS a její bezpečnostní složky "Sicherheitsdienstu" (SD). Státní policie tak postupně srůstala s represivními složkami nacistické strany, v roce 1934 přešla přímo pod vedení SS. Přesto většina z 32 000 až 46 000 zaměstnanců gestapa nebyli nacisté (v roce 1939 bylo jen asi 15 % členy SS, jejich počet ale stále rostl, v berlínské ústředně až do 50 %), byli to však loajální úředníci, kteří přesně plnili rozkazy nadřízených. Roku 1936 Hitler sjednotil tradičně zemské policie v jednu říšskou organizaci "Sicherheitspolizei" zahrnující tajnou i kriminální policii (roku 1939 byly obě převedeny pod Říšský bezpečnostní úřad – RSHA), těsně ji propojil s SS a SD a zákonem stanovil, že její činnost nepodléhá soudnímu přezkoumání.  Tak se hlavní zbraní gestapa stalo právo kohokoli zatknout a uvěznit, třeba i v koncentračním táboře, bez soudního procesu (tzv. "schutzhaft", v překladu "ochranná vazba", což byl však eufemismus). Zaměstnanci gestapa se nikdy neprokazovali legitimací s fotografií, nýbrž jen odznakem. Možnosti gestapa ve smyslu jeho všudypřítomnosti a vševědoucnosti byly někdy přeceňovány; ve skutečnosti bylo úředníků gestapa poměrně málo: například ve Frankfurtu nad Mohanem to bylo asi 45 zaměstnanců a o něco větší počet placených agentů. O to větší význam měla běžná udání, která způsobila až 80 % pronásledování. Jen asi čtvrtina z nich měla politický motiv, většinou šlo o osobní spory a snahu prokázat vlastní loajalitu. Od roku 1936, kdy rozhodující roli ve výcviku převzal Werner Best, procházeli členové gestapa ideologickým školením. Best zdůrazňoval doktrínu, která měla členy gestapa utvrdit v přesvědčení, že jsou „lékaři národního těla", kteří bojují proti „patogenům“ a „nemocem“. Mezi předpokládanými nemocemi byli „komunisté, zednáři a církve - a nad nimi a za nimi stáli Židé“. Historik George C. Browder tvrdí, že existoval čtyřstupňový proces, který členy gestapa připravoval na to, aby byli schopni jakéhokoli bezcitného násilí (autorizace násilí, posilování násilných vzorců, rutinizace násilí a úplná dehumanizace osobnosti). Browder též zdůraznil roli SS při infikování gestapa násilnými metodami.  Jednou ze známých represivních operací gestapa byla akce "Nacht und Nebel" (Noc a mlha). Na osobní Hitlerův rozkaz z 12. prosince 1941 se mělo gestapo vypořádat s odbojovými skupinami na okupovaných územích metodou únosu osob uprostřed noci (Nacht) a jejich zmizení bez jakýchkoliv informací příbuzným (Nebel). Takoví lidé měli navždy zmizet a nejistota spojená s jejich zmizením měla být psychologickým terorem, který měl další jedince odstrašit od jakékoli opozice vůči nacistickému režimu.Zatčení během akce Nacht und Nebel byli převážně z Belgie, Francie a Nizozemska. Obvykle byli zatčeni uprostřed noci a rychle převezeni do stovky kilometrů vzdálených věznic. Zde byli podrobeni výslechům a mučení. Pokud přežili, byli odesíláni do koncentračních táborů Dachau, Sachsenhausen, Buchenwald, Mauthausen, Neuengamme, Gross-Rosen a Natzweiler. Všem úřadům bylo zakázáno podávat zprávu o úmrtí vězně z akce Nacht und Nebel příbuzným, ani nebylo vydáváno tělo zemřelého k pohřbení.

Organizace gestapa.

Úřad C (Administrativa a záležitosti strany).

Centrální administrativní kancelář gestapa, zodpovědné za kartové informace o celém personálu.

Gestapo (zkratka z "Geheime Staatspolizei", česky „tajná státní policie“) byla tajná policie nacistického Německa, působící i na jím okupovaných územích. Vznikla přeměnou tajné pruské státní policie dne 26. dubna 1933 a posláním bylo vyhledávat, zajišťovat a případně i likvidovat osoby a skupiny, které by mohly ohrožovat fungování nacistického státu. Gestapo zaniklo 8. května 1945. Po druhé světové válce bylo prohlášeno za zločineckou organizaci.

秘密国家警察(,缩写:GESTAPO,,汉语音译盖世太保,又译盖斯塔波),是纳粹德国时期的秘密警察。秘密国家警察由党卫队控制。它在成立之初是一个秘密警察组织,后加入大量党卫队人员,一起实施“最终解决方案”。


Modely.

V tabulce.

Stream procesory jsou jinak řečeno shader jednotky nebo unifikované shadery. Zde prezentované karty jsou referenční, nenajdete tu třeba Zotac AMP! veri a atd...

Přehled.

GeForce 9400 GT.

Nejlevnější a taky nejmíň výkonná karta z řady GeForce 9. Hodí se do kanceláří a HTPC. Mají malou spotřebu a díky tomu na ně stačí pasivní chladič, i když někteří výrobci na ně instalují aktivní chladiče. Jejím konkurentem by měla být AMD Radeon HD4350.  Osazené 65 nm jádro G96 má 16 unifikovaných shaderů, 8 TMUs jednotek, 4 ROPs jednotek, 128-bit paměťovou sběrnici a teoretický výkon 67 GigaFlops.

GeForce 9500 GS.

Nižší model z řady GeForce 9500. Hodí se do HTPC a na kancelářské práce, případně nenáročné hraní starších her. Osazené 65 nm jádro G96 má 32 unifikovaných shaderů, 16 TMUs jednotek, 8 ROPs jednotek a 128-bit paměťovou sběrnici.

GeForce 9500 GT.

Výkonnější verze z řady GeForce 9500. Využití podobné jako u GeForce 9500 GS, to je umístění do HTPC a kanceláří a na nénaročné hraní starších her. Osazené 55 nm jádro G96 má 32 unifikovaných shaderů, 16 TMUs jednotek, 8 ROPs jednotek, 128-bit paměťovou sběrnici a teoretický výkon 134 Gigaflops.

GeForce 9600 GSO.

GeForce 9600 GSO s 96 unifikovanými shadery je pouze přejmenovaná GeForce 8800GSO, aby se prodaly čipy na skladě.  GeForce 9600 GSO s 48 unifikovanými shadery, 24 TMUs jednotek, 16 ROPs jednotek, 256-bit paměťovou sběrnici staví na jádře G94 použitého u GeForce 9600 GT. Je o něco slabší, ale dá se použít na hraní moderních her bez velkých nároků na grafiku.

GeForce 9600 GT.

Střední řada 9600 a její nejlepší kousek GeForce 9600GT. Dobrý poměr mezi cenou a výkonem. Stačí na mnoho věcí. Jejím konkurentem by měla být AMD Radeon HD4670. Osazené 55 nm jádro G94 má 64 unifikovaných shaderů, 32 TMUs jednotek, 16 ROPs jednotek, 256-bit paměťovou sběrnici a teoretický výkon 312 Gigaflops.

GeForce 9800 GT.

Nejnižší model řady GeForce 9800. Proti ní byla postavena AMD Radeon HD4830. Osazené 55/65 nm jádro G92a/b má 112 unifikovaných shaderů, 56 TMUs jednotek, 16 ROPs jednotek, 256-bit paměťovou sběrnici a teoretický výkon 504 Gigaflops.

GeForce 9800 GTX.

Střední model řady GeForce 9800. Proti ní byla postavena AMD Radeon HD4850. Osazené 65 nm jádro G92a má 128 unifikovaných shaderů, 64 TMUs jednotek, 16 ROPs jednotek, 256-bit paměťovou sběrnici a teoretický výkon 648 Gigaflops

GeForce 9800 GTX+.

Nová verze středního modelu řady GeForce 9800 na 55 nm. Proti ní byla postavena AMD Radeon HD4850. Osazené 55 nm jádro G92b má 128 unifikovaných shaderů, 64 TMUs jednotek, 16 ROPs jednotek, 256-bit paměťovou sběrnici a teoretický výkon 705 Gigaflops

GeForce 9800 GX2.

Nejvyšší model a taky nejvýkonnější, je spojen z dvou karet a má díky tomu 2 čipy, využívá k tomu technologii SLI. Proti ní byla postavena AMD Radeon HD3870 X2 a HD4870 X2. Osazené 65 nm jádro G92a má 2x 128 unifikovaných shaderů, 2x 64 TMUs jednotek, 2x 16 ROPs jednotek, 2x 256-bit paměťovou sběrnici a teoretický výkon 2x 576 Gigaflops

Řada GeForce 9400.

Nejnižší řada. Vhodná pouze do HTPC a kanceláře. Nepodává vysoký grafický výkon, přesto na videa a 2D zobrazovaní to bohatě stačí. Na přelomu 2008/2009 se začal používat v platformě Nvidia ION.

Řada GeForce 9600.

Patří do střední třídy a podle toho taky podávají grafiky z této řady výkon. Ale pozor na GeForce 9600GSO s 96 unifikovanými shadery, je to pouze přejmenovaná GeForce 8800GSO. GeForce 9600GSO s 48 unifikovanými shadery vychází z GeForce 9600GT (jádra G94/D9M), a tak je to plnohodnotná grafická karta řady GeForce 9. I když se v obchodech nerozlišují, pro jejich rozlišení je níže poznámka a jako počet unifikovaných shaderů.

Řada GeForce 9800.

Nejvyšší řada GeForce 9. Má nejvyšší grafický výkon, ale taky spotřebu. Pokud někdo chce TOP z GeForce 9 měl by pouze šáhnout po modelech odsud. nVidie vyvíjí vždy nejdřív HIGH-END a pak od toho vydává nižší řady.

GeForce 9 staví na úspěšné řadě GeForce 8 a hlavně slávě GeForce 8 Ultra/GTX jako krále výkonu a 8800GT jako krále poměru cena/výkon. Podporuje DirectX 10, Shader Model 4.0, OpenGL 2,1 a PCI-E 2.0. Výkonově jsou posazeny od nejnižší po nejvyšší třídu. Jádro se skládá z unifikovaných shaderů (u některých karet jako 9600GT jsou vylepšeny proti GeForce 8), ROPs, TMUs, paměťového řadiče a dalších.

GeForce 9系列,代号D9E,是NVIDIA的第九代GeForce显示芯片,首个产品GeForce 9600 GT于2008年2月尾推出。9系列拥有65nm制程的高阶D9E和55nm制程中阶的D9P两种型号,两者皆支援DirectX 10和Shader Model 4.0。08年二月尾先上市的是高阶的D9E,D9P则在同年六月推出。2009年初,NVIDIA将GeForce 9系列多数型号重新更名为GeForce 100系列,规格只在频率上有部分提升。


Definice.

Specifický impuls je poměr tahu k množství spotřebovaného paliva za sekundu. Jestliže je specifický impuls například 1000 N.s/kg znamená to, že jeden kilogram pracovní látky dokáže vyvolat po dobu jedné sekundy tah 1000 Newtonů a zrovna tak to znamená, že po dobu 1000 sekund bude dávat tah jednoho Newtonu. Kromě toho je specifický impuls číselně roven efektivní výtokové rychlosti, tudíž pracovní látka v motoru s I 1000 N.s/kg má efektivní výtokovou rychlost 1000 m/s.  Na rozdíl od skutečné výtokové rychlosti, je efektivní výtoková rychlost v m/s vždy číselně rovna specifickému impulsu v N.s/kg a tuto hodnotu lze přímo dosadit do Ciolkovského rovnice. To platí pro všechny druhy reaktivních pohonů, ať už mají uzavřený cyklus nebo otevřený a ať už čerpají pracovní látku z okolí nebo ne.  U proudových motorů je vyšší specifický impuls způsoben tím, že pracovní látku (vzduch) čerpají z okolí a palivo tvoří jen menší část hmoty, protékající motorem.  V anglosaské literatuře se uvádí definice specifického impulsu jako poměr tahu k normálnímu gravitačnímu zrychlení a k sekundové spotřebě. Potom je jednotkou sekunda. Tato definice vychází z toho, že hmotnost i tah jsou uváděny ve stejných jednotkách, v librách nebo kilogramech. Takže specifický impuls v sekundách informuje o tom, po jak dlouhou dobu dokáže poskytovat jedna libra nebo kilogram pracovní látky tah jedné libry nebo kilogramu respektive.

Jednotky.

Převodní tabulka V anglicky psané literatuře je v současnosti nejpoužívanější jednotkou pro specifický impuls sekunda, která je používána jak v zemích s imperiálními jednotkami tak v zemích s metrickým systémem. Tato jednotka má hlavní výhodu, že její číselná hodnota je identická všude na světě a rozumí jí prakticky každý. Téměř všichni světoví výrobci udávají specifikace svých produktů právě v těchto jednotkách.  Jednotka N.s/kg je běžná v evropské (neanglicky psané) literatuře. Na rozdíl od I v sekundách je přímo provázána se jednotkami SI (z výpočtů odpadá konstanta normálního gravitačního zrychlení) a je rovna efektivní výtokové rychlosti v m/s.  NASA dříve používala jednotky ft/s pro efektivní výtokovou rychlost a lbf·s/lb pro specifický impuls. Jednotka ft/s byla používána v době programu Apollo, avšak v současnosti NASA používá jednotky SI, kdekoli je to možné. Jednotka lbf·s/lb se také vyskytuje velmi zřídka, ale v některých publikacích se s ní ještě lze setkat.

Výpočet impulsu raketového motoru.

Pro motory poháněné horkými plyny (většina soudobých raketových motorů) lze specifický impuls spočítat z vlastností motoru a paliva podle vzorce:  formula_1 kde  Ze vzorce plyne jeden důležitý detail pro určení vhodného směšovacího poměru paliva s okysličovadlem: Specifický impuls roste úměrně teplotě ve spalovací komoře, ale klesá s rostoucí molekulovou hmotností produktů spalování. Směšovací poměr pro dosažení nejvyššího impulsu může být proto jiný, než by odpovídalo dokonalému spálení paliva podle stechiometrické rovnice.

Příklad.

Pro dokonalé spálení vodíku a kyslíku je stechiometrický poměr hmotností m:m 1:8. Při tomto poměru dojde k dokonalému spálení obou složek na vodu a ve spalovací komoře bude dosaženo nejvyšší teploty. Nejvyšší specifický impuls bude ale mít motor, spalující palivo přibližně v poměru 1:3 (počítáno pro tlak 50 barů ve spalovací komoře). V praxi bude ale nejspíše použito poměru někde mezi oběma hodnotami, protože samotný (kapalný) vodík má příliš malou hustotu a výhoda vyššího specifického impulsu by byla smazána potřebou větší a těžší konstrukce vodíkové nádrže.

Vztah impulsu a tahu.

I v N.s/kg.

I v sekundách.

Specifický impuls (značí se "I", jednotkou je N.s/kg nebo sekunda) je jedním z nejdůležitějších parametrů raketových a proudových motorů a udává palivovou účinnost motoru. V anglosaské literatuře i řadě dalších publikací se používá definice založená na poměru tahu a normálního gravitačního zrychlení. Výsledná nominální hodnota v sekundách je 9,81 krát menší než hodnota v N.s/kg.

比冲或比冲量亦有称比推力(英语:specific impulse)是用来表示一个推进系统的燃烧效率。比冲的定义为:火箭发动机单位重量推进剂产生的冲量,或单位重量(重力)流量的推进剂产生的推力。比冲的单位为米/秒(m/s)或牛·秒/千克(N·s/kg)(考虑单位质量流量的推进剂),工程上会考虑单位重量流量的推进剂。比冲的单位习惯使用秒(s),可以理解为1牛顿重的物质产生1牛顿推力的可持续时间(秒数)。比冲越高代表效率越好,亦即可以用相同质量的燃料产生更多的动量。


Burzovní indexy v ČR.

V současné době je Index PX oficiálním indexem Burzy cenných papírů Praha, která je nejvýznamnější burzou v České republice.  Předchozími indexy byly PX 50 a PX-D. Nástupcem nejstaršího indexu burzy PX 50 se stal Index PX, jehož první výpočet v návaznosti na předchozí historické hodnoty "indexu PX 50 byl proveden 20. 3. 2006". Den, kdy byl Index PX uveden na burzu, bylo do jeho báze zahrnuto 9 nejlikvidnějších emisí burzovního trhu. 5. duben 1994 se stal výchozím dnem pro výpočet PX indexu v sestavě báze obsahujících 50 emisí s nastavenou výchozí hodnotou indexu 1 000,0 bodu. Poté počet emisí v bázi indexu stále klesal. Tyto změny a její aktualizace prováděla Komise pro správu burzovních indexů. Začátek obchodování na Burze cenných papírů Praha byl ovlivněn ukončením první vlny privatizace a nástupem investorů na kapitálový trh, kdy v únoru 1994 index dosáhl na své historické maximum 1245 bodů. Tuto hranici se podařilo znovu překonat po 11 letech v roce 2005. Nejnižší hodnota, na kterou Index PX historicky poklesl 8. října 1999 na 316 bodů.Svého maxima dosáhl na 1936 bodech 29.10.2007, přičemž během tohoto dne se vyšplhal i na 1940 bodů, a však nakonec uzavíral na 1936 bodech. Jeho současná hodnota vypočtená ke dni 10.12.2008 byla 869,2 bodů.  Na RM-Systému byl od 3. dubna 1994 Index PK 30, jehož výchozí hodnota byla 1000 bodů. Bázi indexu PK 30 tvořilo třicet hlavních titulů. Od 17.7.2006 byl název PK 30 změněn na současný Index RM. Index RM je indexem RM-SYSTÉMU, který se 1. prosince 2008 transformoval z mimoburzovního trhu na burzu cenných papírů.Jeho hodnota vypočtená ke dni 10.12.2008 byla 1 987,57 bodů.

Vzorec pro výpočet Indexu PX.

PX(t) = K(t) × M(t) / M(0) × 1000  Index PX je cenový index blue chip emisí.

Nejznámější světové burzovní indexy.

Mezinárodní význam jednotlivých burzovních indexů se odvíjí od významu, který příslušná burza z mezinárodního pohledu vykazuje. Největší význam je přisuzován burzám nadnárodním, hlavně akciovým.

Evropa.

Většina evropských burzovních indexů zahrnuje nejlepší společnosti na trhu s největší tržní kapitalizací. Zastoupení jednotlivých titulů v burzovním indexu je většinou čtvrtročně kontrolováno. Základním kritériem pro participaci těchto titulů je také tržní hodnota volně obchodovaného počtu akcií.

Asie.

V Asii se přisuzuje v současné době největší význam burzám v Japonsku, dále Hongkongu a Singapuru.  V Japonsku existují 2 hlavní indexy:

Metody konstrukce burzovního indexu.

Metody konstrukce burzovního indexu lze aplikovat třemi způsoby:  Kalkulace téměř všech burzovních indexů probíhá v reálném čase, s frekvencí od každých 15 sekund po maximálně 1 minutu. Rozhodnutí o frekvenci kalkulace indexu závisí na jednotlivé burze.

Indexové certifikáty.

Indexové certifikáty jsou investičním nástrojem pro efektivní diverzifikaci investičního portfolia, riziko je zde eliminováno než kdyby investor nakupoval jednotlivé akcie. Podkladovým aktivem těchto instrumentú jsou burzovní indexy, jejichž cena se přesně odvíjí od vývoje podkladového indexu. Poměr odběru určuje vztah ceny k hodnotě indexu. Výhodou certifikátů je jejich likvidita, investor může kdykoli certifikát koupit či odprodat.

Burzovní index je ukazatelem vývoje daného trhu jako celku, slouží ke sledování vývoje trhu v čase a jeho vývojovým tendencím. Protože burzovní index odráží jak současný stav vývoje trhu, tak i dlouhodobý vývoj trhu s jeho tendencemi, lze jej také použít jako určité měřítko úspěšnosti dlouhodobého vývoje investorova portfolia z hlediska výnosů. Každý burzovní či akciový, mimoburzovní trh má svůj vlastní index za jednotlivé druhy cenných papírů obchodovaných na trhu. Za nejdůležitější jsou považovány indexy akciové.

股价指数(或称股市指数、股票指数)包含多种股票,是反映市场上组成股票价值的一个数据。它通常被用于展现组成股票的共通特性,例如在同一个证券交易所交易,属于同一个产业,或有相同的市值。许多指数是由报章或财经期刊编制作为投资组合(例如共同基金)绩效评估的基准点。


Povaha.

Stafordšírský bullterier je velmi statečný, nebojácný dobře vyvážený, houževnatý a obětavý pes.Je to velmi temperamentní pes, s velkým sebevědomím. Je spolehlivý a velice milý společník. Tento pes je velmi oddaný a dobrácký. Svou rodinu miluje, rád si hraje, zejména velice miluje děti – v zemi původu je přezdíván jako „Baby dog“. Pes je však právě kvůli útokům na děti zakázán k dovozu i chování ve švýcarských kantonech Zürich a Wallis Jakýkoli náznak agresivního chování k lidem je důvod k okamžitému vyloučení z chovu. Ve smečce se chová podobně jako jakýkoli jiný pes. Chování dvou samců se příliš nedoporučuje, ale nemusí to znamenat, že by se spolu jen prali. Může stát ve vzácnějších případech, že spolu i dva samci budou vycházet výborně.

Tělo.

Na svou velikost jsou tito bulterieři velmi silní psi. Jsou aktivní a pohybliví. Hlava je krátká s dobře vyvinutými lícními svaly. Přednost mají tmavé oči. Světlé oko je tolerované pouze u psa s modrou srstí. Oči jsou kulaté a středně velké, posazené tak, aby hleděly přímo vpřed. Okraje víček jsou tmavé. Středně velké uši jsou polopřeklopené ale častěji složené do růžičky. Úplně spadené nebo postavené ucho je krajně nežádoucí. Stafordšírský bullterier má široký a hluboký hrudník, krk má svalnatý, poměrně krátký s jasnými obrysy, směrem k ramenům se rozšiřující. Tlapy jsou pevně sevřené, neměly by být příliš volné. Linie hřbetu je rovná. Středně dlouhý, nízko nasazený ocas se ke špičce sužuje a je nesený poměrně nízko. Neměl by být příliš zatočený – lze jej připodobnit k ramenu starých studnových pump.

Srst.

Srst stafordšírského bulteriera je krátká a hladká. Barva srsti je od bílé, červené a rezavé přes tzv. modrou až po černou. Jsou možné i kombinace těchto barev. Kterákoliv z uvedených barev může být kombinována s bílou. Možné je i žíhané zbarvení nebo žíhané s bílými znaky. Zbarvení černo-červené (tzv. pálení - black and tan - typické pro dobrmana a rotvailera) nebo játrově hnědé je krajně nežádoucí.

Výchova.

Stafordšírský bulteriér se učí rychle, ale může být někdy až příliš svéhlavý. Při hře na přetahování jej brzy naučte, že musí pustit, dáte-li mu povel. Chovejte se vždy důsledně, ale také láskyplně. Na domácí zvířata si musí zvykat od malička.

Standard plemene.

V rámci klasifikace FCI se řadí do III. kategorie (teriéři) a její 3. sekce (teriéři typu Bull, bez pracovní zkoušky). Oficiální zkratkou plemene je v České republice „SBT“.

Základní péče.

Stafordšírský bullterier se hodí spíše pro zkušenější majitele. Má rád pohyb. Na údržbu své krátké srsti je velmi nenáročný. Velmi důležitá je důkladná socializace psa. Pes je velmi fixován na svou lidskou rodinu a bez ní velmi trpí. Chov v kotci nebo boudě venku je nevhodný, nejen kvůli jeho silné vazbě na lidi, ale také proto, že psům na zimu nenarůstá teplá zimní podsada. Při výchově tohoto plemene je třeba být důsledný a laskavý. Psi velmi dobře snáší jízdu autem, někdy jí dokonce vyžadují. Mnozí jsou dobří plavci a vášniví aportéři.

Klub SBTC CZ.

Klub SBT je řádným členem Českomoravské kynologické unie (ČMKU) a jeho účelem je garance čistokrevné plemenitby plemene stafordširský bullteriér a odborná činnost zaměřená na chov plemene SBT. Sdružuje majitele a příznivce plemene SBT. Organizuje odborné semináře, výstavní, sportovní a výcvikové akce.

Stafordširský bulteriér (: "Staffordshire Bull Terrier", zkratka SBT) je středně velké, krátkosrsté psí plemeno původem z Anglie, jehož příbuznými jsou americký stafordširský teriér. Mezinárodní kynologickou federací (FCI) byl jako samostatné plemeno uznán v roce 1987, anglickým Kenel Clubem již v roce 1935. Chov v České republice se datuje od roku 1989, kdy byla dovezena první fena. Plemeno bylo vytvořeno horníky a dělníky z anglického Staffordshiru, a to spojením buldoka a anglického teriéra.

斯塔福郡斗牛㹴(英: Staffordshire Bull Terrier,非正式:Staffie, Stafford, Staffy or Staff);有时与比特斗牛㹴等归纳为比特犬的一种,是一个中型的短涂层品种犬这是一个英格兰狗,第五个最流行的品种。


Chrám ve starověku.

Stavební činnost na ostrově začala v době 25. dynastie. Důkazy toho byly nalezeny v základech nejstarších dochovaných památek na ostrově.  Nejdůležitější část dějin chrámu se však začala psát až za dynastie Ptolemaiovské. Právě za jejich vlády vznikl chrámový komplex zasvěcený bohyni Eset. Umístění není náhodné, protože podle usirevovského mýtu se na ostrůvku Biga, ležícím kousek od chrámu, nachází jeden z hrobů Esetina manžela, boha Usíreva, který byl svým bratrem Sutechem roztrhán na 14 dílů, rozesetých po celém Egyptě. Na ostrově Biga měl dopadnout jeden z nich.  Tento chrámový komplex nechal založit již Ptolemaios I. Sótér a za následujících faraonů se dále rozrůstal. Zcela podle egyptských tradic na půdě tohoto chrámu uzavřeli manželství Gaius Iulius Caesar s královnou Kleopatrou VII.  Chrám byl dále dostavován a rozšiřován i v době, kdy se stal Egypt součástí Římské Impéria jako jedna z jeho provincií, o čemž svědčí i názvy některých částí chrámu: Traianův kiosek, Hadriánova brána, Augustův chrám, římská kaple.

Popis chrámového komplexu.

Jedná se však o chrámový komplex a třebaže hlavní chrám byl zasvěcen Esetě, nacházely se v něm i další svatyně. Na východní části ostrova se nacházely chrámy núbijských božstev Arsenufise a Mandulise ale také i chrám Imhotepa, stavitele, kterému svět vděčí za první pyramidu a který byl později zbožštěn.  Východní části ostrova dominuje již zmiňovaný Traianův kiosek, který byl postaven na jeho počest, když měl tento chrám osobně navštívit, k návštěvě ale nakonec nikdy nedošlo. Na sever od kiosku stojí chrám zasvěcený Hathor a komplex na severu uzavírají Augustův chrám a Diokleciánova brána.  Na západní části (bráno od severu) se nachází chrám Hora mstitele. Kolem něj se lze dostat k severní části hlavního chrámu. Po východním pobřeží ostrova se dále na jih od Horova chrámu nachází Hadriánova brána, kterou se lze dostat mezi první a druhý pylon hlavního chrámu. Na tomto nádvoří se nachází mamissi (=chrám zrození) a římská kaple.

Esetin chrám.

Vlastní Esetin chrám je postaven podle klasických egyptských architektonických principů stavby chrámů. Vstupuje se do něj prvním vstupním pylonem, čímž se dostaneme na nádvoří. Jeho východní část tvoří chrám mamissi, chrám zrození, který byl místem oslavování narození faraona.  Na druhé straně nádvoří naproti prvnímu pylonu se nachází pylon druhý, před jehož východní částí se nachází římská kaple, jeden z dokladů, že chrám se nadále rozvíjel a rozšiřoval i pod nadvládou Římanů.  Za tímto druhým pylonem se nachází sloupová síň, neboli hypostyl. Hypostylová síň na Philae však neměla zcela uzavřený strop. V první řadě sloupů jakoby dva chybí a ta část stropu, který by podpíraly, není. Nejedná se o zhroucenou část stropu (jak by se mohlo z popisu zdát), ale o architektonický záměr.  Za hypostylem se nalézá vnitřní svatyně, kde stávala socha bohyně Eset, která byla v tomto chrámu uctívaná.

Poslední bašta egyptského náboženství.

Ještě v první polovině šestého století (za vlády východořímského císaře Iustiniana I.) byl chrám na ostrově Philae poslední chrám, kde se praktikovaly starověké náboženské obřady ale roku 535 (ačkoliv některé zdroje říkají 551 či ještě později) byl z rozkazu císaře uzavřen, což znamenalo oficiálně konec egyptského náboženství. Tomuto uzavření však o téměř 150 let dříve (392) předcházel zákaz všech nekřesťanských náboženských obřadů na území Impéria, jehož byl Egypt tou dobou součástí. Ale navzdory tomu zde v tomto chrámovém komplexu egyptské náboženství přečkalo dál.  To, že již neexistoval oficiálně žádný chrám, však neznamenalo konec faktický a původní náboženství bylo dál udržováno v podobě lidové. Asi na tom takto nebyla většina země, mnohem pravděpodobnější je, že původní náboženství bylo v menšině. Ani okamžikem uzavření chrámu pravděpodobně nepřestalo existovat úplně.  Nicméně vpád Arabů do Egypta roku 640 posléze dokončil to, co případně křesťanství nestihlo. Po vlně christianizace, která se zemí přehnala v předchozích stoletích, následovala vlna islamizace, která se s původním náboženstvím již téměř nesetkala.

Philae jako kostel.

V témže roce, kdy byl chrám uzavřen (535), vysvětil ho biskup Theodor na kostel sv. Štěpána, a tím zahájil kontinuitu jeho fungování i v křesťanském světě. Existují dohady, že v této době docházelo ke společnému využívání prostor komplexu jak křesťany tak i původními věřícími. To by mohlo být i příčinou různých dat ukončení jeho egyptského fungování. Další vysvětlení pozdějších roků může být v uzavření chrámu i jako křesťanského kostela.  Používání chrámu křesťany se na něm neblaze podepsalo. Mnoho reliéfů bylo záměrně poškozeno a stesáno a na mnoha místech byl do kamene vytesán symbol kříže. Nejvíce je to vidět na prvním pylonu, kde postava bohyně Eset nalevo od vchodu jimi byla značně poškozena, zatímco postava na pravé straně vchodu, dotčená pouze zubem času, je velmi zachovalá.

Philae pod vodou.

Poprvé vody Nilu ohrozily chrám roku 1902, kdy býval chrám kvůli první Asuánské přehradě na deset měsíců v roce zaplaven. Nad hladinu se vynořoval jen po ony dva měsíce, kdy byla přehrada částečně vypouštěna. Ještě během prvního desetiletí se však začalo mluvit o navýšení přehrady, které by mělo za následek ještě silnější zaplavování chrámu. K němu nakonec došlo a o několik let později byla přehrada navýšena podruhé.  Když se na počátku šedesátých let rozhodlo o výstavbě vysoké asuánské přehrady, hrozilo, že se Philae ocitne pod vodami Nilu navždy. Vodní eroze by pak hrozila chrámový komplex na ostrově zničit.

Záchranné práce.

Díky zásahu UNESCO byly památky na Philae zachráněny a to přesunem na jiný ostrov, který zvýšenou hladinou již neměl být zaplaven. Záchrana komplexu trvala od roku 1972 do roku 1980. Ostrov Agilkija, který se nachází 300 metrů od původního ostrova, byl upraven tak, aby na něj mohly být přeneseny všechny památky. Ostrov byl zvětšen a změnil se i jeho tvar, aby co nejvíce odpovídal původnímu ostrovu Philae.  Komplex byl nejprve obehnán provizorní 15 metrů vysokou nepropustnou stěnou. Stavby pak byly rozebrány, jednotlivé kameny pečlivě označeny a přemístěny na nový ostrov, kde byl celý chrámový komplex znovu sestaven. Na rozdíl od chrámu v Abú Simbelu (který byl také přesunut kvůli Násirovu jezeru) byla práce zde jednodušší, neboť se nemusela řezat skála, ale stačilo již před stovkami let opracované kvádry vyzvednout z jejich umístění a pak je přesunout na odpovídající místo v novém areálu.

Philae (někdy foneticky Fílé; v egyptštině Pilak, řecky Φιλαί) byl ostrov na Nilu v dnešním jižním Egyptě jižně od 1. kataraktu u Asuánu na historické hranici mezi Egyptem a Núbií, na němž byl postaven jeden z nejznámějších chrámů starověkého Egypta zasvěcený bohyni Esetě. Chrám byl jako poutní místo významným náboženským centrem zejména v řecko-římské době, kdy byla většina komplexu vystavěna, a po nástupu křesťanství se stal posledním místem, kdy byl až do 1. poloviny 6. století udržován tradiční kult. Jsou zde zaznamenány nejmladší známé nápisy zapsané v hieroglyfech a v démotickém písmu.

菲莱 (希腊文:, "Philai";古埃及文:"Pilak","P'aaleq";,"Anas el Wagud";英语:Philae)是一座位于尼罗河中的岛屿,也是埃及南部一个有古埃及神庙建筑群的地方。第一座阿斯旺水坝的兴建致使该岛部分被淹,半个世纪后,新的阿斯旺水坝又曾迫使这里的古埃及神庙建筑群被拆迁至临近的一座岛上,拆迁计划与联合国教科文组织的项目有联系。


9K112眼鏡蛇反坦克導彈

Počátky.

V Sovětském svazu nebyly tanky na rozdíl od svých západních protivníků vybaveny tak dokonalými systém řízení palby, což snižovalo pravděpodobnost zásahu zejména při vedení boje na větší vzdálenosti. Tento nedostatek mohly účinně eliminovat protitankové řízené střely (PTŘS), jejichž hlavním účelem bylo ničení cílů nacházejících se mimo dostřel kanónu. Protože PTŘS instalované na vnějším povrchu tanku by byly příliš zranitelné, hledalo se jiné řešení. Bylo rozhodnuto vyvinout řízenou střelu schopnou odpalování z klasického tankového kanónu. Hlavním omezením byla ráže kanónu, která činí 100-125 mm, ale tento problém se podařilo překonat a roku 1968 byl zahájen vývoj ve dvou konstrukčních kancelářích současně – v Konstrukční kanceláři strojírenství "(Konstruktorskoje bjuro mašinostrojenija - KBM)" a v Konstrukční kanceláři přesného strojírenství "(Konstruktorskoje bjuro točnogo mašinostrojenija - KBTM)."

Vývoj.

Počátkem sedmdesátých let 20. století byl vybrán k zavedení do výzbroje perspektivnější typ PTRK vyvíjený v konstrukční kanceláři KBTM, který nesl označení 9K112 Kobra (některé prameny užívají označení 9K112-1). Tento komplet byl vyvíjen pro tanky T-64A, které byly vyzbrojeny 125mm kanónem a používaly automatické nabíjecí zařízení. Proto byla střela 9M112 konstruována jako dvojdílná. Ke spojení přední části (s kumulativní hlavicí a raketovým motorem) a zadní části (s naváděcí soustavou a malou prachovou náplní zajišťující vymetení střely z hlavně) docházelo během nabíjení před vložením do hlavně.  Zkoušky nového PTRK byly prováděny na upraveném sériovém tanku T-64A s označením "Objekt 447". Do výzbroje byl PTRK Kobra zaveden roku 1976.  Roku 1979 byla vyvinuta verze Kobra-M s vylepšenou střelou. V roce 1985 pak následoval PTRK Agona se zcela novou PTŘS 9M128 s tandemovou kumulativní hlavicí. Do výzbroje se však již nedostal, protože nově vyráběné tanky byly vyzbrojovány dokonalejším kompletem Refleks/Svir.

Kobra (v kódu NATO AT-8 „Songster“) je sovětská protitanková řízená střela. V indexu GRAU je značena 9K112 Kobra, raketa nese označení 9M112. Jedná se o protitankový raketový komplet velkého dosahu určený k odpalování řízené střely z hlavně tanku využívající poloautomatického povelového systému dálkového navedení po záměrné cíle (typ. SACLOS) s rádiovým přenosem řídících povelů.

9K112「眼镜蛇」(,“Kobra”在土耳其语的意思是眼镜蛇;)是一系列由前苏联设计局所研制和生产的瞄准线半自动指令无线电制导式反坦克导弹系统,9K112是俄罗斯国防部火箭炮兵装备总局(GRAU)的代号。其导弹本身被称为9M112;而北约代号为AT-8「歌唱家」()。


Hlavní rozdíly mezi ručními a elektrickými mlýnky.

Ruční mlýnky (mlýnky s manuálním pohonem):  Elektrické mlýnky (mlýnky s pohonem elektromotorem):

Ruční mlýnky.

Ruční mlýnky na maso s pohonem klikou jsou obvykle litinové nebo z nerezové oceli, ale mohou být vyrobeny i z tvrdé hliníkové slitiny (leštěný odlitek). Princip činnosti ručního mlýnku je jednoduchý. Do prostoru pro vkládání potravin v horní části mlýnku se umístí maso, které se po zatlačení pěchovadlem dostane do bezprostřední blízkosti protlačovacího šneku. Rotujícím šnekem je maso dopraveno k nožům na konci hřídele, kde je rozřezáno a tlačeno přes průtlačnou destičku (matrici, hovorově "šajbu") ven z mlýnku, obvykle do předem připravené nádoby. Průměr otvorů v průtlačné destičce bývá nejčastěji 5 mm nebo 8 mm.  K ručním mlýnkům se mohou upevnit různé nástavce, takže se mlýnek dá použít např. i na mletí ořechů, přípravu strouhanky nebo jako odšťavňovač, popř. „tvořítko“ na cukroví. Obvykle jej lze mýt v myčce na nádobí.  Důležitá je konstrukce upevňovacího mechanismu. Běžně používaný systém se šroubem při utažení někdy poškozuje dolní stranu desky, ke které je mlýnek připevněn. Může ale dojít i k poškození horní strany desky následkem silného utažení nebo v důsledku pohybů mlýnku při otáčení klikou.

Elektrické mlýnky.

Elektrické mlýnky na maso mívají obvykle tělo z plastu a některé kovové díly. Kvalitnější mlýnky jsou celokovové konstrukce s nerezovým tělem, popř. dalšími díly z nerezové oceli. Násypka je plastová nebo nerezová. Kvůli tepelné odolnosti je vhodným plastem polykarbonát. Pěchovadlo (tlačný kolík) bývá plastový. Konstrukce elektrického mlýnku může být odlišná od ručního. Základem je opět šnek, ale uspořádání a umístění nožů se někdy liší a může být složitější.  K mlýnku bývají přibaleny dva nebo tři protlačovací kotouče s různými průměry otvorů. Průměr otvorů určuje, zdali bude maso umleto jemně či hrubě a obvykle bývá v rozmezí 3 až 8 mm. U některých mlýnků lze hrubost mletí nastavovat v daném rozmezí v podstatě plynule. Někdy má mlýnek i možnost regulace otáček.  Většina mlýnků je vybavena řeznickým plničem párků, jitrnic a klobás. Dále bývají mlýnky někdy vybaveny nástavcem na krájení slaniny, nástavcem na lisování ovoce a výrobu stříkaného pečiva, nástavcem na protlačování těstovin, nástavci k tření brambor, k trhání, plátkování, kostkování, přídavným struhadlem na oříšky, apod. Některé typy mlýnků na maso umožňují též drcení ledu. K mlýnkům je často přibalen i čistič. Elektromotor u kuchyňských mlýnků mívá obvykle příkon 300 až 2000 W.

Dobrý elektrický mlýnek.

Dobrý elektrický mlýnek by měl v každém případě mít:

Řezače masa pro gastronomické provozy a pro průmysl.

Mívají obvykle větší výkon motoru a robustní celokovovou konstrukci s řadou dílů z nerezové oceli. Bývají vybaveny převodovkou s olejovou lázní. Chrání zpracovávaný produkt před zahřátím. Bývá u nich zajištěno automatické ostření nožů („samoostřící“ nože).  Některé řezače mají kolečka pro snadnější přesun na jiné místo. Také nádoby pro výsledný produkt bývají opatřeny kolečky nebo jsou umístěny na vozíku. Výkon může činit stovky kilogramů mletého masa za hodinu nebo i více.

Poznámka.

Mletí masa a další výše popsané činnosti se pochopitelně dají provádět i prostřednictvím kuchyňských robotů, které mívají v příslušenství přídavné strojky jako mlýnek na maso, lis na ovoce, makomlýnek s regulací hrubosti mletí apod.

Mlýnek na maso nebo též „masomlýnek“ či „masořezačka“, je stroj používaný především k rozemletí masa. I když je mlýnek na maso určen především pro mletí masa, jeho použití je mnohem širší. Běžně se mlýnky používají např. i na mletí sýrů, zeleniny, máku a k přípravě strouhanky. Mlýnky na maso můžeme rozdělit do dvou základních skupin. Jsou to mlýnky s manuálním pohonem (ruční mlýnky) a mlýnky s elektrickým pohonem (elektrické mlýnky).

绞肉机是将块状肉经孔板和绞肉刀碎解成粒状的机器。


Historie.

Delta IV byla vyvinuta společností Boeing, na základě požadavků USAF na nosnou raketu nové generace EELV (Evolved Expendable Launch Vehicle). Jedná se první raketu, jejíž stupně jsou poháněny výhradně kapalným kyslíkem a vodíkem. Od 70. let jde o jedinou americkou raketu kompletně postavenou za použití nejnovějších technologií a postupů. V době jejího nástupu do služby nabízela mnohem větší nosnost než bylo potřeba pro komerční satelity. Kvůli nedostatku vhodných nákladů byla v roce 2003 stažena z komerčních letů a nadále sloužila pouze USAF. Na konci roku 2006 byla její výroba převedena na United Launch Alliance, společný podnik Boeingu a Lockheedu.

Popis.

Raketa je dvoustupňová a podle konfigurace může používat pomocné rakety GEM-60. Samotná raketa má průměr 5 metrů a výšku podle velikosti nákladu 63 - 77,2 metru. Jako palivo obou stupňů slouží kapalný kyslík a vodík.

První stupeň.

První stupeň tvoří jeden nebo tři (varianta Heavy) CBC - "Common Booster Core". Podobný modulární systém používají další americké rakety Atlas V a Falcon 9, a ruské rakety Angara. O pohon se stará jeden motor RS-68, který je připevněn pod nádrží na kapalný vodík. Kyslíková nádrž je v horní části. Motor poskytuje prvních pár minut tah 3 312,8 kN (102% výkon), pak je výkon snížen na 58% dokud nedohoří. V případě varianty Delta IV Heavy je prostřední CBC spuštěn prvních asi 50 sekund na 58% a až pak je výkon zvýšen na 102%, zatím co dva postranní CBC jedou stále na 102%.  Na zadní straně je umístěn koridor pro vedení kabelů a potrubí na kyslík. Průměr 5 metrů je konstantní v celé délce CBC. V případě varianty Delta IV Heavy se spojí trojice CBC dohromady. O řízení letu se stará naváděcí systém "Redundant Inertial Flight Control Assembly". Jedná se o stejný systém, který používá raketa Delta II, pouze software je přizpůsoben parametrům Delty IV. Naváděcí systém je pro větší bezpečnost vybaven šesti nezávislými laserovými gyroskopy a akcelerometry.

Druhý stupeň.

Druhý stupeň je téměř identický s druhým stupněm Delty III, má však prodloužené nádrže. Je vybaven motory RL-10B2 na kapalný kyslík a vodík. Tah motoru je 110 kN a specifický impuls 462 sekund, doba hoření je 850 - 1 125 sekund. Používají se dvě varianty, podle průměru nádrže 4 nebo 5 metrů. Systém naklánění motoru (vektorování tahu) je řešen elektromechanicky. Spojení s prvním stupněm zajišťují kompozitové mezistupně, v případě 4 metrové varianty je mezistupeň kuželovitý. Kryt nákladu je také vyroben z kompozitních materiálů a má různé rozměry podle nákladu.

Pomocné rakety.

Pomocné motory na tuhá paliva jsou použity GEM 60, umisťují se po dvou na obvod prvního stupně. Varianta Heavy používá místo GEM-60 dva CBC připevněné po stranách hlavního stupně. Pomocné CBC postrádají naváděcí systém a jejich horní část je vybavena aerodynamickým krytem.

Varianty.

Delta IV Medium.

Základní varianta, nemá pomocné motory a druhý stupeň má průměr 4 metry. Zatím vykonala 6 startů (3 varianta 4.2), první 11. března 2003 a zatím poslední 4. listopadu 2006. Nosnost na nízkou orbitu je 8 600 kg, na geostacionární dráhu dokáže vynést 3 900 kg.  Podvarianty

Delta IV Heavy.

Nejvýkonnější varianta. Zatím startovala desetkrát, poprvé 21. prosince 2004, podruhé 11. listopadu 2007 kdy zároveň vynesla na oběžnou dráhu družici DSP-23 z USA, potřetí 18. ledna 2009 a počtvrté 21. listopadu 2010. Druhý stupeň má zvětšené nádrže a má průměr 5 metrů. Nepoužívá pomocné motory GEM, ale dva CBC stupně. Dokáže vynést 25 800 kg na nízkou a 10 843 kg na geostacionární dráhu.

Zamítnuté a vývojové verze.

Delta IV Small - Podobné parametry jako Delta II 7925. Třístupňová, v případě zrušení Delty II bude její nástupkyní. První stupeň je CBC bez pomocných GEM-60, druhý a třetí stupeň jsou převzaty z Delty II.  Zamítnuto - nutnost úpravy stávajících odpalovacích ramp.  Zamítnuto - nutnost nových odpalovacích ramp a kompletační infrastruktury.  Zamítnuto - nutnost nových odpalovacích ramp, kompletační infrastruktury, továren a technologií.

Delta IV je americká nosná raketa. Svou činnost zahájila v roce 2002. Byla vyvinuta společností Boeing za účelem pokrýt potřebu amerických ozbrojených sil a snížit výdaje na vynášení nákladů na orbitu Země. Raketa startovala více než dvacetkrát, z toho jednou částečně selhala. Podle varianty rakety se mění konfigurace typ pomocných motorů GEM 60, u varianty Heavy dosahuje jejich společný tah až 6625 kN. První stupeň pohání motor Rocketdyne RS-68 na kapalný kyslík a vodík. Motor druhého stupně spaluje také kapalný kyslík a vodík a dosahuje tahu 110 kN. V budoucnosti nahradí rakety Delta IV a Atlas V vyvíjená raketa Vulcan. Ta použije motory BE-4 na methan vyvíjený společností Blue Origin a první její vzlet je plánován na rok 2019.

三角洲4号运载火箭是三角洲系列运载火箭的一个型号,由波音综合国防系统集团(IDS)设计,由位在阿拉巴马州迪凯特的联合发射同盟(United Launch Alliance)所建造。在最后一次位于联合发射同盟的会议上,三角洲4号运载火箭也参与美国空军的改进型一次性运载火箭计划(Evolved Expendable Launch Vehicle,EELV),整个计划的宗旨在于商业化的运载火箭,并降低发射成本和提高运送到轨道的重量。三角洲4号运载火箭有五种衍生型:三角洲四号中型运载火箭,三角洲四号中型+运载火箭(内有三种衍生:(4,2)、(5,2)、(5,4),数字前者代表整流罩的外直径,后者则代表小型固态火箭数量),还有三角洲四号重型运载火箭,多样化的型式是为了符合特殊的酬载物尺寸,三角洲4号运载火箭是首要符合美国军方需求的运载火箭。


Vývoj a konstrukce.

Řada aerodynamiků se domnívala, že bezocasá koncepce (sama o sobě nikterak nová, mj. lze zmínit řadu prototypů Pterodactyl britské letecké firmy Westland z meziválečného období, ovšem přiblížení se k rychlostem kolem Mach = 1 vedlo k oživení zájmu i o tuto koncepci) dokáže odstranit některé problémy s ovladatelností a stabilitou letounů při vysokých rychlostech, kdy u letounů tzv. klasické koncepce dochází za křídlem k výraznému ovlivňování proudění kolem vodorovných ocasních ploch.  Mezi prvními reaktivními bezocasými letouny najdeme kupř. německý raketový Messerschmitt Me 163B Komet, nebo těsně poválečný britský de Havilland D.H.108 Swallow. V USA byl výsledkem zájmu o ověření této koncepce u vysokorychlostních letounů mj. i vznik typu Northrop X-4. Zadání vývoje právě této firmě rozhodně není překvapivé – její zakladatel, John K. (Jack) Northrop, se již po řadu let zabýval konstrukcemi neortodoxně koncipovaných letounů, mj. již od roku 1926 pracoval na konstrukci samokřídel, či – právě v souvislosti s X-4 – nelze pominout, že firma za války zkonstruovala a ve dvou prototypech postavila stíhací letoun bezocasé koncepce, Northrop XP-56 Black Bullet.  Firmou Northrop Corporation byly postaveny dva prototypy experimentálního letounu X-4 Bantam (nesly sériová čísla 46-676 a 46-677). První letoun byl dodán na Muroc Air Force Base v listopadu 1948. Stroj poprvé vzlétl 15. prosince 1948, v kokpitu byl zkušební pilot Charles Tucker. Na druhém X-4 bylo podniknuto mnoho zkušebních letů, celý program alespoň částečně přispěl k rozvoji znalostí aerodynamiky vysokých rychlostí – byť stroj vlastně velice rychle zastaral, ostatně i jako mnoho jiných konstrukcí z té doby (do oblasti stejných rychlostí pronikaly prakticky současně i prototypy bojových letounů, takže mnohé vysloveně zkušební stroje tak ztrácely svoje opodstatnění, protože potřebná data byla současně zjišťována i během zkušebních letů prototypů budoucích bojových typů). Celý program X-4 trval do 29. září 1953, kdy druhý X-4 provedl svůj 81. a zároveň poslední let. Oba letouny přežily celý testovací program a zachovaly se do dnešních dnů. První X-4 byl převezen do letecké akademie Spojených států, Colorado Springs, Colorado, potom byl vrácen zpět na Edwardsovu leteckou základnu (původně Muroc AFB). Druhý stroj je vystaven v Národním Leteckém muzeu Spojených států na Wright-Patterson AFB (Dayton, stát Ohio).  Konstruktéři koncepci bezocasých letounů v budoucnu již nikdy zcela neopustili (byť spíše zůstává v jistém „stínu“ a na okraji, vedle strojů koncepce již desítky let považované za klasickou), příkladem může být Vought F7U Cutlass (který se dočkal i sériové výroby a sloužil na letadlových lodích), řada strojů Mirage francouzské firmy Avions Marcel Dassault, švédský Saab 35 Draken, či americké letouny Douglas F4D, Convair XF-92 a Convair F-102. Rovněž nelze zapomenout na britský těžký proudový bombardér Avro 698 Vulcan.

Specifikace.

Technické údaje a výkony.

Jednomístný dvoumotorový experimentální letoun, bezocasý středoplošník s šípovým křídlem a příďovým zatahovacím podvozkem. Pohonnou jednotku tvořila dvojice proudových motorů Westinghouse J30, zprvu verze XJ30-WE-7, později XJ30-WE-9. Maximální tah motoru byl 1560 lb.s.t. (6,94 kN statického tahu).

Northrop X-4 Bantam byl prototyp malého dvoumotorového letounu z roku 1948, vyrobeného firmou Northrop. Koncepcí jde o bezocasý letoun – letoun nemá vodorovné ocasní plochy. Řízení stroje v tomto případě, podobně jako u samokřídel, zajišťují tzv. elevony, kombinující funkci výškovky (při souhlasné výchylce obou ploch) a křidélek.

诺斯罗普公司生产的X-4是一架小型双涡轮引擎飞机。这架飞机没有水平尾翼,控制倾斜和横滚的是升降舵与副翼的组合(这叫升降舵辅助翼)。一些空气动力学的研究人员希望通过去掉水平尾翼来解决高亚音速时的稳定性问题,因为这些问题是由机翼与水平尾翼之间的超音速激波引起的。但是这个目标最终没能实现。


Stavba mostu.

Přípravy na stavbu probíhaly od roku 1994. Asi 600 expertů muselo přihlédnout k řadě specifických problémů v zálivu Chang-čou. Zátoka patří mezi místa s největším přílivem na světě, vyskytují se zde silné větry a vysoké vlny, voda v moři má silný proud kvůli prudkému přítoku vody z řeky Qiantang. Velký problém představovalo mořské podloží, na mořském dně dochází i k erupcím plynu. Most navíc musí odolat působení vysokého množství agresivních solí v mořské vodě i případnému zemětřesení (měl by snést otřesy o síle 7 stupňů Richterovy stupnice).  Vlastní stavba začala v roce 2003 a slavnostní otevření mostu (za značného zájmu čínských médií) proběhlo 26. června 2007. Od května 2008 je otevřen pro běžný provoz.

Konstrukce.

Jde o nejdelší most světa s visutou konstrukcí; pokud však délku visutého mostu posuzujeme podle délky hlavního pole, zdaleka se neřadí mezi rekordmany, protože maximální vzdálenost mezi jeho pylony je 448 metrů.  Vozovka je asi 62 metrů nad hladinou moře. Most je lehce zatočen do tvaru písmene S. V každém směru jsou 3 jízdní pruhy, široké 3,75 m.  Most je konstruován pro rychlost do 100 km/h (na příjezdech se smí jet 120 km/h) a měl by vydržet minimálně příštích 100 let. Za použití mostu se platí poplatek zhruba 12 USD (v přepočtu).

Plánované servisní centrum.

Do budoucnosti se plánuje vybudování servisního centra na umělém ostrově o velikosti kolem 10 000 metrů čtverečních. Bude stát na pilířích zhruba uprostřed mostu a poskytne návštěvníkům celou řadu služeb (stravování, ubytování, servis, vyhlídková věž atd.).

Most přes zátoku Chang-čou přemosťuje mořskou zátoku Chang-čou na východě Číny, jižně od Šanghaje. Zkracuje cestu mezi Šanghají a důležitým přístavem Ning-po asi o 120 kilometrů; do té doby nejkratší silniční trasa zátoku objížděla oklikou.

杭州湾跨海大桥是一座横跨中国杭州湾海域的跨海大桥,它北起浙江省嘉兴市海盐郑家埭,南至宁波市慈溪水路湾。它是沈海高速公路的一部分,全长36公里,比连接巴林与沙特阿拉伯的法赫德国王大桥长11公里,2008年建成时曾为世界上最长的跨海大桥。在浙江省高速公路规划中,杭州湾跨海大桥又被定名为“杭州湾宁波通道”,为未来浙江省高速公路网“两纵两横十八连三绕三通道”中的“三通道”之一。


Rodina.

S českou modelkou Paulou Bedžetiovou má syna Tobiase narozeného v březnu roku 2017.

Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v týmu FC Nitra, kde v sezoně 2005/2006 debutoval v seniorské kategorii v nejvyšší soutěži.

Chelsea FC.

V létě 2006 přestoupil do Anglie, do mužstva Chelsea FC z Londýna.  V sezóně 2008/09 se dostal na soupisku A-týmu FC Chelsea pro Ligu mistrů UEFA. V dresu Chelsea poprvé nastoupil 30. listopadu 2008 v domácím zápase 15. kola Premier League v derby proti Arsenal FC (prohra 1:2), v 81. minutě vystřídal Deca. V prosinci 2008 o něho projevil zájem trenér klubu FC Watford Brendan Rodgers. Celkem za klub odehrál čtyři ligová střetnutí.

FC Twente (hostování).

V létě 2009 odešel kvůli většímu zápasovému vytížení na hostování do nizozemského mužstva FC Twente. Během ročníku nastoupil v lize ke 32 zápasů, ve kterých vsítil deset branek. Na jaře 2010 získal s Twente mistrovský titul.

Fenerbahçe Istanbul.

10. června 2010 podepsal čtyřletou smlouvu s tureckým velkoklubem Fenerbahçe SK. V základní skupině C Evropské ligy 2012/13 pomohl k obsazení prvního místa a zisku 13 bodů, i když většinou jen střídal. V osmifinále vyřadil Fenerbahçe běloruský klub FK BATE Borisov po výsledku 0:0 venku a 1:0 doma (tento zápas v Turecku se však hrál bez diváků), Stoch však nezasáhl ani do jednoho zápasu. Po určité pauze, kdy nebyl ani na lavičce náhradníků, nastoupil v semifinále Evropské ligy 2. května v odvetném zápase s portugalským klubem Benfica Lisabon. Benfica ale zvítězila 3:1, smazala prohru 0:1 z prvního zápasu v Istanbulu a postoupila do finále, Fenerbahçe bylo vyřazeno. V klubu také získal ligový titul a dvakrát prvenství v tureckém poháru.  V červenci 2014 prodloužil smlouvu do léta 2018 (původně měla končit v roce 2016). V zimním přestupovém období sezony 2016/17 o Stocha projevila zájem SK Slavia Praha, ale z transferu nakonec sešlo.

PAOK Soluň (hostování).

V srpnu 2013 odešel na roční hostování do řeckého týmu PAOK Soluň, který získal i opci na případný přestup. První gól vstřelil 21. srpna 2013 v utkání 4. předkola Ligy mistrů, zařídil tak remízu 1:1 s německým týmem FC Schalke 04, který hrál doma. 1. září 2009 vstřelil dva góly hostujícímu Panionisu Atény, PAOK zvítězil 4:1. Výbornou formu si držel dál, 14. září 2013 se podílel vítěznou brankou na výhře 2:1 proti týmu Verie. 24. října 2013 v utkání základní skupiny Evropské ligy 2013/14 s izraelským celkem Makabi Haifa neproměnil v prvním poločase 2 pokutové kopy, střetnutí přesto skončilo vítězstvím PAOKu 3:2. 22. ledna 2014 vstřelil dva góly v odvetném zápase osmifinále řeckého poháru proti Iraklisu Soluň. PAOK zvítězil 5:1 a v prvním zápase 1:0 a postoupil do čtvrtfinále. S PAOKem se nakonec dostal do finále řeckého poháru, v němž jeho tým podlehl Panathinaikosu 1:4. Po sezoně 2013/14 se vrátil do Fenerbahçe SK. Za PAOK nastoupil k 30 ligovým utkáním a dal sedm gólů.

Al Ain FC (hostování).

Po prodloužení smlouvy s Fenerbahçe odešel v červenci 2014 na roční hostování do klubu Al Ain ze Spojených arabských emirátů. Napodobil tak svého krajana a vrstevníka Vladimíra Weisse, který rovněž odešel v roce 2014 z evropské do některé arabské fotbalové ligy. Po sezóně 2014/15 slavil Miroslav Stoch s Al Ainem zisk ligového titulu. Během roku vsítil v lize devět branek ve 24 střetnutích.

Bursaspor (hostování).

V srpnu 2015 se rozhodl pro hostování v tureckém klubu Bursaspor, kde o něj jevil zájem trenér Ertuğrul Sağlam. V dresu Bursasporu si připsal 25 ligových zápasů, ve kterých jednou rozvlnil síť.

SK Slavia Praha.

V srpnu 2017 přestoupil z Fenerbahçe do českého klubu SK Slavia Praha, který o něj projevoval zájem již v zimním přestupovém období sezóny 2016/17. Podepsal smlouvu na dva roky.

Reprezentační kariéra.

Miroslav Stoch debutoval v A-mužstvu slovenské fotbalové reprezentace 10. února 2009 v přípravném utkání v rámci turnaje Cyprus International Tournament na Kypru proti Ukrajině (Slovensko soupeři podlehlo 2:3), nastoupil na hřiště v 69. minutě.  Svůj první reprezentační gól v A-mužstvu zaznamenal v domácím kvalifikačním utkání 6. června 2009 proti San Marinu, které Slovensko vyhrálo na Tehelném poli 7:0. Stoch se prosadil v 35. minutě, když zvyšoval na průběžných 4:0. V kvalifikaci na EURO 2012 vstřelil v základní skupině B jeden gól (7. září 2010 proti Rusku, výhra 1:0), Slovensko se umístilo s 15 body na konečné čtvrté příčce tabulky a na evropský šampionát nepostoupilo.  14. listopadu 2012 odehrál první poločas přátelského zápasu s Českou republikou v Olomouci, ve druhém poločasu jej nahradil na hřišti Marek Bakoš. Slovenská reprezentace podlehla domácímu mužstvu 0:3. 6. února 2013 nastoupil v Bruggách proti domácí Belgii. Slovensko sahalo po remíze, ale nakonec utkání prohrálo 1:2 gólem z 90. minuty. V červenci 2013 jej nový trenér Slovenska Ján Kozák dočasně vyřadil z reprezentace kvůli mimofotbalovým výstřelkům (vyřazen byl i v roce 2011 za jízdu pod vlivem alkoholu). V říjnu 2013 byl opět nominován do národního týmu.  9. října 2014 vstřelil vítězný gól v kvalifikačním zápase na EURO 2016 proti Španělsku, v 86. minutě prostřelil po centru Michala Ďuriše hlavou zblízka brankáře Ikera Casillase. Slovensko po úvodní výhře nad Ukrajinou vyhrálo i nad mistry Evropy Španěly 2:1 a potvrdilo výborný vstup do kvalifikace. Se slovenskou reprezentací slavil 12. října 2015 postup na EURO 2016 ve Francii (historicky první pro Slovensko od rozdělení Československa).

Mistrovství světa 2010.

Slovensko se utkalo na Mistrovství světa ve svém prvním utkání v základní skupině F s nováčkem šampionátu Novým Zélandem, jediný slovenský gól vstřelil v 50. minutě hlavou Róbert Vittek, kterého v 84. vystřídal na hřišti Miroslav Stoch. Slovensko vítězství neudrželo, v 93. minutě zařídil konečnou remízu 1:1 hlavičkující Winston Reid. Ve druhém utkání 20. června 2010 podlehlo Slovensko jihoamerickému mužstvu Paraguaye 0:2, Stoch střídal v 83. minutě Kornela Salátu. 24. června 2010 nastoupil v základní sestavě ve třetím zápase Slovenska v základní skupině proti Itálii a pomohl tak reprezentaci k vítězství 3:2 a postupu do osmifinále ze druhého místa na úkor Itálie.  V osmifinále se Slovensko střetlo Nizozemskem, v nastaveném čase (94. minuta) snižoval Róbert Vittek z pokutového kopu na konečných 1:2, Stoch opět odehrál celé utkání. Do čtvrtfinále turnaje postoupil pozdější vicemistr Nizozemsko.

EURO 2016.

Trenér Ján Kozák jej vzal společně na EURO 2016 ve Francii, kam se Slovensko probojovalo poprvé v éře samostatnosti. V prvním utkání nastoupil proti Walesu, Slovensko prohrálo 1:2. Ve druhém zápase proti Rusku (výhra 2:1) a v posledním zápase základní skupiny proti Anglii (0:0) nehrál. Slovenští fotbalisté skončili se 4 body na třetím místě tabulky, v osmifinále se představili proti reprezentaci Německa (prohra 0:3, Stoch nenastoupil) a s šampionátem se rozloučili. Po šampionátu jej trenér Kozák vyřadil z kádru slovenské reprezentace. "„Nastala situace, po které si další spolupráci představit nedokážu,“" uvedl.

Miroslav Stoch (* 19. říjen 1989, Nitra) je slovenský fotbalový záložník a reprezentant, od léta 2019 hráč klubu PAOK Soluň.

米罗斯拉夫·斯托奇(Miroslav Stoch,1989年-10月19日),斯洛伐克足球运动员,司职进攻中场,现时效力土超球队费伦巴治。


Příprava.

Chlornan vápenatý se vyrábí vápníkovým nebo sodíkovým procesem.

Vlastnosti.

Chlornan vápenatý je žlutobílá pevná látka silně páchnoucí po chloru. Je jen málo rozpustný v destilované vodě. Proto je vhodné použít k jeho rozpouštění měkkou až středně tvrdou vodu. Existují dva druhy chlornanu vápenatého - bezvodá a hydratovaná forma. S hydratovanou formou se bezpečněji zachází.  Chlornan vápenatý reaguje s oxidem uhličitým za vzniku uhličitanu vápenatého a uvolnění chloru:  Chlornan vápenatý reaguje s kyselinou chlorovodíkovou za vzniku chloridu vápenatého:  Při práci s chlornanem vápenatým je třeba zvláštní opatrnosti. Vždy ho uchovávejte na chladném suchém místě bez kontaktu s organickými materiály. Při míšení s vodou je bezpečnější přidávat chlornan vápenatý do vody. Může totiž dojít k ohřevu a rychlému rozpadu doprovázeném uvolněním toxického plynného chloru.

Použití.

Chlornan vápenatý se používá k dezinfekci pitné vody a vody v plaveckých bazénech. Pro použití ve venkovních bazénech lze chlornan vápenatý používat jako sanitizér v kombinaci s kyselinou kyanurovou jako stabilizátorem. Stabilizátor snižuje ztráty chloru způsobené ultrafialovým zářením. Vápník způsobuje tvrdost vody a má tendenci ucpávat některé filtry. Některé typy přípravků s chlornanem vápenatým však obsahují přísady proti tvorbě vodního kamene, které brání ucpávání trubek a filtrů. Tyto přípravky lze používat i ve tvrdé vodě. Hlavní výhodou chlornanu vápenatého je, že není stabilizovaný, na rozdíl od chlorovaných isokyanurátů, např. dichlorisokyanurátu sodného nebo kyseliny trichlorisokyanurové. Tyto látky totiž obsahují kyselinu kyanurovou. Pokud je hladina kyseliny kyanurové příliš vysoká, má to vliv na účinky chloru. V bazénech, kde se používají chlorované isokyanuráty by se měla udržovat hladina volného chloru mezi 2 a 5 ppm (mg/l), kdežto u bazénů s chlornanem vápenatým stačí hladina 1-2 ppm.  Chlornan vápenatý ("bělicí prášek") lze používat i k bělení tkanin z bavlny a lnu, a též při výrobě chloroformu.

Chlorové bomby.

Chlornan vápenatý, který lze snadno získat ve formě činidel pro chlorování bazénů, byl použit pro sestrojení amatérsky připravovaných bomb (někdy označovaných jako "chlorové bomby"). Vzhledem k oxidačním vlastnostem lze chlornan vápenatý mísit se snadno oxidovatelnými látkami (např. glycerol nebo glykoly z brzdové kapaliny) a vyrábět tak slabé výbušniny. Alternativně lze chlornan vápenatý směšovat se slabými kyselinami, které se nacházejí v domácnosti (cola, ocet) - tyto směsi nevybuchují, nýbrž vyvíjejí množství plynu, převážně chloru. Obě verze se připravují umístěním určitého množství chlornanu vápenatého (chlorovacího přípravku pro bazény) do láhve, nejlépe plastové, kam se pak přidá oxidovatelná nebo kyselá látka, láhev se uzavře víčkem, protřepe a odhodí. Množství plynu vytvářeného při reakci obou látek nakonec (obvykle za několik sekund) způsobí explozivní roztržení láhve. Pokud se chlornan smísí s hořlavou látkou, může být výsledkem i oheň.  Nejenže experimenty s "domácími" výbušnými směsmi jsou samozřejmě velmi nebezpečné, ale jsou tu i další rizika. Nejde jen o to, že existuje reálná možnost, že bomba vybuchne dříve, než se očekávalo a způsobí vážná zranění, ale navíc látky použité při přípravě, stejně jako produkty reakce, jsou škodlivé (chlornan vápenatý je žíravina, dráždivá látka a silný oxidant; chlor je vysoce toxický). Plastové láhve se obvykle jen roztrhnou, aniž by vznikly střepiny. Avšak skleněné láhve vybuchnou s tvorbou ostrých střepů, které mohou vážně zranit osoby v blízkosti výbuchu.

Chlornan vápenatý je chemická sloučenina se sumárním vzorcem Ca(ClO). Široce se používá při úpravě vody a jako bělicí činidlo (bělicí prášek). Tato chemikálie je považována za poměrně stabilní a má dostupnější chlor než chlornan sodný (tekuté bělidlo).

次氯酸钙是钙的次氯酸盐,化学式为Ca(ClO),是漂白粉的主要成分之一,有杀菌性及氧化性。与其性质类似的还有氯气及次氯酸钠,但是它们都不如次氯酸钙的稳定性高。


Rozdělení.

Podle délky doby.

Běžné takty jsou převážně založeny na čtvrtkách a osminách.

Taktová čára.

Taktová čára je kolmá linka na notové osnově, která ukazuje hranici taktu a v jednoduchých případech (jakým je např. užitá hudba) ukazuje polohu hlavního přízvuku. Dvojitá taktová čára se skládá ze dvou taktových čar umístěných těsně vedle sebe a sloužících pro orientaci členění (zavěrů) větších úseků.

Repetice.

Znaménko opakování je obvykle dvojitá taktová čára, před níž (nebo za níž) jsou umístěny dvě tečky nad sebou. Část skladby vypsaná před repeticí se při hraní opakuje. Opakuje se buď od samého začátku skladby nebo od předchozího znaménka opakování, které má v tomto případě symbol dvou teček umístěn ve směru opakované fráze. Viz též hesla "prima volta", "seconda volta" pro další značky opakování. D.C., zkratka pro "da capo", přikazuje opakování od úplného začátku skladby, D.S., "dal segno" - opakovat od uvedeného znamení - "al fine" - do konce.

Předtaktí.

Předtaktí je neúplný takt na začátku skladby. Neobsahuje tedy první (těžkou) dobu a dodává dynamickou sílu těžké době následující za taktovou čarou. Mezi hudebníky se často označuje výrazem pocházejícím z němčiny – Auftakt, česky zdvih, zvláště tehdy, jde-li o velmi krátký úsek např. v rozměru jedné či několika málo hodnot ("Lví silou vzletem sokolím" - zdvih čtvrtka, Marseillaise - zdvih osmina a tečkovaný rytmus v rozměru čtvrtky). Poslední takt notace uvedené předtaktím býval o příslušnou notovou hodnotu zkrácen.

Synchronizační čára.

Takt a taktové čáry jako symbol přízvučných a nepřízvučných dob se používají spíše na úrovni instruktivní a teoretické. V praxi se o metrickém výkladu skladby nerozhoduje notovým písmem, ale v psychomotorice interpretů (jak chápou pohyb počítacích dob a jak frázi "cítí"). Někdy pak grafika (taktová čára) v zápise slouží spíše k orientaci a synchronizaci hráčů, zvláště je-li koncepce díla složitější; podobně u staré hudby se lze občas setkat s taktovou čarou pouze naznačenou, uvedenou právě jen kvůli synchronizaci.

Takt je v notaci hudby část grafického záznamu omezená dvěma taktovými čarami. Bývá uveden na počátku skladby nebo její části v podobě zlomku, který má v čitateli udán souhrnný počet délek not (dvě, tři, šest apod.) a ve jmenovateli jejich druh (čtvrťové, osminové apod.). Např. 3/4 znamená, že jeden takt má tři čtvrťové doby, které ovšem budou eventuálně různě rozloženy v dalších hodnotách, např. půlová a čtvrtka, dvě osminy a dvě čtvrtě apod. Kromě taktů označovaných zlomkem se používají znaménka pro takt a pro takt (alla breve), která mají původ ve značkách středověké mensurální notace.

小节是音乐作品中最基本的有规律的节奏单位,表示乐曲强弱起伏的基本结构。每个小节内含有和拍号标明的拍子数相同的节拍。一个小节通常以强拍开始,称为完全小节。所有小节重复前面小节的节拍,如三拍子,一个小节内会有强-弱-弱三拍,四拍子一个小节内有强-弱-次强-弱四拍,其他小节反复进行。