Historie kapely.

Flyleaf byli do roku 2005 známí hlavně díky jejich EP. V roce 2003 koncertují po celém Texasu a díky narůstající popularitě si v roce 2004 mohli dovolit koncerty např. v New Yorku nebo Seattlu a vystupují se skupinami Skillet, Breaking Benjamin, Staind či 3 Doors Down. Z jejich EP pochází pouze jeden singl a to Breathe Today.  4. října 2005 vydává kapela své debutové album "Flyleaf", které se umisťuje na 57. místě Billboard 200. První týden prodalo 10 100 kusů CD a ve Spojených státech se stalo platinové (prodej více jak 1 milion kopií). Mezi šesti singly pocházející z této desky nejvíce figurují písně I'm So Sick (12. místo v hitparádě Hot Mainstream Rock Tracks), Fully Alive (125. místo v Billboard Hot 100) a All Around Me (40. místo v Billboard Hot 100).  Singl I'm So Sick je použit ve filmu Smrtonosná past 4., společně s oficiálním videem k písni. Ten samý song (pouze zremixovaný) se vyskytuje na soundtracku k filmu. Navíc I'm So Sick figuruje ve video hře Rock Band. Jedna píseň od Flyleaf je ke slyšení ve hře  V létě 2006 se Flyleaf účastní Family Values Tour 2006 a ke konci téhož roku koncertují se skupinami Disturbed, Stone Sour a Nonpoint v rámci Music As A Weapon III Tour kde vydávají své další "EP Music As a Weapon" kde je například akustická verze Fully Alive.  Roku 2007 se nese v duchu pořádání dalších vystoupení. V Austrálii koncertuje kapela s Three Days Grace (festival Soundwave). Při cestách po Evropě se na pódiích potkají opět se Stone Sour a nově s Forever Never. Navíc se skupina účastnila nové Family Values Tour 2007.  "Memento Mori" je název nového studiového alba od Flyleaf vydaného 10. listopadu 2009. Deska měla větší úspěch v hitparádách, než její předchůdkyně (v Billboard 200 okupovala 8. místo). První týden se prodalo 56 000 nahrávek Memento Mori. Z CD pochází čtyři singly: Again Beautiful Bride, Missing a Chasm.  V roce 2012 kapela vydala album "New Horizons". Krátce před vydáním alba oznámila odchod zpěvačka Lacey Sturm, nahradila ji Kirsten May. S novou zpěvačkou kapela nahrála v roce 2014 album "Between the Stars". V roce 2016, poté co kapelu opustila i Kirsten May, kapela přerušila působení.

Flyleaf je americká křesťanská alternative rocková/metalová skupina, které vznikla v roce 2000. Skupinu tvoří zpěvačka Kristin May (nahrazená speváčkou Lacey Sturm) kytaristi Sameer Bhattacharya a Jared Hartmann, basák Pat Seals a konečně bubeník James Culpepper.

飞叶乐团(Flyleaf)成立于2000年,是一组来自美国德州Belton 和Temple 的摇滚乐团。2003年起,他们在全美各地表演。2005年发行首张同名专辑,打开知名度。2006年3月,乐团在雅虎线上投票中胜出,成为雅虎音乐「Who's Next」,并在2007年12月24日成为MTV本周之星。


Děj.

Sam Dawson je dospělý muž, který je však mentálně na úrovni sedmiletého dítěte. Pracuje v kavárně, kde rovná v krabičce cukry a utírá stoly. I když se to může jevit jako podřadná práce, tak on je v ní spokojený. Se všemi dobře vychází a zákazníci jsou na něj milí. Jednou u sebe ubytuje bezdomovkyni a ta mu porodí dceru Lucy, ihned poté ale od Sama uteče. Sam Lucy vychovává, stará se o ni a spolu se svými, také mentálně zaostalými, přáteli se jí snaží udělat šťastnou. Vše jde zpočátku dobře, ale Sam je zvyklý na své stereotypy a občas výchovu nezvládá. V takových chvílích mu pomáhá žena, která bydlí v protějším bytě-Annie, která ale již několik let nevyšla ze svého bytu. Když je Lucy sedm let, začíná být chytřejší než její otec. Všimnou si toho ve škole, mají pocit, že Lucy schválně zaostává jen aby nepřekonala svého otce. Upozorní na tuto skutečnost sociální pracovníky a začíná soudní kolotoč. Na oslavě Luciiných narozenin je odvedena sociální pracovnicí a jsou se Samem od sebe odloučeni. Soud rozhodne, že Lucy půjde do náhradní péče a Sam se proti tomuto rozhodnutí snaží bojovat.  Najme si právničku Ritu (Michelle Pfeiffer), která je velice arogantní, namyšlená a upjatá, ale aby se předvedla v práci, obhajuje ho pro bono (tedy zdarma). Časem se se Samem spřátelí a začíná se měnit. Radí Samovi jak vypovídat u soudu, také ale potřebují nějaké svědky. Těmi se stávají právě Samovi mentálně zaostalí přátelé a po dlouhém přemlouvání i Annie. Sam ale tlak soudu nevydrží a Lucy je definitivně přiřazena k náhradní rodině.  Sam se s tím ale nehodlá smířit. Najde si lepší práci a přestěhuje se blíž k Lucy. Když to jeho dcerka zjistí, začne každou noc utíkat za ním. Manželé, u kterých žije a kteří by ji chtěli adoptovat, s tím nesouhlasí a snaží se jí v tom bránit. Postupně ale zjistí, že je to zbytečné a že Lucy a Sam jsou neoddělitelní. Proto se rozhodnou, že bude lepší když Lucy bude u Sama a Sam naopak požádá onu ženu, aby mu s výchovou pomohla, protože Lucy potřebuje matku. A tak nakonec všechno končí happy endem.

Jmenuji se Sam (I Am Sam) je filmové drama režisérky Jessie Nelson z roku 2001 o mentálně zaostalém muži jménem Sam, kterému soudy chtějí odebrat jeho dceru Lucy. Celých 132 minut o lásce, přátelství a boji otce a dcery, kteří se nechtějí nechat rozdělit. V hlavních rolích se představil Sean Penn, Dakota Fanning a Michelle Pfeiffer.

我是山姆(I Am Sam),是一部美国电影,洁西·尼尔森导演,西恩·潘、达可达·芬妮与蜜雪儿·菲佛主演的剧情片,在2001年上映。


Vlastnictví.

Huawei je čistě zaměstnanci vlastněná společnost. Zakladatel Ren Zhengfei vlastní 1.42 procenta a zbytek akcií - 98.56 procent - vlastní jeho 60 000+ zaměstnanců. Zaměstnanecké akcie Huawei mohou vlastnit pouze čínští zaměstnanci. Zaměstnanecké akcie jsou přidělovány jako součást zaměstnaneckých bonusů.

Historie.

Zakladatelem společnosti Huawei v roce 1987 a dlouholetým generálním ředitelem byl Žen Čeng-fej. Od počátku jde o společnost zčásti vlastněnou jejími zaměstnanci. Mezi její základní aktivity patří návrh, výroba a výstavba telekomunikačních sítí; poskytování služeb, produktů a řešení pro podnikové zákazníky; výroba komunikačních zařízení pro spotřebitele, obzvláště mobilních telefonů (nověji tzv. chytrých telefonů, "smartphonů").  Mezi lety 1998 a 2003 společnost Huawei pod konzultačním vedením IBM zdokonalila postupy řízení a vývoje produktů. Následkem toho v roce 2004 zahraniční prodeje poprvé převýšily prodeje na domácím čínském trhu.  V roce 2005 Huawei zahájil joint venture s německým koncernem Siemens na vývoj produktů podle standardu TD-SCDMA (čínský standard pro mobilní sítě třetí generace). V roce 2003 vstoupil Huawei do společného podniku s firmou 3Com, předmětem jejich činnosti byla výroba IP routerů a switchů. V roce 2007 odprodal Huawei svůj podíl za 882 milionů USD. Ve stejném roce ohlásily Huawei a Symantec společný podnik Huawei Symantec Technologies, který vyvíjel bezpečnostní a storage zařízení pro telekomunikační operátory. V roce 2012 Huawei za 530 milionů USD převzal od Symantecu 49 % akcií a stal se 100% vlastníkem.  V letech 2005–2010 Huawei své příjmy ztrojnásobil. Roku 2010 měl ve 140 zemích světa přes 110 tisíc zaměstnanců, kolem 46 % z nich pracovalo ve výzkumu a vývoji. Dvacítku výzkumných středisek rozmístil v řadě zemí, kromě Číny i v Německu, Indii, Rusku, Švédsku a Spojených státech; roku 2010 investovala společnost do výzkumu a vývoje 16,5 miliard jüanů při příjmech ve výši 28 miliard dolarů. Své produkty a služby nabízela ve více než 140 zemích světa, spolupracovala se 45 z 50 největších světových telekomunikačních operátorů.  Roku 2011 dosáhl Huawei příjmů ve výši 32,4 miliardy dolarů. Divize Consumer a Enterprise meziročně zvýšila své příjmy o 44,3 % na 7,1 miliardy dolarů. Výdaje na výzkum a vývoj činily 3,8 miliardy dolarů. Produkty a řešení Huawei využívá v současnosti více než třetina světové populace.  V České republice působí Huawei Technologies od roku 2005 a zaměstnává zde 330 lidí. Na český trh dodává služby a infrastrukturu pro telekomunikační společnosti a mobilní operátory; ICT řešení, infrastrukturu a služby pro podnikový i veřejný sektor; a chytré mobilní telefony, tablety a širokopásmové modemy pro koncové uživatele. Mezi největší zákazníky Huawei v České republice dlouhodobě patří především telekomunikační operátoři O2 Czech Republic, T-Mobile, Vodafone, GTS a Dial Telecom, nicméně rychle přibývají i zákazníci z podnikového sektoru.

Produkty.

Mobilní telefony.

Huawei vyrábí mobilní telefony, prodávají se i v Česku. Od dubna 2018 se prodává řada P20/P20 Pro, (resp. od listopadu 2018 Mate 20/Mate 20 Pro), od května 2019 řada P30. Varianty Pro patří k nejlépe hodnoceným fotomobilům.  Některé modely:

Tablety.

K přístrojům Huawei neodmyslitelně patří také tablety vhodné pro sledování videí (Huawei MediaPad).

Wearables.

Wearables, neboli nositelné příslušenství slouží například k měření času, srdečního tepu, počtu kroků nebo pouze jako sluchátka. Nejúspěšnější – Huawei Watch jsou stále hodnoceny jako jedny z nejlepších hodinek na trhu a jako takové získaly velký počet ocenění. V roce 2019 firma představila nástupce Watch GT2..

Harmony OS.

Harmony OS je operační systém, který lze použít napříč různými zařízeními od chytrých telefonů po inteligentní reproduktory i senzory.

Analýza produktů a bezpečnostní riziko.

Roku 2019 provedla společnost Finite State se sídlem ve Spojených státech systematickou analýzu celkem 558 produktů firmy Huawei. Její automatizované systémy zkoumaly přes 1,5 milionu složek integrovaných v 9 936 firmwarových obrazech. Výsledkem zjištění bylo, že firma do svých výrobků sice neinstaluje žádná "zadní vrátka" (backdoor) nebo kód, který by čínským tajným službám umožňoval odposlouchávat soukromé hovory politiků, krást data či sledovat důležitá strategická jednání. Bezpečnost těchto výrobků je však tak špatná, že zadní vrátka tam kdykoliv mohou být doinstalována, aniž by si majitel přístroje jakékoliv akce všiml.  Téměř třetina výrobků díky zastaralému kódu obsahuje vysoké nebo kritické množství bezpečnostních slabin. Celkem 102 nalezených bezpečnostních problémů umožňuje vložení "zadních vrátek" v podstatě kdykoli i na dálku a to nejen samotnou firmou ale i kyberzločincům, nebo využít telefon např. jako detonátor. Přestože se firma zavázala k posílení bezpečnosti svých produktů, její vývojáři stále kreativnějším způsobem obcházejí zabezpečení svých zařízení. Update softwaru tak provedou např. vložením deset let starého kódu se známými vadami, nebo ho obejdou pouhým přejmenováním na "safe" (bezpečný). Zpráva Finite State konstatuje, že „Přístroje firmy Huawei obsahují násobně více bezpečnostních slabin než obdobná zařízení od jiných firem, navíc mají dvakrát až osmkrát více bezpečnostních slabin už v první den pořízení jejich výrobku. Zařízení společnosti byla taktéž jedinými, která obsahovala pevně kódované defaultní přihlašovací údaje a šifrovací klíče".

Kontroverze.

Samotná firma má ale i kontroverznější tvář, neboť patří mezi hlavní technologické opory Čínské lidové armády a její zakladatel Ren Zhengfei působil deset let v technické složce čínské armády. Firma má velmi silnou podporu od čínské vlády v rámci strategie posunu čínské výroby ke zboží s velkou přidanou hodnotou. Její podpora probíhá pomocí bankovních garancí a státních grantů na vývoj zařízení. Pro obavy z ohrožení národní bezpečnosti USA byly zablokovány některé společné projekty s tamními společnostmi nebo prodej firem poskytujících internetové připojení (3Com) nebo vývoj software pro širokopásmový internet (2Wire). Firma byla obviněna ze špionáže a údajné krádeže patentů, např. amerických společností Cisco Systems a Motorola. Několik v Číně narozených inženýrů Motoroly navázalo kontakt s čínským zakladatelem firmy Huawei a pokusilo se v letech 2003-2007 založit fingovanou společnost k vyvedení technologie Motoroly do Číny.  Podle agentury Bloomberg, která čerpala informace z otevřených zdrojů, spolupracovali někteří zaměstnanci Huawei minimálně na deseti výzkumných projektech s pátracím oddělením čínské ústřední vojenské komise, což je nejvyšší orgán čínských ozbrojených sil. Projekty se údajně týkaly širokého spektra témat od umělé inteligence po radiokomunikace. Výzkum se také soustředil na vytěžování a třídění videí šířených on-line.  Ve Spojených státech tyto kontroverze vedly k zákazu převzetí společnosti 3Com, a Huawei se oficiálně vzdala záměru proniknout na americký trh se síťovými komponentami. Společnost si ve svých produktech vytváří tzv. zadní vrátka ke svým sítím. Nedostatečného zabezpečení sítě Huawei naopak využila americká NSA, které se podle Edwarda J. Snowdena podařilo proniknout až do serverů firmy v centrále v Shenzhenu.  Evropská komise pro obchod zahájila s firmami Huawei a ZTE roku 2012 řízení kvůli ilegální státní podpoře ze strany Číny. Po měsících vyšetřování komise získala nezvratné důkazy, že firmy prodávají své produkty na trhu Evropské unie za uměle snížené dumpingové ceny. Také Rush Doshi z Centra pro novou bezpečnost Ameriky (Center for a New American Security, CNAS) uvádí, že zhruba 20% cenový rozdíl, o který prodává firma Huawei své produkty levněji, než konkurenční evropské a asijské firmy Nokia, Ericsson nebo Samsung, je dán nižší úrovní zabezpečení jejich sítí. Zákazník sice ušetří, ale ušetří proto, že část produktu je nedostatečná. Také britské tajné služby Government Communications Headquarters (GCHQ) a National Cyber Security Centre (NCSC) jsou kritické ke standardům kybernetické ochrany produktů firmy Huawei. Sama firma Huawei připustila, že náprava na požadovanou úroveň zabezpečení si může vyžádat až pět let.  Již v roce 2018 varovali členové Five Eyes před rizikem technologie Huawei pro sítě 5G. Německý Spolkový úřad pro bezpečnost informační techniky špionážní pokusy nezaznamenal, ale požaduje aby firma nejprve splnila podmínky pro bezpečnostní certifikát. Peter Limbourg, Generální ředitel DW, jejíž kompletní program je v Číně blokován (stejně jako internetová vydání některých německých deníků) varuje před naivitou a jakýkoli kontrakt s Huawei považuje za "bad deal". USA lobují za zákaz 5G zařízení od Huawei u svých spojenců.  Finanční ředitelka společnosti Meng Wan-čou byla dne 1. prosince 2018 zatčena ve Vancouveru v Kanadě na žádost Spojených států. Meng je dcerou zakladatele společnosti jménem Žen Čeng-fej. USA požadují její vydání, aby mohla být souzena pro údajné porušení sankcí, které Spojené státy vyhlásily proti Íránu, a další provinění. Americká justice obžalovala Meng Wan-čou, koncern Huawei a jeho dvě dceřiné společnosti koncem ledna 2019 ve 13 bodech. Meng Wan-čou podle USA mj. uváděla vůči bankám nepravdivé údaje, když tvrdila, že Huawei a její hongkongská pobočka Skycom jsou dvě různé společnosti. Američtí vyšetřovatelé tvrdí, že se tím snažila zajistit přístup k penězům firmě Skycom, kterou Huawei využila k utajeným obchodům s Íránem.  Deset bodů obžaloby se podle tehdejšího úřadujícího ministra spravedlnosti Matthewa Whitakera týká údajné krádeže průmyslových tajemství, přičemž jde o robota s názvem „Tappy“, patřícího T-Mobile USA, americké pobočce německého telekomunikačního koncernu. Robot se používá na testování chytrých telefonů. Všechna tato obvinění společnost Huawei odmítla.  Společnost Huawei China přitom údajně zavedla formální politiku bonusového programu odměn zaměstnancům, kteří zcizovali konkurenci tajné informace. Zaměstnanci dostávali pokyny, aby tajné informace, které získali od cizích společností, ukládali na interní firemní stránku, nebo v případě zvláště citlivých informací poslali zašifrovaný e-mail do speciální emailové schránky. Zkoumat podané informace a rozdávat měsíční odměny zaměstnancům, kteří dodali ty nejcennější kradené informace měla za úkoly „manažerská skupina soutěže“. Třem regionům, které poskytly nejcennější informace, měla také být jednou za dva roky vyplácena odměna. Směrnice zdůrazňovala, že žádný ze zaměstnanců nebude potrestán za činnost, jež bude v jejím rámci provedena. Po skandálu v USA upozornilo vedení pracovníky Huawei v USA, že ve Spojených státech podobné činnosti nejsou tolerovány. Z emailové komunikace nicméně podle amerických úřadů vyplývá, že v jiných zemích a regionech světa je to naprosto běžná součást pracovní náplně v Huawei.  Firma Vodafone potvrdila, že v zařízení od Huawei z let 2009 a 2011 zjistila takzvaná zadní vrátka (backdoor), která lze využít pro špionážní účely. Jde o speciální vstup do systému či programu, který je skrytou součástí jeho kódu a využívá se také pro vzdálenou administraci. Agentura Bloomberg uvedla, že další zranitelná místa byla objevena v zařízeních Huawei v roce 2012. Zranitelnost přetrvala v zařízení i po roce 2012, a to i v Británii, Německu, Španělsku a Portugalsku. Vodafone se firmy Huawei údajně držel kvůli příznivým cenám.  V říjnu 2018 se v ČR uvažovalo, že 5G síť postaví stát. V České republice se před Vánoci roku 2018 začalo mluvit o firmě Huawei poté, co Národní úřad pro kybernetickou a informační bezpečnost (NÚKIB) varoval před 5G mobilními technologiemi a telefony firmy Huawei kvůli podezření z napojení firmy na čínské tajné služby. Jako hlavní překážka spolupráce s firmou Huawei se jeví čínský zákon o celonárodní špionáži, přijatý čínským parlamentem v roce 2017. Ten nařizuje všem čínským jednotlivcům i firmám v případě státního zájmu provádět špionáž ve prospěch Čínské lidové republiky.  Český premiér Andrej Babiš zareagoval tak, že okamžitě dojde ke stažení mobilních telefonů Huawei z Úřadu vlády. Poté prezident Miloš Zeman během návštěvy Číny reagoval ostrou kritikou vůči NÚKIB a bezpečnostní rizika opět zlehčoval. V únoru 2019 oznámilo Ministerstvo obrany České republiky, že ze zařízení Huawei odstraní americký software AirWatch zabezpečující armádní systémy. V červenci 2019 potvrdili dva bývalí manažeři firmy Huawei v Česku, že museli do jejího interního systému, který je řízen z centrály v Číně, kromě obchodních informací vyplňovat i detaily ze soukromí - třeba kolik má dotyčný zákazník dětí, jaké jsou jeho soukromé zájmy nebo jak je na tom finančně. Kromě toho prý bylo zavedenou praxí, že získané informace probírali zaměstnanci Huawei na interních poradách s lidmi z čínské ambasády. Osobní údaje firma shromažďuje také o státních úřednících na úrovni ředitel oddělení nebo náměstek, které pak firma pozvala na konferenci nebo cestu do Číny. Lidi, které společnost zajímají a jejichž údaje shromažďuje, potom v interním předpisu nazývá „datasubjekty“.  Postoj prezidenta USA Donalda Trumpa k Huawei však nebyl jasný. Podle jeho vyjádření z konce února 2019 musí USA soupeřit s čínským koncernem na světových trzích, nikoliv blokací jeho pokročilejších technologií, v květnu prohlásil, že Huawei je nebezpečná firma, aby nakonec po červnové schůzce s čínským prezidentem předchozí zákaz prodeje amerických produktů firmě Huawei zrušil. Británie také začíná mírnit vyjádření. Německo pravděpodobně připustí Huawei k 5G.

Krádež dat z Centrály Africké unie v Addis Abebě.

Zatím největší skandál, do něhož jsou namočeny čínské firmy Huawei a ZTE se týká krádeže počítačových dat z nově postavené centrály Africké unie v Addis Abebě. Stavbu vyprojektovala čínská firma "Tongji Architectural Design Group (Šanghaj)", v letech 2007-2011 postavila "China State Construction Engineering Corporation" a počítačové vybavení dodaly firma Huawei a čínská telekomunikační firma ZTE. Roku 2018 odhalil Le Monde, že ze serverů, které v centrále nainstalovala firma Huawei, od roku 2012 po dobu pěti let odcházely každou noc mezi půlnocí a druhou hodinou důvěrné informace na neznámé servery v Šanghaji. Po tomto odhalení představitelé Africké Unie celý skandál další rok tajili z obavy z jeho mezinárodních dopadů. Je zřejmé, že s rostoucím čínským vlivem v Africe přicházejí tamní státy o část své suverenity. Servery firmy Huawei byly nakonec vyměněny a Africká unie odmítla čínskou nabídku nové servery rekonfigurovat. Některá zastoupení afrických států pak prohledala své prostory, zda se v nich nenacházejí odposlechy či jiná podezřelá zařízení.

Korupce.

V Alžírsku byli dva zaměstnanci ZTE (Dong Tao, Chen Zhibo) a zaměstnanec Huawei (Xiao Chunfa) odsouzeni roku 2012 k pokutě a deseti letům vězení za desetimilionový úplatek pro ředitele státem vlastněného Telekomu. Obě firmy byly vyloučeny z veřejných zakázek na dobu dvou let a na odsouzené byl vydán mezinárodní zatykač. Jedná se o první podobný rozsudek v historii země. Huawei byla obviněna z úplatků také v Zambii, kde chtěla budovat stožáry pro přenos telekomunikačního signálu a na Šalamounových ostrovech, kam chtěla položit podmořský kabel. Od roku 2007 byly firmy Huawei a ZTE vyšetřovány nebo odsouzeny za korupci ve 21 zemích. Heritage Foundation uvádí konkrétně tyto země: Alžírsko, Benin, Kamerun, Etiopie, Gabon, Gambie, Ghana, Keňa, Libérie, Nigérie, Jižní Afrika, Jižní Súdán, Uganda, Zambie a Zimbabwe.  Firma má sice nastavena vnitřní pravidla, která zapovídají protiprávní jednání, ale v praxi vše podřizuje zisku. Její zakladatel a CEO Ren Zhengfei uvedl, že po vnitrofiremní amnestii přiznaly tisíce zaměstnanců, že tato pravidla porušili, od falšování finančních výkazů po úplatkářství.

Propojení s armádou a tajnou službou Číny.

Deník The Times zveřejnil informaci CIA, sdílenou s tajnými službami Velké Británie, Kanady, Austrálie a Nového Zélandu, že firma Huawei přijala finanční podporu od Čínské lidové armády, Bezpečnostní komise Čínské komunistické strany (National Security Commission of the Communist Party of China) a od třetího odboru čínské státní rozvědky.

Problémy s vládou USA.

20. května 2019 vyústily spory mezi Huawei a vládou USA k zařazení firmy na černou listinu, což postižené společnosti výrazně zkomplikuje přístup k součástkám nabízeným americkými firmami. Bez vládní licence již nebude mít přístup k americkým technologiím. Washington obviňuje Huawei z vazeb na čínskou rozvědku a Trumpův dekret má zabránit tomu, aby cizí firmy využívaly americkou technologii způsobem potenciálně podkopávajícím národní bezpečnost Spojených států nebo jejich zájmy v oblasti zahraniční politiky.  Největší problém vytváří pro čínskou firmu ukončení spolupráce amerických softwarových gigantů Google a Facebook, které již neposkytnou aktualizace, např. pro systém Android apod. Google už smazal ze svých stránek smartphony firmy Huawei. Spolupráci ukončí i americké firmy dodávající klíčové komponenty pro mobilní telefony: největší světový výrobce procesorů na světě- společnost Intel, jednička mezi mobilními čipsety Qualcomm, výrobce programovatelných čipů užívaných v síti Xilinx či Broadcom, který je dodavatelem přepínacích čipů, ale patří také k největším výrobcům BlueTooth a WiFi čipů na světě.  Problémy Huawei využily evropské firmy Nokia a Ericsson, které rovněž nabízejí instalace 5G sítí. Nokia už v počtu komerčních objednávek předstihla Huawei. Firma Facebook zastavila instalace aplikací Facebook, WhatsApp a Instagram na nové telefony firmy Huawei od června 2019. Snížil se tak výhled budoucího prodeje produktů Huawei Technologies Co Ltd.

Huawei (), plným názvem Huawei Technologies Co. Ltd., je čínská nadnárodní telekomunikační a hardwarová společnost, dodavatel informačních a komunikačních řešení, se sídlem v Šen-čenu. Podle obratu byl roku 2010 největší čínskou a druhou největší světovou společností (za společností Ericsson) vyrábějící telekomunikační zařízení, a v roce 2012 se stal jedničkou. Během roku 2014 se dostal z pátého na třetí místo v prodeji chytrých telefonů (prodal jich 75 milionů). V roce 2015 prodal přes 100 milionů chytrých telefonů, čímž se stal jedničkou v Číně a celosvětově se řadí v roce 2018 za jihokorejským koncernem Samsung na druhou pozici.

华为技术有限公司是中国一家提供通讯装置以及销售包括智能手机在内的消费电子产品的跨国高科技公司,总部位于广东深圳坂田基地。


Životopis.

Mládí.

Narodil se v Denveru ve státě Colorado jako syn Sharon Parkerové, pojišťovací makléřky a Randyho Parkera, geologa. I zde, ve jménech jeho rodičů a navíc i starší sestry, lze nálézt spojitost se seriálovou postavou Parkerova alter ega Stana Marshe. V Denveru i vyrůstal a navštěvoval zde Berklee College of Music, odkud později přestoupil na University of Colorado, kde se specializoval na hudbu. Nicméně univerzitu nedokončil. A to i přesto, že mu byl nabídnut čestný titul. Ten však odmítl a řekl, že by přijal pouze "pokud to bylo za astrofyziku."

Kariéra.

V roce 1992 vznikl "Ježíš vs. Frosty", kde se poprvé objevily i pozdější hvězdy seriálu "South Park", čtyři kluci Stan Marsh, Kyle Broflovski, Kenny McKormick a Eric Cartman. Tento počin vznikl ještě v době jeho studií na univerzitě, kde si ho všiml výkonný manažer televizní stanice Fox, Brian Graden. Ten mu a Stoneovi po zhlédnutí "Cannibal! The Musical" nabídl vytvořit podobnou show s názvem "Time Warped", ale s podmínkou, že bude každý týden vycházet nový díl. Po dvou úvodních dílech byl však seriál zrušen.  Poptávka po jejich tvorbě však neutichla a tak vznikly dva nové nápady. Jednak pokračování "Ježíš vs. Frosty", krátký film nazvaný "Ježíš vs. Santa", a také show o postavě pana Hankeyho, která se později objevila přímo v "South Parku". Nakonec se autoři rozhodli pro "South Park" a nakonec se show objevila i na obrazovkách televizního programu Comedy Central. Na konci roku 2009 měl "South Park" 13 sérií a v rámci smlouvy budou vznikat nové díly minimálně do roku 2011.  V roce 1997 vytvořil s Matte Stonem velice kontroverzní film "Orgasmo" a během vydávání druhé série "South Parku" si i zahráli ve filmu "BASEketball". Velmi důležitým rokem pro "South Park" se stal rok 1999, kdy byl uveden celovečerní film "", který si svou neotřelostí a invenčním humorem okamžitě získal spoustu fanoušků. Byl nominován na Oscara.  Hlasy v South Parku: Eric Cartman, Stan Marsh, Randy Marsh, Grampa Marsh, Clyde Donovan, Pan Garrison, Ned Gerblansky, Dr. Alphonse Mephisto a Kevin, Pan Hankey, Santa Claus, Bůh, Mr. Mackey, Stephen Stotch, Důstojník Barbrady, Paní Choksondik (2000-2002), Timmy, Tuong Lu Kim, Phillip, Ďábel, Paklíč.

Trey Parker, rodným jménem Randolph Severn Parker III, (* 19. října 1969,Denver, Colorado, USA) je americký animátor, scenárista, režisér, producent, hudebník a herec, spoluautor televizního seriálu South Park, který vytvořil se svým kolegou a nejlepším přítelem Mattem Stonem.

伦道夫·赛文·"特雷"·帕克三世(英语:Randolph Severn "Trey" Parker III,1969年-10月19日)是一位美国动画师、编剧、电影导演、配音演员、演员以及奥斯卡金像奖提名的作词家。他最为著名的作品是与马特·斯通一起创作的的系列动画片《南方公园》。


Životopis.

Dětství.

Narodil se a vyrůstal v Seattlu. Jeho rodiči byli lékárník irského původu Ed Boyle a účetní židovského původu Karen Cornell. Měl pět sourozenců: starší bratři Peter a Patrick, a mladší sestry Katy, Suzy a Maggie. Peter, Katy a Suzy hráli ve skupině Inflatable Soule. Peter je frontman newyorské rockové skupiny Black Market Radio. Katy vystupuje jako zpěvačka kapely Seattle Happy Hour Hero.  Už od dětství měl Cornell vřelý vztah k hudbě. V devíti letech začal poslouchat Beatles poté, co našel velkou sbírku nahrávek Beatles v suterénu sousedova domu. Nejprve bral hodiny klavíru, pak začal hrát na bicí. V pubertě experimentoval s drogami a kradl. Roku 1978 se jeho rodiče rozvedli, o rok později odešel ze střední školy. Jednak kvůli problémům s autoritami a jednak protože chtěl pomáhat své matce. Pracoval v rybím velkoobchodě a byl šéfkuchařem v restauraci.  Na začátku roku 1980 se stal členem skupiny The Shemps, v níž vystupoval baskytarista Hiro Yamamoto. Po jeho odchodu se ke skupině přidal kytarista Kim Thayil jako nový basák.

Dospělost.

Roku 1984 byla, po rozpadu The Shemps založilo trio skupinu Soundgarden. Cornell původně hrál na bicí a zpíval. V roce 1985 se ke skupině přidal Scott Sundquist jako bubeník, aby se tak Cornell plně soustředil na zpěv. V roce 1986 byl Sundquist nahrazen Mattem Cameronem.  První album skupiny Ultramega OK vyšlo roku 1988, následující rok vyšlo album Louder Than Love. Krátce poté odešel ze skupiny Yamamoto, nahrazen Jasonem Evermanem, respektive Ben Shepherd. Roku 1991 vydala skupina album Badmotorfinger, která ji, v době prvních úspěchů seattleské hudební scény, zpopularizovala. Roku 1997 se kapela po trvajících problémech rozpadla.  V roce 1999 vydal Cornell první sólové album Euphoria Morning, které bylo komerčně neúspěšné. Roku 2001 založil se členy skupiny Rage Against the Machine superskupinu Audioslave. Vydal s nimi tři studiová alba, než se skupina roku 2007 rozpadla. Rok předtím složil a nazpíval píseň "You Know My Name", ústřední píseň pro film Casino Royale. Skladba nebyla vydána na soundtracku k filmu, ale zvlášť jako singl.  V lednu 2010 ohlásil návrat Soundgarden. Toho roku vydala kapela výběrové album Telephantasm. V létě 2012 vydala singl "Live to Rise" k soundtracku pro film Avengers, v listopadu téhož roku vydala album King Animal.  Byl ženatý se Susan Silverovou, manažerkou Soundgarden a Alice in Chains. Má s ní dceru Lillian Jean. Pár se v roce 2004 rozvedl. V prosinci 2008 ohlásil, že opět získal zpět svou sbírku 15 kytar, o kterou se se Suzan po čtyři roky soudil.  Byl ženatý s publicistkou Vicky Karayiannis. Mají dceru Toni a syna Christophera Nicholase.

Úmrtí.

Dne 18. května 2017 byl nalezen mrtev krátce poté, co odehrál koncert v Detroitu. Cornellova manželka Vicky Karayiannis, která popírala, že by měl v poslední době deprese či sebevražedné sklony, se mu nemohla dovolat, poprosila tedy jeho blízkého přítele, aby ho šel zkontrolovat na hotelový pokoj komplexu MGM Grand Detroit. Po vyražení dveří následně našel nehybné Cornellovo tělo na podlaze v koupelně. Přivolaní záchranáři už jen mohli konstatovat smrt a mrtvé tělo následně převezli na patologii. Příčinou smrti byla sebevražda oběšením.  Záběry z koncertu z Detroitu se okamžitě po zveřejnění zpráv o Cornellově smrti objevily na YouTube. Poslední skladbou na jejich setlistu byla „Slaves & Bulldozers“, jejíž živou verzi skupina již několik let obzvláštňuje tím, že do ní přidává část z gospelové balady „In My Time Of Dying“, kterou kdysi slavně předělali Led Zeppelin. V textu zmíněné písně se mimo jiné zpívá: "„In my time of dying, I want nobody to mourn. All I want for you to do is take my body home. Well, well, well, so I can die easy.“", což volně přeloženo znamená: "„V době mého skonu nechci, aby nikdo truchlil. Chci po tobě pouze to, abys odnesl mé tělo domů. Takže, takže, takže, budu moct umřít s lehkostí.“"  Dne 23. května bylo jeho tělo zpopelněno. Pohřeb se odehrál 26. května na Hollywood Forever Cemetery v Los Angeles. Mezi smutečními hosty byli například zbylí členové Soundgarden, dále Tom Morello, James Hetfield, Lars Ulrich, Dave Grohl, Brad Pitt, Christian Bale, James Franco, Pharrell Williams, Mike Bordin nebo Dave Navarro. Mezi hosty byl i jeho blízký přítel, zpěvák Chester Bennington z Linkin Park, který později spáchal sebevraždu stejným způsobem 20. července téhož roku, což je den, kdy se narodil Cornell.

Chris Cornell, rodným jménem Christopher John Boyle (20. července 1964 Seattle – 18. května 2017 Detroit) byl americký rockový zpěvák a hudebník, zpěvák skupiny Soundgarden (1984–1997, 2010–2017). Působil i ve skupině Audioslave (2001–2007), ale je významný i svou samostatnou tvorbou. Byl znám také pro svůj hlasový rozsah čítající 4 oktávy.

克里斯·康奈尔(Chris Cornell,1964年-7月20日-2017年-5月17日)是一位出身于美国西雅图的歌手、吉他手、作曲家。他的音域可达四个八度。2017年5月17日,康奈尔在声音花园的演出后被发现死在酒店浴缸里。警方宣布其死因为上吊自杀。


Termín.

Termín wampum je odvozen ze indiánského slova Algonkinů. Znamená „bílé provázky“ a označuje šňurky, kterými se vázaly korálky a olivky.

Výroba a využití.

Pás o třech až pěti -většinou spojených- šňůrách tvořily navlečené bílé korálky, roubíkovité olivky nebo válečky o délce 6 až 15 milimetrů, broušené a vrtané z perleťové ulity mlže surmovky, z purpurových nebo fialových korálků zhotovených ze zaděnek. Šperk držel pohromadě několika osnovními šňůrami z kůže, provázanými útky z rostlinných vláken. Korálky se musely před navlékáním provrtat. Jejich výroba prudce vzrostla, když jim Evropané začali vozit kovové vrtáky.  Wampumy používali severoameričtí Indiáni jako náhrdelníky, nákrčníky a čapky a jejich vzory byly symbolické. Nosili je muži i ženy. Většinou se dochovaly ty, které měly podobu pásů, užívaných jako mnemotechnická pomůcka při společenských obřadech mezi kmeny nebo při diplomatických - politických jednáních s bílými přistěhovalci nebo s Evropany. Stovky jich byly zhotoveny k záznamům o vyjednávání při příchodu evropských osadníků.

Geografie.

Wampum byl rozšířený od Long Islandu (později město New York) přes pobřeží Connecticutu, Rhode Island, a zhotovoval se zejména v Shinnecocku, Pequotu und Narragansetu. Když místní materiál došel, vozily se ulity mlžů obchodními cestami až z Nového Skotska.

Historie.

Zavedení zvyku bylo dávného původu, spojované někdy s Hiawathou, jedním ze zakladatelů Irokézské Ligy, aktivním kolem roku 1570. U zrodu Irokézské Ligy, k němuž došlo patrně kolem poloviny 16. století, stáli Onondagové, usídlení nejblíže středu území pěti irokézských kmenů a stali se správci dokumentu Ligy. Jejich wampuny měly podobu dlouhých šerp, závěsů nebo opasků. Zdá se pravděpodobné, že původně se zhotovovaly z rozřezaných dikobrazích ostnů. Je zajímavé, že jméno hiawatha se někdy překládá jako „hledač wampumů“.

Symbolika.

Opasky sloužily jako záruka dohod mezi Irokézy a ostatními indiánskými kmeny, později i mezi Irokézy a Evropany. Odžibvejský náčelník Kahkawaquonaby („Posvátná Pera“) popsal, jak byl jeden pás použitý při jednání mezi Ligou a Odžibveji.  Stařešinové pro přesnost symbolického výkladu šerp čas od času svolávali strážce těchto šerp, opakovaně jim vysvětliovali, co korálkové ozdoby znamenají. Ve zvláště složitých a důležitých případech byli jednotliví strážci vyzýváni k zapamatování jen části záznamu a tak se zajišťovalo, aby se na žádnou významnou část nezapomnělo. Tak byl archív irokézských ústních zpráv posilován mnemotechnickými prostředky a umožňoval lidem, aby prostřednictvím vybraných a důvěryhodných správců přinášel do jejich každodenního života stabilitu, smysl a právo.  Irokézky se označovaly slovem "kari hwa", „věrohodný doklad“ nebo "gaweena" s významem „hlas, slovo nebo potvrzení“. Wampumové opasky sehrály ústřední roli v procesu vlády sofistikované sociální a politické organizace Irokézů. Korálkům byla přisuzována velká mystická síla, která přecházela na jednání a schválení koncilu Ligy, a proto zaručovaly úctu mluvčímu, velkou autoritu jeho úřadu a za určitých podmínek se užívaly ke zmírnění žalu.

Wampun byl etnický symbolický šperk z organických materiálů, zhotovovaný některými kmeny severoamerických Indiánů, hlavně Irokézy, v 16.–19. století. U negramotných Indiánů plnil také roli smlouvy. Byl rozšířený od oblíbený také po určitou dobu u přistěhovalců a nakonec i u Evropanů.

贝壳串珠(Wampum)是北美洲东部林地印第安人所使用的一种类似货币的物件。“Wampum”一词本意就是“白色贝壳珠子”,由沟螺的壳轴制成。而类似的“Sewant”、“Zeewant”或“suckauhock”则是由蚌蛎或其他牡蛎的壳制成的。


Zápletka.

Earl J. Hickey, obyvatel fiktivního Camden County, je drobný zlodějíček s pochybnou minulostí. Když vyhraje v loterii 100 000 dolarů, srazí ho auto a výherní tiket odlétne. Následně v nemocnici uvidí pořad Poslední výzva s Carsonem Dalym, kde se dozví o karmě a rozhodne se změnit svůj život. Sepíše si seznam všech špatných věcí, kterých se v životě dopustil, a rozhodne se je odčinit, věří, že to je jediná cesta, jak získat pozitivní karmu. Poté, co udělá první dobrý skutek, jeho výherní tiket se k němu vrátí. Earl to chápe jako znamení a za pomoci svých nově nabytých peněz a přihlouplého bratra Randyho se rozhodne postupně škrtat věci ze seznamu.

Výroba.

Koncept.

Tvůrce a hlavní scenárista seriálu Greg Garcia napsal pilotní díl během práce na sitcomu "Ano, drahoušku". Seriál nabídl 20th Century Fox a ta jej pak začala natáčet pro NBC. Do hlavní role byl obsazen Jason Lee. Ten se nejdříve nezajímal o práci pro televizi a dvakrát roli odmítl, než si přečetl scénář k pilotnímu dílu, který se mu líbil, a tak po dohodě s Gregem Garciou přistoupil na svou první hlavní roli pro televizi.

Lokace.

"Jmenuju se Earl" se odehrává ve fiktivním Camden County. V seriálu se také říká, že oblasti se říkalo jménem „Central“ během americké občanské války, protože nepodporovala ani Unii ani Konfederaci. Darnell k tomu poznamenává, že Central existovalo pouze 15 minut 10. března 1861, než jeho občany zmasakrovali Seveřané s Jižany.  V jedné epizodě je vidět na displeji telefonní číslo Earlova advokáta, které má předvolbu Connecticutu. Skutečné venkovní záběry byly natáčeny v Lake Balboa v Kalifornii.

Zrušení.

NBC seriál ukončila v květnu 2009, ačkoli čtvrtá řada končila nápisem „pokračování příště“. Výrobce seriálu 20th Century Fox Television pak nabízela pokračování stanicím Fox, ABC, TBS a TNT, ale ty to odmítly, protože by nebyly schopné splnit podmínky, aniž by „vážně narušily uměleckou integritu pořadu“.

Jmenuju se Earl (v anglickém originále My Name is Earl) je americký komediální seriál, který vytvořil americký producent Greg Garcia ve spolupráci s 20th Century Fox. Seriál byl vysílán od 20. září 2005 do 14. května 2009 na NBC. V Česku tento seriál vysílala Prima Cool.

《愚人善事》(英语:My Name Is Earl)是一部美国电视喜剧,制片人为格雷格·格拉西亚(Greg Garcia)。该剧于2005年9月20日至2009年5月14日于全国广播公司(NBC)播出,制作公司为二十世纪福克斯电视部(20th Century Fox Television)。


Kraftova nerovnost.

Matematicky lze Kraftovu nerovnost formulovat takto: Uvažujme formula_1-znakový prefixový kód kódující formula_2 různých zpráv pomocí kódových slov délek formula_3. Pak musí být splněna nerovnost  Naopak, pokud přirozená čísla formula_3 splňují výše uvedenou nerovnost, tak existuje prefixový kód s formula_1 znaky a délkami kódových slov formula_3.  "Pozn": Číslo formula_1 tedy představuje počet znaků, pomocí nichž kódujeme zprávy přicházející ze zdroje, pro binární kód je formula_9, což odpovídá znakům 0 a 1. Po zakódování takovýmto kódem tedy z dané zprávy dostaneme posloupnost nul a jedniček. Pro ternární kódy máme formula_10 (tj. znaky 0, 1, 2) atd. Hodnota formula_2 udává, kolik různých zpráv chceme být schopni pomocí našeho kódu zakódovat. Čísla formula_3 pak označují délky jednotlivých kódových slov, tzn. máme-li danou formula_13-tou zprávu, tak formula_14 udává počet znaků v posloupnosti použité pro zakódování této zprávy, např. pro formula_15-tou zprávu, jejíž kódové slovo je 00101 je formula_16.

Příklad.

Uvažujme binární prefixový kód pro kódování cifer 0,1,2,...,9 vhodný pro zprávy, kde se často vyskytují znaky 0, 1 a řídce znaky 8, 9. (Máme tedy formula_9 a formula_18.) Nápad: pro 0 a 1 zvolíme kódové slovo délky 2, pro číslice 2 až 7 zvolíme kódové slovo délky 3 pro 8 a 9 zvolíme kódové slovo délky 4. Potom by převodní tabulka vypadala takto:  Kombinace 1xx musí začínat jedničkou, aby byl kód prefixový, ale neposkytuje dost kombinací pro šest čísel. Kraftova nerovnost to předem říká ve výpočtu:  Naproti tomu kód  prefixový je neboť:

Důkaz.

Zde uvedený důkaz byl převzat ze skript I. Vajdy. Nejprve bez újmy na obecnosti předpokládejme, že formula_21 a uvažujme formula_22-ární stromový graf, tj. z každého vrcholu grafu vychází krom vstupního právě formula_22 dalších vrcholů-potomků. Na počátku tedy máme kořenový vrchol, z něhož vychází formula_22 větví, z nichž se pak každá dělí na dalších formula_22 větví, tj. celkem na formula_26 větví. Z tohoto je vidět, že na formula_15-té úrovni stromu se nachází formula_28 vrcholů, kde kořenu odpovídá nultá úroveň. Pokud má tedy strom celkem formula_2 úrovní, tak na této poslední úrovni se nachází formula_30 vrcholů.  Tento stromový graf popisuje všechny možné kombinace znaků našeho kódu délky formula_2. Tj. pokud bychom měli binární kód kódující tři zprávy, tak by mu odpovídal binární strom o třech úrovních. Pokud by v binárním stromě vrchol pro nulu ležel nalevo od předchůdce a jednička napravo od něj, tak zprávu 001 bychom mohli vyjádřit jako cestu stromem z kořene do levého vrcholu (první nula), z něj do dalšího levého vrcholu (druhá nula) a z něj nakonec do pravého vrcholu (jednička na konci).  Uvažujme nyní konkrétní vrchol na formula_32-té úrovni, kde formula_32 je pevně zvolené číslo mezi nulou a formula_2. Když budeme chápat tento vrchol jako kořen nového formula_22-árního stromu (tj. podstromu původně uvažovaného stromu o celkem formula_2 úrovních), tak tento strom bude mít celkem formula_37 úrovní a na své poslední úrovni bude mít formula_38 vrcholů.  Nejprve dokážeme implikaci zleva, tj. máme prefixový kód a chceme ukázat, že musí platit Kraftova nerovnost.  Mějme tedy formula_22-ární strom o formula_2 úrovních a podívejme se na formula_41-tou úroveň. Zde vezměme jeden vrchol a odřízněme větve z něj vycházející. Podíváme-li se nyní na poslední, tj. formula_2-tou úroveň, stromu, tak tam ubylo formula_43 vrcholů spojených s výše vybraným vrcholem. Na úrovni formula_41 nám teď zbývá formula_45 vrcholů, z nichž vedou větve. Vyjděme z některého z nich, dojděme na úroveň formula_46 a aplikujme postup obdobný tomu výše. Takto pokračujme až na formula_2-tou úroveň. Zde by se mohlo namítnout, že odřezáváním nemáme zajištěno, že nějaký vrchol na této úrovni vůbec zůstane. Jenomže my jsme uvažovali prefixový kód, tzn. pokud mám na formula_14-té úrovni vrchol, tj. mám kódové slovo délky formula_14, tak už neexistují kódová slova, která by měla toto slovo jako prefix. Neboli mám-li na úrovni formula_14 vrchol odpovídající danému kódovému slovu a odříznu všechny z něj vycházející vrcholy, tak žádný z těchto odříznutých vrcholů neodpovídá kódovému slovu. Protože nyní předpokládáme, že existuje kódové slovo délky formula_51, tak nutně musí existovat vrchol stromu na úrovni formula_51.  Zapišme nyní, co odřezávání znamená pro počet vrcholů na poslední, tj. formula_2-té, úrovni stromového grafu. Pro každé formula_54 jsme odřezáním přišli o formula_55 vrcholů ležících na formula_2-té úrovni. Protože odřezaných vrcholů na této úrovni nemůže být víc než celkový počet vrcholů na této úrovni, který je roven formula_30, dostáváme nerovnost  Když tuto nerovnost vydělíme její pravou stranou obdržíme Kraftovu nerovnost.  Dokážeme nyní opačnou implikaci, tj. máme přirozená čísla formula_21 a formula_22 splňující Kraftovu nerovnost. Z výše popsaného postupu je zřejmé, že existuje stromový graf o formula_22 úrovních takový, že na formula_14-té úrovni (pro každé formula_63) se bude nacházet vrchol, z něhož už žádné vrcholy vycházet nebudou. Těmto vrcholům můžeme přiřadit kódové slovo (vezmu cestu od kořene k tomuto vrcholu a podle toho, kterou větví jsem v formula_15-tém kroku procházel, tak na formula_15 pozici ve slově napíšu jeden ze znaků 0, 1 až D). Takto zkonstruovaný kód je zřejmě prefixový.

Zobecnění Kraftovy nerovnosti.

Kraftovu nerovnost lze vyslovit nejen pro konečný počet zpráv, ale i pro spočetnou množinu zpráv. Tvrzení výše lze proto formulovat i pro formula_66. Neboli: Pro délky formula_67 spočetně mnoha kódových slov přináležejících prefixovému formula_1-znakovému kódu platí  Naopak, splňují-li přirozená čísla tuto nerovnost, tak existuje prefixový formula_1-znakový kód s těmito délkami slov.  "Pozn": Další zobecnění (pro jednoznačně dekódovatelné kódy) pak představuje "McMillanova věta" (viz níže).

Důkaz zobecněného tvrzení.

Zde uvedený důkaz lze použít i pro tvrzení s formula_71 konečným, můžeme ho tedy chápat jako alternativu k výše uvedenému důkazu. I tento důkaz byl převzat ze skript.  Dokažme nejdříve implikaci zleva, tj. máme slova délek formula_72 a chceme odvodit Kraftovu nerovnost. Mějme formula_15-té kódové slovo, to má délku formula_14. Můžeme ho tedy vyjádřit jako posloupnost znaků formula_75. Každý znak formula_76 nabývá hodnot formula_77 až formula_78 a dané kódové slovo můžeme tedy chápat jako číslo v formula_1-znakové číselné soustavě. Konkrétně, lze ho chápat jako desetinný rozvoj čísla nacházejícího se mezi 0 a 1 následujícím způsobem  Neboť nyní předpokládáme, že náš kód je prefixový, je zobrazení, které kódovému slovu přiřazuje číslo z intervalu [0,1] výše uvedeným způsobem, prosté. Není těžké si rozmyslet, že prefixovost kódu zaručuje následující vlastnost: jestliže formula_81-té slovo je délky formula_82 splňující formula_83, tak jemu odpovídající číslo neleží v intervalu  Pro názornost na chvíli uvažujme konkrétní příklad, kdy je formula_85, tj. formula_86. Patří do něj třeba čísla 0,5361 nebo 0,5369, neleží v něm ale čísla 0,536 a 0,537 (jedná se o otevřený interval). Z tohoto příkladu je patrné, že kdyby v intervalu formula_87 leželo formula_81-té slovo, tak by muselo mít prvních formula_14 znaků shodných s formula_15-tým slovem, což je spor s prefixovostí kódu, kterou jsme předpokládali.  Máme tedy každému kódovému slovu jednoznačně přiřazen interval délky formula_91, který je disjunktní s kterýmkoli jiným intervalem odpovídajím odlišnému slovu. Navíc všechny tyto intervaly leží v intervalu [0,1] a to musí platit i pro jejich sjednocení. Protože jsou všechny intervaly navzájem disjunktní je míra jejich sjednocení rovna součtu jejich délek. Míra sjednocení je navíc seshora omezena délkou intervalu [0,1], tzn. jedničkou. Zapíšeme-li tento argument pomocí matematických symbolů, dostáváme okamžitě zobecněnou Kraftovu nerovnost.  Dokažme nyní druhou implikaci. Máme tedy přirozená čísla formula_72 splňující danou nerovnost a chceme najít prefixový kód, jehož kódová slova budou mít délky formula_72. Označme si formula_94 a vyberme z něj libovolné číslo formula_95. Prvních formula_41 znaků tohoto čísla (v daném pořadí) interpretujeme jako kódové slovo našeho kódu. Sestrojíme nyní množinu formula_97, kde formula_98 je interval definovaný výše v první polovině důkazu. Analogický postup neustále opakujeme, čímž dostaneme posloupnost intervalů formula_99, kde formula_100. Z Kraftovy nerovnosti plyne, že formula_101 nebude nikdy prázdná a fakt, že intervaly formula_99 jsou disjunktní, zajišťuje, že námi vytvářená slova odpovídají prefixovému kódu.

McMillanova věta.

McMillanova věta je tvrzení z oblasti teorie informace, které dává do vztahu délky kódových slov jednoznačně dekódovatelných kódů. Jedná se o zobecnění Kraftovy nerovnosti, která je primárně dokázána pro prefixové kódy (ty tvoří podmnožinu množiny jednoznačně dekódovatelných kódů). Větu lze vyslovit v následujícím znění:  Délky slov formula_103 libovolného jednoznačně dekódovatelného formula_1-znakového kódu splňují nerovnost  "Pozn": Číslo formula_1 tedy představuje počet znaků, pomocí nichž kódujeme zprávy přicházející ze zdroje, pro binární kód je formula_107, což odpovídá znakům 0 a 1. Po zakódování takovýmto kódem tedy z dané zprávy dostaneme posloupnost nul a jedniček. Pro ternární kódy máme formula_108 (tj. znaky 0, 1, 2) atd. Čísla formula_67 pak označují délky jednotlivých kódových slov. To znamená, máme-li danou formula_13-tou zprávu, tak formula_103 udává počet znaků v posloupnosti použité pro zakódování této zprávy, např. pro formula_13-tou zprávu, jejíž kódové slovo je 00101, je formula_113.

Důkaz McMillanovy věty.

Následující důkaz je též převzat ze skript I. Vajdy. Důkaz provedeme ve dvou krocích, nejprve dokážeme nerovnost pro jednoznačně dekódovatelné kódy s konečným počtem kódových slov. Poté zobecníme toto prozatímní tvrzení i na kódy s nespočetně mnoha slovy.  Ukažme nejprve, že když formula_114 jsou délky slov jednoznačně dekódovatelného kódu formula_115 konečného zdroje formula_116, tak platí  Nechť formula_118 je rozšíření kódu formula_119 a formula_120 je jistá zpráva. Pak délky formula_114 slov formula_122 (obraz zprávy formula_123 při kódování formula_124) splňují podmínku  Z toho plyne  kde formula_127 a symbol formula_128 udává počet zpráv formula_129 zakódovaných do slov délky formula_130. Protože je kód jednoznačně dekódovatelný, nejvýše jedno formula_129 se zobrazí do slova délky formula_130 a proto formula_133. Tedy  Odsud dostáváme  Neboť můžeme formula_136 volit libovolně, dokázali jsme tak tvrzení pro konečné zdroje.  Důkaz dokončíme tak, že si uvědomíme, že podmnožina kterýchkoli formula_137 slov jednoznačně dekódovatelného kódu představuje jednoznačně dekódovatelný kód. Na něj můžeme použít tvrzení dokázané v první části tohoto důkazu, čímž dostaneme  Stačí už tedy jen vzít limitu pro formula_139 a zobecněné tvrzení pro spočetně mnoho kódových slov je dokázáno.

Kraftova nerovnost je věta užívaná v teorii kódování. Udává omezení na délky kódových slov, které musí splňovat daný kód, aby mohl být kódem prefixovým. Zobecnění Kraftovy nerovnosti pro libovolný jednoznačně dekódovatelný kód se pak nazývá McMillanova věta.

在编码理论,克拉夫特不等式给出了一个码字长度集合存在唯一可解编码/单义可译码(uniquely decodable code)的必要条件。因为这个不等式在前缀码和树上面应用很多,所以在计算机科学和信息学中很常用。


Historie.

Vývoj parlamentu.

"Ústavodárné shromáždění Lidové republiky Slovinsko" (), které bylo nejvyšším orgánem státní moci ve Slovinsku, se poprvé sešlo 18. listopadu 1946 a jeho hlavním úkolem byla příprava republikové ústavy.  Po přijetí ústavy – 16. ledna 1947 – bylo Ústavodárné shromáždění přeměněno na "Lidové shromáždění LRS" (). Do roku 1953 bylo shromáždění jednokomorové. Účinností ústavního zákona č. 3/53 UL LRS 12. února 1953 se stalo shromáždění dvoukomorovým – jeho komory byly "Republiková rada" () a "Rada výrobců" (). Do Republikové rady byli členové voleni v obcích a městech na základě rovného, všeobecného a přímého hlasování. Do Rady výrobců byli voleni poslanci, kteří pracovali v oblasti výroby, dopravy a obchodu.  Obě komory byly rovnoprávné zejména při rozhodování ve věcech změny ústavy, společenského plánu, přijímaní právních předpisů v oblasti hospodářství, práce a sociálního zabezpečení, prodloužení mandátu a poslaneckých náhrad. Komory zasedaly samostatně s výjimkou případů, kdy rozhodovaly ve věcech volby předsedy a členů vlády (výkonného výboru) a soudců Nejvyššího soudu nebo o změně ústavy. Obě komory zřizovaly své výbory a mohly interpelovat výkonný výbor.  9. dubna 1963 bylo Lidové shromáždění Lidové republiky Slovinsko přejmenováno na "Shromáždění Socialistické republiky Slovinsko" () a mělo pět komor: "Republikovou radu" () jako radu delegátu občanů obcí, "Hospodářskou radu" (), "Osvětově-kulturní radu" (), "Sociálně-zdravotnickou radu" () a "Organizačně-politickou radu" () jako radu delegátů pracovních organizací.  Shromáždění SRS mohlo mimo jiné rozhodovat o změně ústavy, hranic, mohlo přijímat právní předpisy a vyhlašovat referendum, určovat směr slovinské politiky, rozhodovat ve věcech společenského plánu, volit své funkcionáře, volit předsedu a členy výkonného výboru (vlády), předsedu a soudce Ústavního soudu, Nejvyššího soudu či rozhodovat o otázkách obecného zájmu.  Revize ústavy v roce 1974 definovala Skupščinu SRS jako nejvyšší orgán v otázkách práv a povinností republiky. Od roku 1974 do účinnosti ústavy z roku 1991 měl slovinský parlament tři komory: "Sociálně-politickou komoru" (), do které se volilo klasickým způsobem, "Komoru občin" (), která reprezentovala územní členění Slovinska, a "Komoru odborů" (nebo též Komora sdružené práce; ), do které nepřímo volili příslušníci odborů a různých profesních svazů.  V letech 1988 až 1990 přijala Skupščina (ještě ovládaná komunisty) sérii ústavních dodatků, které mimo jiné posilovaly postavení republiky uvnitř federace, rušily vedoucí úlohu strany a legalizovaly další politické subjekty. Ideologický odklon od zásad, na nichž stála avnojská Jugoslávie, symbolizovalo vypuštění adjektiva socialistická z názvu republiky 7. března 1990. V dubnu 1990 proběhly podle původních volebních předpisů první svobodné volby po druhé světové válce: do Sociálně-politické komory všeobecné a přímé, do Komory odborů a Komory občin se volilo na základě delegačního principu nepřímo. S účinností od 23. června 1990 bylo shromáždění přejmenováno na "Shromáždění Republiky Slovinsko" (). Na podzim 1990 byl přijat zákon o referendu. První referendum proběhlo 23. prosince 1990 a rozhodovalo se v něm o dalším setrvání Slovinska v Jugoslávii. Pro samostatnost se vyjádřilo 88,2 % voličů při 92 % volební účasti.  25. června 1991 vystoupila Republika Slovinsko ze Socialistické federativní republiky Jugoslávie, když Skupščina na společném zasedání všech tří komor přijala Deklaraci o nezávislosti, ústavní zákon o samostatnosti a nezávislosti Republiky Slovinsko a několik dalších ústavních dodatků. Z důvodu obav ze zákroku federálních orgánů byl akt vyhlášení nezávislosti uskutečněn již o den dříve, než se původně plánovalo. 2. října 1991 potvrdilo společné zasedání všech komor Skupščiny úmysl nabýt nezávislost okamžitě, jakmile uplyne tříměsíční moratorium smluvené Brionskou deklarací. Moratorium vypršelo 8. října 1991, kdy Slovinsko definitivně získalo svou nezávislost na Jugoslávii.  23. prosince 1991 přijala slovinská Skupščina novou ústavu a volbami do Státního shromáždění 6. prosince 1992 zanikla. V současnosti existuje "Státní shromáždění" () a "Státní rada" (), které jsou systematicky oddělené.

Parlament v současném Slovinsku.

Tříkomorovou Skupščinu vystřídal jednokomorový parlament s prvky dvoukomorového systému, kde vedle Státního shromáždění existuje nepravá horní komora – Státní rada. Slovinský ústavní systém však často bývá nevhodně bez dalšího označován za dvoukomorový. Slovinská ústava nevytváří konstrukci parlamentu, ale hovoří samostatně o Státním shromáždění a Státní radě a o parlamentu jako takovém hovoří jen v nadpisu článku 93 (Parlamentní vyšetřování). Oba subjekty jsou důsledně označovány jako státní.

Státní shromáždění.

"Státní shromáždění" (nebo též Státní sbor či Státní sněmovna) je voleno na čtyřleté období a je dle ústavy centrem politické moci ve Slovinsku. Státní shromáždění má devadesát členů, z nichž osmdesát osm kandiduje individuálně v 88 nominačních jednotkách a zbývající dva zastupují národnostní menšiny (Italy a Maďary). Shromáždění bylo ustaveno v roce 1992. Státní shromáždění fakticky nastoupilo do pozice, kterou dříve zastávala Sociálně-politická komora. Volby do Státního shromáždění se konaly v letech 1992, 1996, 2000, 2004 a 2008.  První volby do Státního shromáždění se konaly v roce 1992 a uspělo v nich osm stran, celkově propadlo 17,69 % hlasů, což bylo zatím nejvíce. Vítězství si připsala Liberálnědemokratické strana (LDS; po r. 1994 Liberální demokracie Slovinska) Janeze Drnovšeka, který sestavil i vládu. Volby znamenaly prohru stran bývalé koalice DEMOS. Předsedou Státního shromáždění se stal nejprve Herman Rigelnik (LDS), po něm Jožef Školč (LDS). Kromě liberálů (22 křesel) se do Státního shromáždění dostali Slovinští křesťanští demokraté (SKD; 15 křesel), Sjednocená kandidátka (ZL; 14 křesel), Slovinská národní strana (SNS; 12 křesel), Slovinská lidová strana (SLS; 10 křesel), Demokratická strana (DS; 6 křesel), Zelení Slovinska (ZS; 5 křesel) a Sociálnědemokratická strana Slovinska (SDSS; 4 křesla). Ve shromáždění zasedali ještě dva poslanci národnostních menšin. Koalice byla tvořena LDS, SKD, ZL a SDS. Koalici v dubnu 1994 opustila SDSS a od ledna 1996 byla koalice menšinovou, když ji opustila i ZL. Státní shromáždění v tomto volebním období přijalo 575 zákonů.  Volby v roce 1996 skončily patem, pravice i levice (podpořená zástupci menšin) měly shodně po 45 křeslech. Liberální demokracie Slovinska (LDS) měla 25 poslanců, SLS 19, SDSS 16, SKD 10, Sjednocená kandidátka sociálních demokratů (ZLSD) 9, Demokratická strana důchodců Slovinska (DeSUS) 5 a SNS 4 křesla. V hlasování o důvěře 9. ledna 1997 ale Drnovšek získal většinu 46 hlasů, když pro něj hlasoval i Ciril Pucko, který den předtím opustil klub SKD. V nové situaci se SLS rozhodla vstoupit do koalice. Institut konstruktivní nedůvěry fakticky neumožňoval odvolání Drnovšeka, který v tomto volebním období vytvořil odlišnou vládní a parlamentní koalici, když ve vládě seděli ministři za jiné politické subjekty (LDS, SLS, DeSUS) než ty, které ve Státním shromáždění schvalovaly klíčové zákony (LDS, ZLSD, DeSUS, SNS, menšinoví poslanci). Předsedou Státního shromáždění byl ve druhém volebním období Janez Podobnik (SLS). V dubnu 2000 se spojila SLS s SKD a ministři za SLS opustili Drnovšekovu vládu. Drnovšek, který neměl povinnost po odchodu ministrů znovu žádat o důvěru, plánoval doplnit vládu zástupci své LDS a přitom spoléhal na svou parlamentní většinu i oporu v prezidentu Kučanovi. Drnovšekovi rivalové se rozhodli najít svého kandidáta a Drnovšekovi vyjádřit konstruktivní nedůvěru – nabídku nejprve odmítl guvernér Národní banky France Arhar, nakonec byl vybrán ekonom Andrej Bajuk. Když první dvě kola hlasování v dubnu 2000 o důvěře Bajukovi skončila pro pravici neúspěchem, obrátila se jejich pozornost k zástupcům národnostních menšin (přívrženci Drnovšeka), které obvinili ze záměrné destabilizace situace ve Slovinsku a navrhovali omezení jejich práv. Třetí kolo se konalo s několikadenním odstupem a skončilo výsledkem 46:44 pro Bajuka, když pro něj hlasovali dva blíže neznámí poslanci z levicového tábora. Pozice Bajukovy vlády nebyla vůbec jednoduchá a jediné téma, na kterém se koaliční strany shodly, byla čistka ve státním aparátu a státních podnicích. Bajukova vláda prohrávala také v průzkumech veřejného mínění. Navíc rozpory uvnitř SLS+SKD vyústily v odchod části členů – včetně premiéra Bajuka – a vznik nové křesťanskodemokratické strany: Nové Slovinsko – Křesťanská lidová strana (NSi). I ve zbytku volebního období byl předsedou Janez Podobnik. Za druhé volební období bylo přijato 633 zákonů.  Další volby se konaly v říjnu 2000 a přinesly vítězství LDS. Drnovšek získal důvěru v listopadu 2000 a jeho vláda byla tvořena LDS, ZLSD a SLS+SKD. Podporu měla vláda také v Demokratické straně důchodců Slovinska (DeSUS), která ale jako malá strana nezískala žádný post ve vládě. Po zvolení Drnovšeka prezidentem se premiérem stal Anton Rop a vládu opustila SLS+SKD. Ve Státním shromáždění měla LDS 34 křesel, SDSS 11, ZLSD 11, SLS 9, NSi 8 a po čtyřech křeslech měly DeSUS, SNS a Strana mladých Slovinska (SMS); dvě místa patřila zástupcům menšin. Předsedou Státního shromáždění v letech 2000 až 2004 byl Borut Pahor a poté, když byl Pahor zvolen v roce 2004 do Evropského parlamentu, Franc Horvat. Ve třetím volebním období bylo přijato 679 zákonů.  Ve volbách v roce 2004 zvítězila Janšova Slovinská demokratická strana (SDS; dřívější SDSS), ale rozložení křesel mezi pravici a levici skončilo stejně jako v roce 1996 patem (45:45). SDS měla 29 poslanců, LDS 23, ZLSD 10, NSi 9, SLS 7, SNS 6, DeSUS 4 a dvě křesla patřila zástupcům menšin. Po několikatýdenních jednáních byla vytvořena koalice pravicovými SDS, SLS, NSi a levicovou stranou DeSUS. Předsedou Státního shromáždění byl France Cukjati (SDS). V první polovině roku 2008 předsedalo Slovinsko Radě Evropské unie.  Volby v roce 2008 přinesly vítězství Sociálním demokratům (SD), LDS například získala jen něco málo přes pět procent. Propad LDS byl způsoben jejím rozkolem v roce 2007, kdy část jejich členů a příznivců přešla do strany Zares. Sociální demokraté měli 29 křesel, SDS 28, DeSUS 7 a po pěti mandátech měly SNS, LDS a koalice SLS a SMS. Po ohlášení volebních výsledků byla zahájena jednání o koalici mezi SD, SLS a DeSUS. SLS se však po vnitrostranickém hlasování rozhodla odejít do opozice. Ani účast DeSUS nebyla jistá poté, co předseda SD Pahor odmítl možnost, aby funkci ministra obrany nadále zastával předseda DeSUS Karl Erjavec. Nakonec se Erjavec spokojil s postem ministra životního prostředí (vládu opustil v únoru 2010). Předsedou Státního shromáždění byl od listopadu 2008 Pavel Gantar (Zares). V průběhu roku 2011 se však dosavadní vládní koalice začala rozkládat, čemuž přispěla i neúspěšná referenda. Vládu opustila v dubnu 2011 po třech měsících ve funkci ministryně bez portfeje odpovědná za místní samosprávu a regionální politiku Duša Trobec Bučan (DeSUS), v květnu 2011 pak koalici opustila i samotná strana DeSUS s odůvodněním, že není brána za rovnocenného partnera. Ve vládě ale zůstal jeden z nominantů strany – prof. dr. Roko Žarnić. Počátkem června pak vládu opustil i Gregor Golobič (Zares), ostatní ministři zastupující Zares opustili vládu na konci června 2011. U příležitosti oznámení demise zbývajících ministrů za Zares se dosavadní předseda Státního shromáždění Gantar nechal slyšet, že funkci předsedy opustí 1. září 2011 i on, nakonec tak učinil již o den dřív – 31. srpna 2011. Nový předseda Ljubo Germič (LDS) byl zvolen 2. září 2011. Výkon ministerských funkcí uprázdněných po odchodu DeSUSu, Zaresu a Katariny Kresal (LDS) převzali ostatní ministři včetně premiéra Pahora. Premiér Pahor navrhl Státnímu shromáždění 20. září 2011 jména nových ministrů, avšak hlasy poslanců Slovinské demokratické strany, Slovinské lidové strany, Slovinské národní strany, DeSUSu a šesti poslanců strany Zares nebyl návrh přijat, čímž Pahorova vláda padla. Prezident Danilo Türk rozpustil Státní shromáždění v pátek 21. října 2011 minutu po půlnoci a současně rozhodl o konání předčasných voleb, které se uskuteční 4. prosince 2011.  Volby do Státního shromáždění se uskutečnily 4. prosince 2011 a přinesly vítězství nově vzniklé strany lublaňského župana Zorana Jankoviće, na druhém místě skončila pravicová Slovinská demokratická strana Janeze Janši, třetí Sociální demokraté. Z bývalé koalice se do Státního shromáždění nedostal Zares a Liberální demokracie Slovinska, do Státního shromáždění se nedostala ani doposud opoziční Slovinská národní strana. Dne 21. prosince 2011 byl zvolen nový předseda Státního shromáždění – Gregor Virant (DLGV), kterého podpořily hlasy poslanců NSi, SLS, DLGV, SDS, Desus a národnostních skupin. Dne 5. ledna 2012 navrhl slovinský prezident Türk do funkce premiéra předsedu vítězné strany – Zorana Jankoviće, avšak v hlasování 11. ledna 2012 mu chyběly 4 hlasy. Poprvé v dějinách Slovinska se tak stalo, aby vítěz voleb nebyl zvolen premiérem. Poté se prezident Türk nechal slyšet, že do druhého hlasování navrhne slovinského ekonoma a mj. i člena dozorčí rady ČSOB Marka Voljče. Tomu nicméně politické strany, s výjimkou Pozitivne Sloveniji, podporu nenaznačily. Dne 25. ledna 2012 předsedové SDS, DLGV, SLS a Desus a předsedkyně NSi předložili prezidentu republiky návrh podepsaný padesáti poslanci těchto stran na jmenování Janeze Janši premiérem. Premiérem byl Janša zvolen 27. ledna 2012, jeho vláda se ujala úřadu 10. února 2012  Italskou národnostní menšinu zastupuje od roku 1992 Roberto Battelli, maďarskou menšinu v letech 1992 až 2008 zastupovala Maria Pozsonecová a od roku 2008 László Göncz.

Státní rada.

"Státní rada", nepravá horní komora, reprezentuje sociální, hospodářské, profesionální a místní zájmy. Má čtyřicet členů volených na pět let. Volba probíhá odděleně pro každou skupinu. Státní rada má vůči Státnímu shromáždění právo veta, které ale bývá ve většině případů přehlasováno. Z hlediska politologie je státní rada subjektem reprezentujícím korporativní a regionální zájmy. Státní rada byla pojata podle příkladu Senátu Svobodného státu Bavorska. Fakticky Státní rada nastoupila na místo Komory sdružené práce a Komory obcí bývalé Skupščiny. Postavení Státní rady je velmi slabé a jedná se spíše o konzultační orgán než o horní komoru parlamentu.  Volby do Státní rady jsou nepřímé a nejsou rovné. Členové Státní rady jsou voleni sbory volitelů, které volí zastupitelé místní samosprávy a zástupci profesních zájmů. Seznamy volitelů se předkládají volební komisi. Zástupce profesních organizací mohou volit i cizinci, kteří vykonávají hospodářskou aktivitu ve volebním obvodě. Volby vyhlašuje předseda Státního shromáždění. Pokud v průběhu volebního období dojde k uvolnění mandátu, konají se doplňovací volby. Pokud ale dojde k uvolnění mandátu v posledních šesti měsících volebního období, zůstane mandát neobsazený.  Volby ve sborech volitelů jsou tajné a ve všech sborech musejí proběhnout v jednom týdnu. Voleb se musí zúčastnit většina volitelů, pokud se tak nestane, koná se do týdne nové shromáždění, kde již počet volitelů nehraje roli. Na průběh voleb dohlíží pětičlenný volební výbor zvolený z řad volitelů. Každý volitel může vybrat tolik jmen, kolik kandidátů může jeho organizace zvolit. Zvítězí ten kandidát, který má největší počet hlasů, v případě shody rozhoduje los.

Vedení parlamentu.

V listopadu 1946 bylo zřízeno "Prezídium Ústavodárné skupščiny Lidové republiky Slovinsko", které sestávalo z předsedy, nejvýše tří místopředsedů, tajemníka a nejvýše sedmnácti členů. V okamžiku přijetí první slovinské ústavy v lednu 1947 byl předsedou Prezídia Josip Vidmar, místopředsedy byli Edvard Kocbek a Stane Kavčič, členy Prezídia byli Edvard Kardelj, Boris Kidrič, Miha Marinko, Josip Rus, Marijan Brecelj, Ivan Maček, Oton Župančič, Tone Fajfar, Franc Leskošek, Zoran Polič, Jaka Avšič, Janez Hribar, Angelca Ocepek, Tone Dolinšek a Rudolf Hribernik. Existovala také pozice předsedy Skupščiny, kterou do roku 1953 zastával Ferdo Kozak. V letech 1953 až 1974 byl předseda Skupščiny také nejvyšším představitelem Slovinska. Funkci předsedy postupně vykonávali Miha Marinko, Vida Tomšičová, Viktor Avbelj, Ivan Maček, Sergej Kraigher, Tone Kropušek, Marijan Brecelj, Milan Kučan, Vinko Hafner a Miran Potrč. Po prvních svobodných volbách v dubnu 1990 se předsedou Skupščiny stal France Bučar, který ale již bývá řazen mezi předsedy Státního shromáždění Republiky Slovinsko.  Po Bučarovi zastávali funkci předsedy Státního shromáždění Herman Rigelnik, Jožef Školč, Janez Podobnik, Borut Pahor, Franc Horvat, France Cukjati a od roku 2008 Pavel Gantar. Prvním předsedou Státní rady se stal ústavní právník Ivan Kristan, v dalších letech vykonávali funkci předsedy Tone Hrovat, Janez Sušnik a v poté Blaž Kavčič.  V roce 2011 byl v souvislosti s vládní krizí krátce předsedou Státního shromáždění Ljubo Germič, po volbách v roce 2011 se předsedou Státního shromáždění stal Gregor Virant a v roce 2012 se novým předsedou Státní rady stal Mitja Bervar. V důsledku rozkladu Janšovy koalice odstoupil v lednu 2013 ze své funkce Gregor Virant, kterého vystřídal nejstarší člen Státního shromáždění Jakob Presečnik z SLS.

Sídlo parlamentu.

Ústavodárná skupščina neměla své vlastní sídlo. Lidové shromáždění pak sídlilo v neoklasicistním paláci architekta Venceslava Vadlava, který byl zakoupen za desetinu své skutečné ceny, a občasně ke svým schůzím využívalo i budovu Slovinské filharmonie. V roce 1949 byl vypracován projekt "Katedrály svobody" od architekta Jože Plečnika, jenž sice nebyl realizován, ale do budoucna posloužil jako emblém Státní rady a jako motiv na slovinskou deseticentovou eurominci.  V srpnu 1955 bylo vydáno stavební povolení na výstavbu budovy Lidového shromáždění od architekta Vinko Glanze. Nové sídlo bylo otevřeno 19. února 1959 projevem předsedy skupščiny Miha Marinky. Náklady na výstavbu přesáhly částku jedné miliardy dinárů.  Moderně pojatá budova se nachází na Šubičevově ulici v Lublani. Na vstupním portálu jsou sochy alegorizující pracující lid od sochařů Zdenka Kaliny a Karla Putriha. Uvnitř budovy se architekt Glanz pokusil výběrem použitých materiálů a jejich užitím a zpracováním dosáhnout dokonalosti, což je projev Plečnikovy školy. Před Velkou dvoranou, kde se odehrávají plenární zasedání, se nachází vyobrazení dějin Slovinců od malíře Slavka Pengova.  V roce 1991 převzal parlament také sousední objekt z roku 1879 na Tomšičevově ulici, kde do té doby sídlil ústřední výbor Svazu komunistů Slovinska. Dnes v této budově sídlí především poslanecké kluby. V roce 2000 byla zrekonstruována Velká dvorana sídla na Šubičevově ulici, kde se odehrávají plenární zasedání Státního shromáždění. V letech 2007 a 2008 došlo k rekonstrukci malé a velké dvorany objektu na Tomšičevově ulici.  Budova Parlamentu (Zgradba parlamenta) je dnes sídlem Státní rady, která zasedá v Malé dvoraně, i Státního shromáždění, které zasedá ve Velké dvoraně.

Zákonodárné sbory ve Slovinsku vznikly po druhé světové válce. Do roku 1953 byl slovinský parlament jednokomorový, v letech 1953 až 1963 dvoukomorový, poté do roku 1974 pětikomorový a v letech 1974 až 1991 tříkomorový. Dnes se pod pojmem parlament souhrnně označuje Státní shromáždění a Státní rada, které jsou však ústavně konstruovány bez podřazení pod společný subjekt. Současný slovinský parlament je z obecného hlediska nastaven jako nedokonalý dvoukomorový s výraznou převahou dolní komory (Státního shromáždění). Jen právě dolní komora je z pohledu ústavního práva skutečným parlamentem.

斯洛文尼亚议会()是斯洛文尼亚的国家代表机构和立法机关。斯于1991年脱离前南斯拉夫独立。首届议会建于1992年12月6日,即原南斯拉夫时期选举的斯共和国议会任满之后。据斯洛文尼亚宪法,斯洛文尼亚国民议会是斯洛文尼亚的国家代表机构。但由各行业代表组成的斯洛文尼亚国民评议会也拥有部分立法权。2008年,斯洛文尼亚宪法承认斯洛文尼亚是一个不完全两院制国家。


Charakteristika.

Hathor byla starověká bohyně a byla též uctívána jako kraví bohyně od 2700 př. n. l., za vlády druhé egyptské dynastie. Její kult však pro Egypťany sahá do ranějších dob, pravděpodobně až ke Králi Štírovi (Serket). Je bohyní tance, hudby, lásky a alkoholu. Také byla jedním z podsvětních božstev. V ptolemaiovské době jí byly zasvěceny tzv. domy zrození (mammissi).

Vztah s dalšími bohyněmi.

Hathor je zmiňována jako "Ta se dvěma tvářemi", což můžeme vysvětlovat tím, že je transformací jiné egyptské bohyně, Sachmet. Sachmet byla původně násilnická bohyně války se lví hlavou, která měla zálibu v zabíjení obyvatel Egypta. Poté se ale bohům znelíbilo její chování, opili ji pivem obarveným na červeno, aby vypadalo jako krev, a poté ji proměnili v bohyni lásky Hathor. Spekulace o významu tohoto označení zahrnují vysvětlení jako symbolika života a života po životě, nebo zrcadlo a odraz obličeje v něm, ale vysvětlení tohoto náboženského eufemismu nebylo nikdy dokázáno.  Hathor také přejala některé znaky bohyně Nut (bohyně oblohy). Symbolizuje někdy hvězdné nebe, noc v níž se rodí nové slunce. Její atribut rohy, symbolizující propast, v níž vychází Slunce za svítání a do níž se ponořuje za soumraku. Jako dobrá kojná dává mléko, svou prvotní živinu Univerzu, které se utváří.

Chrámy.

Hathor měla hlavní chrám v Dendeře. Tento chrám byl postaven v ptolemaiovské době, ačkoliv stojí na místě, které bylo již dříve asociováno s kultem Hathor. Součástí chrámu v Dendeře je také mammisi, Osirisova kaple a množství astrologických obrazů. Nejslavnějším objektem je pravděpodobně velký zvěrokruh, který lze nyní spatřit v muzeu v Louvre (v chrámu v Dendeře je již pouze kopie).

Hathor (egyptsky "dům Hora") byla v egyptské mytologii původně zosobněním Mléčné dráhy, která byla chápána jako mléko, které se rozlilo z vemena božské krávy.

哈索尔(Hathor),亦称哈托尔,全称哈索尔·迪特拉(Hathor Ditera),古埃及女神,她是爱神、美神、富裕之神、舞蹈之神、音乐之神。哈索尔关怀苍生,同情死者,同时也是母亲和儿童的保护神。在不同的传说中,她是太阳神拉的女儿,王权守护神荷鲁斯的妻子,或者是拉的妻子。对哈索尔的崇拜最早在前27世纪便已开始,她的形象是奶牛、牛头人身女子或长有牛耳的女人。传说哈索尔女神曾化身为无花果树,并把果实送给地狱的死者。


První léta.

O mládí Willema Janszoona není nic známo. První zpráva informuje o zahájení jeho služby v "Oude compagnie", předchůdci Nizozemské východoindické společnosti, jako pomocníka na lodi "Hollandia", která byla součástí druhé flotily, vyslané z Nizozemska do Nizozemské východní Indie roku 1598. 5. května 1601 opět plul do Východní Indie jako první důstojník na lodi "Lam", jedné ze tří lodí flotily Jorise van Spilbergena.  Potřetí se Janszoon vyplavil z Nizozemska do Východní Indie 18. prosince 1603 jako kapitán na lodi "Duyfken" (nebo též "Duijfken", což znamená “Malá holubice”), což byla jednou z dvanácti lodí velké flotily Stevena van der Hagen. Ve Východní Indii byl Janszoon vyslán vyhledat další obchodní odbytiště, zvláště pak ve “velké zemi Nová Guinea a dalších východních a jižních zemích”.

Námořní průzkumy.

18. listopadu 1605 vyplula loď "Duyfken" z Bantamu k západnímu pobřeží Nové Guineje. Janszoon poté přeplul východní část Arafurského moře, bez toho, že by proplul Torresovým průlivem a vplul do zálivu Carpentaria. 26. února 1606 poprvé spatřil řeku Pennefather na západním pobřeží u mysu York v Queenslandu, v blízkosti území, kde se v současné době nalézá město Weipa. Toto bylo první zaznamenané spatření australského kontinentu. Janszoon pokračoval v mapování zhruba 320 km pobřeží, které, jak se domníval, bylo jižním výběžkem Nové Guineje. Země, kterou nalezl, byla močálovitá a lidé nepřátelští. Deset z jeho mužů bylo zabito během několika průzkumů pobřeží. U mysu Keerweer (“Turnabout”), jižní části Albatrosího zálivu se Janszoon rozhodl k návratu a do Bantamu připlul v červnu 1606. Zemi, kterou objevil nazval “Nieu Zelandt” po nizozemské provincii Zeeland, avšak toto jméno se nevžilo a později je použil Abel Tasman pro Nový Zéland. "Duyfken" se ocitla na začátku Torresova průlivu v březnu 1606, několik týdnů předtím, než jím Torres proplul. Janszoon poté, co se vrátil do Nizozemska věřil, že jižní pobřeží Nové Guineje je spojeno se zemí, podél které se plavil a holandské mapy reprodukovaly tuto chybu po mnoho let.

Druhá plavba do Austrálie.

31. července 1618 Janszoon přistál u ostrova na 22° j.š. ve vzdálenosti 22 a 240 mil jihojihovýchodně od Sundského průlivu. Za toto místo je obecně považován poloostrov od místa zvaného Point Cloates (22°43′ j.š. 113°40′ v.d. / 22.717° j.š. 113.667° v.d.) až po Severovýchodní mys (21°47′S 114°09′E / 21.783°S 114.15°E) na západním australském pobřeží. Janszoon jej považoval za ostrov, aniž by ho celý obeplul.

Kariéra.

Janzsoon sloužil v Nizozemské východní Indii během několika období (1603–11, 1612–16 včetně doby, kdy byl guvernérem na Fort Henricus na Soloru, a 1618–28, během tohoto období sloužil jako admirál nizozemské flotily a byl guvernérem Bandy (1923–27). Roku 1619 byl vyznamenán zlatým řetězem v ceně 1000 guldenů, za zadržení čtyř lodí Britské východoindické společnosti, které pomáhaly Javáncům při obraně města Jakarty proti Holanďanům. V červnu 1627 se vrátil do Batavie a brzy poté jako admirál flotily osmi plavidel odplul na diplomatickou misi do Indie. 4. prosince 1628 vyplul do Holandska a 16. července 1629 podal zprávu o stavu Indií v Haagu. V té době byl ve věku okolo šedesáti let a přál si odejít do důchodu po vysilující a úspěšné službě pro svou zemi. O jeho posledních letech není nic známo, pouze se předpokládá, že zemřel roku 1630.

Dochovalé záznamy.

Původní deníky a lodní záznamy napsané během Janszoonovy plavby roku 1606 jsou ztraceny. Mapa z "Duyfkent", která ukazuje místo prvního přistání v Austrálii měla lepší osud. Existovala ještě v roce 1622, kdy Hessel Gerritsz vytvořil svoji mapu Tichého oceánu, a kam hodnoty z mapy z "Duyfkenu" zapracoval. Vytvořil tak první mapu obsahující některé části Austrálie. Tato mapa existovala ještě roku 1670, kdy byla vytvořena její kopie, která se nakonec dostala do Císařské knihovny ve Vídni a přetrvala zde zapomenuta dvě stě let. Tato mapa se částí Atlasu Blaeu Van der Hema a byla do Vídně přivezena roku 1730 princem Evženem Savojským.

Willem Janszoon (okolo. 1570–1630) byl nizozemský mořeplavec a koloniální guvernér, který jako první Evropan spatřil pobřeží Austrálie. Jeho jméno je někdy zkracováno na Willem Jansz. (s nebo bez tečky na konci). Pravděpodobně se narodil v Rotterdamu v Nizozemsku.

威廉·扬松(,约1570年-1630年)是荷兰的一位航海家和殖民总督。


Popis a přestavba.

"Taigei" byla zásobovací loď ponorek postavená podle projektu J-7 na základě „doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931“ a financovaná z financí rozpočtového roku 1933.  S vypuknutím války v Pacifiku se císařské námořnictvo rozhodlo přestavět "Taigei" – obdobně jako ponorkové tendry "Curugisaki" a "Takasaki" – na letadlové lodě. "Taigei" byla větší než oba zbývající tendry a i výsledná letadlová loď měla větší rozměry a výtlak. Proto například Tully hovoří o samostatné třídě "Rjúhó".  Během přestavby v Jokosuce na hladkopalubovou letadlovou loď byly původní dieselmotory vyměněny za dvě sestavy parních turbín "Kanpon" (stejné, jako používala třída Kageró) a čtyři parní kotle. I přes výkonnější pohonné ústrojí dosahovala "Rjúhó" maximální rychlosti pouze 26,5 uzlů (49,08 km/h).

Označování letounů palubní skupiny "Rjúhó".

Letouny palubní skupiny "Rjúhó" ( "Rjúhó hikókitai") byly v průběhu služby letadlové lodě označovány na kýlovce kódem, dle následujícího schématu: [kód "Rjúhó"]-[taktické číslo]. Identifikační kód "Rjúhó" se v průběhu služby měnil. Od dubna 1943 do počátku roku 1944 byl identifikační kód "A2-3". Od počátku roku 1944, když na lodi působila část "kókútai" 652 (航空隊 ~ letecký pluk/skupina), nesly letouny "Rjúhó" identifikační kód "323" (3 – palubní letoun, 2 – 2. "kókú sentai" [航空戦隊 ~ divize letadlových lodí], 3 – pořadí "Rjúhó" ve 2. "kókú sentai"). Později byl kód zkrácen na "23".

Služba "Taigei".

Rok po uvedení do služby se "Taigei" zúčastnila námořního cvičení, které se konalo od července do září 1935. "Taigei" byla během tohoto cvičení přidělena ke 4. "kantai" (艦隊 ~ loďstvo), která spadala do loďstva „rudých“. Dne 26. září se tak stala jedním z aktérů incidentu 4. "kantai", když byla tato "kantai" zasažena tajfunem východně od severního Honšú. Během tajfunu dosahovaly boční výkyvy "Taigei" až 50 stupňů a do lodi pronikla voda. "Taigei" se stala na chvíli neovladatelnou, což bylo podle Kobajašiho zapříčiněno vyřazením „jednoho z elektromotorů“ – to by ukazovalo na vyřazení elektromotoru ovládajícího mechanismus kormidla. Vlivem namáhání ve vlnách byl rovněž poškozen trup "Taigei" a na přední palubě před můstkem se objevily deformace.  Dne 19. srpna 1937 se na "Taigei" nalodila 23. námořní průzkumná jednotka spolu s několika průzkumnými hydroplány E8N2. Dne 15. září dorazila "Taigei" k jihočínským břehům a podílela se na vybudování základny „Niujianshan“. Poté předala polovinu přepravovaných E8N2 na nosič hydroplánů "Kagu Maru" a 2. října předala zbývající polovinu hydroplánů na nosič "Notoro".

Poškození Doolittlovým náletem během přestavby.

Během přestavby na letadlovou loď byla dopoledne 18. dubna 1942 "Taigei" zasažena jednou ze tří 500librových (226,8 kg) pum bombardéru B-25B Mitchell s/n 40-2247 "1st Lt." (~ nadporučík) Edgara E. McElroye ze skupiny šestnácti bombardérů, které toho dne odstartovaly z letadlové lodě USS "Hornet" k prvnímu náletu na Japonsko. Puma svržená z 1300 stop (396,24 m) zasáhla příď a podle Tullyho loď zasáhlo ještě 30 zápalných pumiček, z nichž osm selhalo a neinicializovalo se. Ačkoliv škody na "Taigei" nebyly vážné, vyžádaly si pumy sedm mrtvých nebo zraněných.

Služba Rjúhó.

Dne 30. listopadu 1945 byla vyškrtnuta ze seznamu lodí japonského císařského námořnictva a následně sešrotována v roce 1946.

Rjúhó (: 龍鳳 ~ „drak fénix“) byla jedinou letadlovou lodí japonského císařského námořnictva třídy "Rjúhó". Vznikla přestavbou zásobovací lodě ponorek Taigei (大鯨 ~ „velká velryba“), která před přestavbou na letadlovou loď působila i u čínských břehů v rámci druhé čínsko-japonské války. Kariéra "Rjúhó" spočívala hlavně v transportování letadel, krytí konvojů a výcviku posádek palubních letounů. Zúčastnila se bitvy ve Filipínském moři.

龙凤号航空母舰()是第二次世界大战时日本帝国海军的一艘轻型航空母舰。原名大鲸(),是一艘潜水母舰,1941年11月30日改名龙凤,作为轻型航母重新服役。


Architektura a vybavení.

Ačkoliv byl Bílý dům včetně Oválné kanceláře navržen architektem Jamesem Hobanem, nápad Oválné kanceláře přišel až s plánováním rozšířením západního křídla v roce 1909. Koncept Theodore Roosevelta oddělit pokoje od kanceláří byl nápadem jeho ženy. Oválný interiérový prostor je barokního konceptu upraveného podle novoklasicismu. Oválné místnosti se staly populární v novoklasicistické architektuře 18. století a má se za to, že se Hoban nechal ovlivnit eliptickým pokojem na hradě Coole v okrese Fermanagh v Severním Irsku. Tato místnost má identické rozměry dvou výklenků nacházející se v původním Hobenově návrhu Modré místnosti.  Prezidentská pracovna se přesunula z hlavní rezidence do nově vybudovaného západního křídla v roce 1902. První prezident měl obdélníkovou pracovnu umístěnu západně od současné Cabinet Room. První Oválná pracovna byla navržena Nathan C. Wyethem a vybudována v roce 1909 během administrativy Tafta. Tato pracovna byla soustředěna východně na jižní straně západního křídla.  24. prosince 1929 bylo západní křídlo poničeno požárem během Hooverovy administrativy a vyžadovalo důkladnou přestavbu. Prezident Hoover nechal přestavět Oválnou místnost na stejném místě s vylepšeným vybavením a první klimatizací. Nespokojený s rozměry a rozložením západního křídla zadal prezident Franklin Delano Roosevelt architektovi Ericu Guglerovi přeprojektovat západní křídlo s Oválnou pracovnou na jihovýchodním rohu zajišťující více soukromí a snadnější přístup do rezidence. Prezident Roosevelt úzce spolupracoval s Erikem Guglerem a navrhli místnost architektonicky větší než předchozí dvě místnosti s robustními georgiánskými detaily: dveře s trojúhelníkovým štítem, knihovna a na stropě medailon prezidentské pečetě. Zřejmé jsou zde i náznaky moderního umění, hlavně znázornění orla na stropním medailonu.  Stůl používaný mnohými prezidenty v Oválné pracovně je Resolute desk, který byl pojmenován podle britské fregaty HMS "Resolute", z jejíchž trámů byl stůl vyroben. Stůl byl dar od anglické královny Viktorie prezidentu Rutherfordu B. Hayesovi v roce 1880. Nedávní prezidenti mívají nad výklenkem krbu zavěšený portrét George Washingtona.  Prezidenti si do Oválné pracovny vybírají sochy nebo malby ze sbírky Bílého domu nebo si je půjčují od muzeí či umělců. Prezident Clinton si půjčil bronzovou sochu "Myslitel" od Augusta Rodina z muzea. Prezident George W. Bush si vypůjčil dvě olejomalby "A Charge to Keep" od W. H. D. Koernera (patřící Bushovi) a "Rio Grande" od Toma Lea (z muzea El Paso Museum of Art). Po převzetí pracovny 20. ledna 2009 Barackem Obamou byly tyto malby nahrazeny malbami Childe Hassama "Fifth Avenue in the Rain" a Normana Rockwella "Socha Svobody".

Koberec.

Na koberci Oválné pracovny je zobrazena pečeť prezidenta Spojených států. Koberec prezidenta Trumana byl první s prezidentskou pečetí. Na Trumanově koberci byla pečeť zobrazena monochromaticky s různou délkou vláken. Jeho koberec byl použit ještě za Eisenhowerovy a Kennedyovy administrativy. V současnosti si prezidenti nechávají vyrábět koberce za pomoci interiérového designéra a správce Bílého domu. Prezident Barack Obama se rozhodl nechat si koberec po George W. Bushovi.

Historie.

Oválná pracovna se dostala do amerického povědomí přes památné fotografie, jako například jak si mladý John F. Kennedy mladší hraje v otcově stole, Richard Nixon mluví telefonicky s astronauty Apollo 11 po jejich úspěšné výpravě a Amy Carter přinášející svou siamskou kočku „Misty Malarky Ying Yang“ prezidentu Jimmy Carterovi. Televize vysílá z Oválné pracovny jen mimořádně, pouze v závažných případech jako oznámení prezidenta Kennedyho o Kubánské krizi, Reaganovo vyjádření ke katastrofě raketoplánu Challengeru nebo Bushův projev k teroristickým útoků 11. září 2001.

Design a materiály.

Od dostavby Oválné pracovny v roce 1934 během administrativy Franklina Delano Roosevelta se místnost architektonicky téměř nezměnila. Byla pouze trochu upravena okna a dveře. Během studené války byly okenní tabule vybaveny malými vibrátory, když se zjistilo, že Rusové vyvinuli způsob čtení vnitřních zvukových ruchů z okenních tabulí. Velký pohyb pracovníků a návštěvníků postupem času si vyžádal daň.  Pro každodenní práci používají prezidenti malou studovnu na západě a samotnou Oválnou pracovnu používají převážně pro setkání. Podlaha zde byla vyměněna čtyřikrát. Původní podlaha byla korková na měkkém dřevě. Prezident Dwight D. Eisenhower, vášnivý golfista, poničil podlahu svými hroty na golfových botách. V polovině 60. let 20. století byla prezidentu Johnsonovi vyměněna podlaha za linoleovou. V roce 1982 nechal prezident Ronald Reagan nahradit podlahu za parkety z bílé borovice a dubu. V srpnu 2005 za prezidenta George W. Bushe byla podlaha znovu vyměněna za téměř podobnou té Reaganově, ale vyrobená z ořešáku.  Na konci 80. let 20. století, po rozsáhlém hodnocení celého domu včetně Oválné pracovny, se stal Bílý dům součástí programu Průzkum amerických historických budov (HABS) vládní agentury National Park Service. Exteriéry i interiéry byly podrobně fotograficky a stavebně zdokumentovány, aby se zjistily drobné nedokonalosti. Byl vytvořen seznam materiálů a metod pro budoucí konzervaci a obnovu.

Rozměry.

Poměr mezi hlavní a vedlejší osou je 10,9 / 8,8 (přibližně 1,24).

Oválná pracovna ( "") je oficiální pracovna prezidenta Spojených států, kterou od ledna 2017 používá Donald Trump. Pracovna byla vybudována v roce 1909 jako součást rozšíření západního křídla Bílého domu během administrativy Williama Howarda Tafta. Inspirací byla eliptická Modrá místnost v Bílém domě. Výraznými prvky v této kanceláři jsou tři velká jižní okna za prezidentským stolem a krb na severní straně.

椭圆形办公室(英语:Oval Office)位于白宫西厢,是美国总统的正式办公室。顾名思义,办公室呈椭圆形,总统办公桌后有三扇朝南的窗户,房间北侧有一个壁炉。其建于1909年塔夫脱总统时期,办公室的灵感来自椭圆蓝室。


Historie.

Antika.

Ve starověku zde stálo oppidum galského kmene Allobrogů, v roce 47 př. n. l. si jej podmanili Římané, vedeni Juliem Caesarem. Allobrogové poté Římany vytlačili, ti založili nedaleko odtud v roce 43 př. n. l. město Lugdunum (dnešní Lyon). V době raného císařství se Vienne opět stalo římskou kolonií (jméno "Vienne" začali používat Římané, nezaměňovat s Vídní, ta se ve starověku nazývala "Vindobona"), později hlavním městem provincie. V roce 257 se město stalo součástí krátce trvajícího Galského císařství. Ve městě i v okolí se dochovalo mnoho památek z té doby, v centru například chrám císaře Augusta a jeho manželky Livie, kamenný amfiteátr antického divadla, obranné zdi města, akvadukty či římské silnice. Roku 2017 byla na ploše 7000 metrů čtverečních při archeologickém výzkumu objevena luxusní římská čtvrť s vilami, bohatě vybavenými a vyzdobenými mozaikami.

Rané křesťanství.

Hlavní město provincie se již v raných křesťanských dobách stalo sídlem biskupa, podle legendy byl prvním biskupem Svatý Krescens, učedník Svatého Pavla z Tarsu. Výskyt křesťanství v oblasti je prokázán od roku 177, z té doby pochází první písemná zmínka o jáhnovi ve Vienne. Ve 3. století vzniklo ve Vienne biskupství. Město bylo o století později nazváno Vienne St. Colombe na počest římské prvomučednice svaté Kolumby ze Sens (+273).

Středověk.

V 5. století bylo Vienne hlavním městem říše germánského kmene Burgundů, ta se v 6. století stala součástí Francké říše. V roce 869 připsal francký král Karel II. Holý celý distrikt hraběti Bosovi z Provence, který se v roce 879 prohlásí králem Provence. Od roku 1032 patřilo Vienne k Svaté říši římské, ovšem skutečnou moc nad městem měli arcibiskupové. Jejich jediným protivníkem byl hraběcí rod z Albonu, později i šlechtický rod přímo z Vienne, používající titul Dauphin (francouzsky Delfín). V letech 1090 - 1119 byl místním arcibiskupem Guido Burgundský, který v letech 1119 až 1124 vykonával úřad papeže jako Kalixtus II..  V letech 1311 a 1312 se zde konal Viennský koncil, svolaný papežem Klementem V. Na tomto koncilu byl z podnětu francouzského krále Filipa IV. Sličného zrušen templářský řád.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Vienne je město na jihovýchodě Francie, na řece Rhôně, asi 30 kilometrů jižně od Lyonu. S 30 000 obyvateli je po Grenoblu druhým největším městem departementu Isère. Jedná se o významné regionální a turistické centrum s mnoha historickými památkami.

维埃纳()是法国西南部一座小城,位于里昂以南约32公里处的罗讷河西岸,属罗讷-阿尔卑斯大区伊泽尔省管辖。


Zařízení připojená k napájení.

V osobním počítači jsou přímo připojeny k napájení následující součásti:  Pro všechny další součásti je dodáváno napětí nepřímo ze základní desky (jakékoli rozšiřující karty, některé ventilátory, procesory, porty, LED kontrolky atd.).

Stavba.

Nejvíce energie se soustřeďuje v kovové obdélníkové "krabici", ze které vychází několik svazků drátů. Na opačné straně jsou větrací otvory a zásuvky IEC C14 pro připojení do sítě. Volitelně může být přítomen též přepínač vstupního napětí. Štítek připevněný na boku adaptéru obsahuje údaje o maximálním výkonu a certifikaci. Nejčastějším znakem je znamení bezpečnosti UL, GS Mark, TUV, NEMKO, SEMKO, Demko, FIMKO, CCC, CSA, VDE, GOST R, BSMI. Údaje týkající se elektromagnetické kompatibility je označení CE, FCC a C-Tick. Značka CE je vyžadována pro napájecí zdroje prodávané v Evropě a Indii. Norma Evropské unie, EN61000-3-2 vyžaduje, aby byl každý napájecí systém vybaven PFC.  Rozměry ATX zdroje jsou: šířka 150 mm, výška 86 mm a hloubka obvykle 140 mm i když se mohou lišit v závislosti na výrobci.  Napájení používá nucené chlazení, obvykle pomocí ventilátoru s průměrem 120 mm. Jeho prostřednictvím proudí horký vzduch z vnitřku počítačové skříně ven, proto se používá ventilátor s vyšší účinnosti, než které je třeba pro udržení stále teploty ve zdroji. Ventilátor je hlavním zdrojem nepříjemného hluku.

Power rating.

Napájecí zdroje jsou hodnoceny na základě maximálního výkonu. Typické výkonové rozsahy pro domácí a kancelářské aplikace jsou v rozmezí od 300W do 500W (pro miniaturní a obzvláště staré počítače i pod 300W). Napájecí zdroje používané v počítačích pro hráče mají výkon poněkud vyšší - 500W až 800W a zdroje pro servery od 800W až do 1400W. Silnější zdroje jsou určeny především pro velké servery a v menší míře pro počítače s více procesory, více pevnými disky a několika grafickými kartami.  Někteří výrobci přesahují hodnotu výkonu svých zdrojů pro marketingové účely. Je to jeden z důsledků absence norem pro měřící podmínky. Nejčastěji se tak vyskytují:

Konektory.

Typicky jsou v napájecím zdroji přítomny následující konektory:

Notebooky.

Většina přenosných počítačů má zdroje, které poskytují na výstupu výkon od 25 do 100 W. Obvykle to jsou zdroje externí, které konvertují AC napětí na jedno stejnosměrné (nejčastěji 19V), DC-DC konverze dále dochází v NTB, aby poskytl různá stejnosměrná napětí požadovaný různými složkami počítače.

Servery.

Některé webové servery používají jedno 12V napájení. Všechna ostatní napětí jsou generována pomocí modulu regulace napětí na základní desce.

Napájecí zdroj počítače ("PSU" - "Power Supply Unit") je zařízení, sloužící ke zpracování střídavého napětí dodávaného ze sítě (100-127 V v Severní Americe, Jižní Americe, Japonsku a Tchaj-wanu, 220-240V ve zbytku světa, v Česku 230V/50Hz) na nízké napětí, potřebné k napájení komponent počítače. Některé zdroje mají přepínač pro změnu vstupního napětí mezi 230V a 115V, ostatní se automaticky přizpůsobí jakémukoli napětí v tomto rozsahu.

电脑电源供应单元(英语:PC Power supply unit,常直接以电源供应器称之,简称PSU或电源),香港又称火牛(乃电牛也,电力供应者,源于早期变压器造型似牛),是电脑的一种电能转换类的电源(有别于电池供电类的电源),负责将标准交流电转成低压稳定的直流电,给电脑内其它的组件所使用。目前一般的电脑电源供应器都是开关模式电源,输入电压自动适应用家所在地点市电参数(而某些产品可能需要用家调整电压切换开关)。


Popis.

Jsou to vytrvalé, pozemní (výjimečně epifytické), aromatické, drobné až mohutné byliny (někteří zástupci dorůstají až 8 metrů) s dužnatými a často hlízovitými oddenky. Stonek je většinou krátký a nahrazený nepravým kmenem tvořeným listovými pochvami (podobně jako u banánovníku). Listy jsou jednoduché, střídavé, dvouřadě uspořádané, řapíkaté nebo přisedlé, s listovými pochvami. Čepele listů jsou celokrajné, nejčastěji řemenovité, kopinaté až téměř okrouhlé. Žilnatina je zpeřená. Na bázi listů je ligula.  Rostliny jsou jednodomé. Květenství jsou hustá nebo řídká, tvořená několika až mnoha květy, obvykle válcovitého, vřetenovitého či kulovitého tvaru. Nejčastěji se jedná o vrcholíky (přesněji thyrsy), hrozny nebo klasy. Květenství se vyvíjejí na vrcholu pseudokmene nebo na krátkém postranním výhonu vyrůstajícím z oddenku a pokrytém listovými pochvami. V květenství jsou často přítomny listeny, které jsou u mnoha zástupců nápadně zbarvené. Květy jsou dvoustranně souměrné a většinou oboupohlavné. Okvětí je členěné na kalich a korunu. Kalich je obvykle trubkovitý, srostlý ze 3 lístků, na vrcholu se 3 zuby nebo laloky, někdy toulcovitý. Koruna je ve spodní části trubkovitá, v horní dělená ve 3 laloky, z nichž prostřední bývá největší. Fertilní tyčinka je pouze jedna, zbylé 2 nebo 4 jsou přeměněny na sterilní staminodia či zakrnělé. Dvě boční staminodia jsou petaloidní (napodobují korunu), jsou srostlé a vytvářejí nápadné labellum, zbylá dvě staminodia, pokud jsou přítomna, tvoří laloky na fertilní tyčince. Fertilní tyčinka má dlouhou či krátkou nitku a 2 prašné váčky. Spojidlo má často výrůstek v podobě ostruhy nebo hřebínku. Semeník je spodní, srostlý ze 3 plodolistů, s 1 nebo 3 komůrkami obsahujícími mnoho vajíček. Čnělka vyrůstá v prohlubni mezi prašnými váčky fertilní tyčinky a nese jedinou nálevkovitou, vlhkou bliznu. Na vrcholu semeníku jsou 2 nektária. Plodem je pukavá nebo nepukavá, suchá nebo dužnatá tobolka, případně bobule. Obsahuje několik až mnoho semen opatřených míškem.

Rozšíření.

Čeleď zázvorníkovité zahrnuje asi 52 rodů a okolo 1300 druhů. Největší rody jsou galgán ("Alpinia", asi 250 druhů), amom ("Ammomum", 180), zázvorovník ("Zingiber", 140), globa ("Globba", 100), etlingera ("Ettlingera", 100) a kurkumovník ("Curcuma", 90 druhů). Zázvorníkovité jsou rozšířeny v tropech celého světa, v některých oblastech přesahují i do subtropů a teplejších oblastí mírného pásu. Centrum druhové diverzity je v jižní a jihovýchodní Asii. V Evropě nejsou zastoupeny. Na Azorských ostrovech roste zplanělý asijský druh motýlovce "Hedychium gardnerianum". V tropické Americe je původní jediný rod, "Renealmia". Je rozšířen od Mexika po Jižní Ameriku. Některé pěstované druhy, např. "Alpinia purpurata" a "A. zerumbet", zde zdomácněly.  Zástupci čeledi rostou charakteristicky na stinných až polostinných stanovištích v podrostu vlhkých tropických lesů, příležitostně také v mokřinách. Některé druhy asijského rodu zázvorek ("Roscoea") rostou v nadmořských výškách až 3800 metrů. Rovněž v jihoamerických Andách rostou zástupci rodu "Renealmia" v nadmořských výškách nad 2500 metrů.

Taxonomie.

"Zingiberaceae" jsou dobře vymezenou čeledí. Nejblíže příbuznou větví je čeleď "Costaceae", která byla v minulosti se zázvorníkovitými i spojována.  Čeleď je členěna na 4 podčeledi a celkem 6 tribů:

Ekologické interakce.

Květy zázvorníkovitých jsou opylovány zejména včelami, motýli, můrami a ptáky. Květy se často otevírají na jediný den a jsou převážně cizosprašné. Dužnaté tobolky bývají pestře zbarvené a po otevření odhalují semena s nápadným míškem, která konzumují a rozšiřují zejména ptáci, v menší míře i pozemní zvířata a mravenci.

Význam.

Potraviny a léčiva.

Oddenky mnohých druhů jsou silně aromatické a mají význam jako koření. Nejznámější je zázvor (zázvorovník lékařský) a kurkuma (kurkumovník dlouhý). Z dalších druhů slouží jako koření galgán velký ("Alpinia galanga"), galgán lékařský ("A. officinarum"), kurkumovník "Curcuma zedoaria", některé druhy zázvorovníku ("Zingiber zerumbet", "Z. montanum", "Z. mionga", "Z. spectabile") aj.  Kardamovník obecný ("Elettaria cardamomum") poskytuje semena štiplavé chuti, známá jako kardamom. Pochází z Indie. Aromatická semena podobná kardamomu poskytují rovněž některé druhy afrického rodu aframon ("Aframomum") a asijský amom "Amomum subulatum". V místní asijské kuchyni se jako koření využívají rovněž mladé výhonky "Etlingera elatior". Z druhu "Curcuma angustifolia" se získává jedlý škrob, některé druhy kurkumy ("Curcuma aromatica", "C. longa") poskytují barvivo. Silice z "Hedychium spicatum" a různých druhů galgánů mají význam v parfumerii.  Některé druhy mají význam v medicíně, zejména galgán lékařský ("Alpinia officinarum") a zázvorovník lékařský ("Zingiber officinale"). V čínské medicíně je využíván zejména galgán lékařský ("Alpinia officinarum"), amom tsao-ko ("Amomum tsao-ko"), kurkuma dlouhá ("Curcuma longa"), kardamovník obecný ("Elettaria cardamomum") a zázvorovník lékařský ("Zingiber officinale").

Okrasné rostliny.

Mnohé druhy zázvorníkovitých mají nápadná květenství a jsou pěstovány v tropech a sklenících jako okrasné rostliny. Mezi nejběžněji pěstované druhy náleží "Alpinia purpurata", "A. zerumbet", "Etlingera elatior", "Hedychium coronarium". Pěstují se rovněž četné další druhy kurkumovníků, motýlovců, glob, kempferií, zázvorovníků a galgánů (včetně šlechtěných zahradních kultivarů), "Burbidgea schizocheila", "Tapeinochilos ananassae", "Siphonochilus decorus" aj. Některé druhy rodu zázvorek (např. zázvorek žlutý a zázvorek nízký) jsou pěstovány jako skalničky a lze je pěstovat na chráněných místech na skalkách i v ČR. Ve sklenících českých botanických zahrad se lze setkat zejména s rody galgán ("Alpinia"), kurkumovník ("Curcuma"), motýlovec ("Hedychium"), kempferie ("Kaempferia") a zázvorovník ("Zingiber").

Seznam rodů.

"Aframomum", "Alpinia", "Amomum", "Aulotandra", "Boesenbergia", "Burbidgea", "Camptandra", "Caulokaempferia", "Cautleya", "Cornukaempferia", "Curcuma", "Curcumorpha", "Cyphostigma", "Distichochlamys", "Elettaria", "Elettariopsis", "Etlingera", "Gagnepainia", "Geocharis", "Geostachys", "Globba", "Haniffia", "Haplochorema", "Hedychium", "Hemiorchis", "Hitchenia", "Hornstedtia", "Kaempferia", "Kedhalia", "Laosanthus", "Larsenianthus", "Leptosolena", "Myxochlamys", "Nanochilus", "Newmania", "Parakaempferia", "Plagiostachys", "Pleuranthodium", "Pommereschea", "Renealmia", "Rhynchanthus", "Riedelia", "Roscoea", "Scaphochlamys", "Siamanthus", "Siliquamomum", "Siphonochilus", "Smithatris", "Stadiochilus", "Stahlianthus", "Tamijia", "Vanoverberghia", "Zingiber"

Zázvorníkovité ("Zingiberaceae"), někdy též zázvorovité, je čeleď jednoděložných rostlin z řádu zázvorníkotvaré ("Zingiberales"). Jsou to vytrvalé, pozemní, aromatické byliny s dvouřadě uspořádanými listy se zpeřenou žilnatinou a souměrnými květy se zajímavou stavbou. Květy jsou často podepřené barevnými listeny a uspořádané v nápadných květenstvích. Čeleď zahrnuje asi 1300 druhů v 52 rodech. Je rozšířena v tropech celého světa, zejména v Asii. Zázvorníkovité poskytují zejména koření (zázvor, kurkuma, kardamom aj.), mnohé druhy jsou v tropech a sklenících pěstované jako okrasné rostliny.

姜科(学名:)是单子叶植物姜目的一科。本科约有47属,700种,主要分布在热带地区。中国有17属约120种,主要分布在南方各地。台湾产6属26种。姜科是多年生草本,通常具有芳香,茎短,有匍匐的或块状的根茎,叶基部具有叶鞘;花两性,两侧对称,花瓣3,下部合生成管;果实为<unk>果,种子常具有假种皮。本科植物很多种类是重要的调味料和药用植物。本科重要的成员有姜,砂仁、益智仁、姜黄、郁金、<unk>荷、大荳蔻、小荳蔻、草荳蔻、红荳蔻、山奈、月桃...等。


德米特里·格尔什科维奇·博格罗夫

Životopis.

Bogrov se narodil do rodiny zámožných židovských obchodníků v Kyjevě. Tam Bogrov studoval práva a stal se anarchistou. Bogrov se také roku 1906 stal členem strany socialistů-revolucionářů. O rok později se však, rozčarován z poměrů u anarchistů i eserů, stal agentem tajné policie Ochranky, které vyzrazoval aktivisty socialistů-revolucionářů, sociálních demokratů a anarchistů. Byl placen 150 rublů za jedno udání. Do roka se mu podařilo udat nejméně 100 svých revolucionářských spolupracovníků.  Dne 1. září 1911 byl ruský ministerský předseda Pjotr Stolypin v Kyjevském divadle na představení opery Rimského-Korsakovova "Pohádka o caru Saltánovi". Seděl v první řadě, kde seděli ostatní členové vlády. Car Mikuláš II. seděl v gubernátorské lóži. Bogrov seděl v 18. řadě a měl u sebe pistoli. O přestávce po druhém dějství zůstal Stolypin v sále a debatoval s carem. Bogrov k němu přistoupil a před zraky cara a jeho dvou dcer vytáhl pistoli a postřelil Stolypina do prsou. Ten byl poté odvezen do místní nemocnice, kde za čtyři dny na následky zranění zemřel.  Dosud se neví, na čí příkaz Bogrov Stolypina zastřelil. Jestli jako socialistický revolucionář v zájmu revoluce, nebo jako agent Ochranky v zájmu cara a jeho protireformních nálad, není dodnes jisté.  Stolypinova vdova se Bogrova zastala, ale navzdory její přímluvě u dvora za udělení mírnějšího trestu (napsala, že trest smrti jí stejně manžela nevrátí) byl Bogrov odsouzen k trestu smrti a oběšen v kyjevské pevnosti Lysa Hora.  Bogrovův atentát na Stolypina použil jako důležitý motiv ve své divadelní hře The Holy Devil (Rasputin) dramatik Leo Birinski. Bogrov zde vystupuje pod jménem Magrov, Stolypin byl předlohou pro postavu Ministra. Přesmyčku Bogrovova krycího jména Alenskij Birinski pravděpodobně použil v podobě Lenskij také ve svých hrách Raskolnikov a Mumraj.

Dmitrij Grigorijevič Bogrov (rusky "Дмитрий Григориевич Богров", původním jménem Mordechaj Gerškovič Bogrov, Kyjev, Ukrajina – tamtéž) byl student práv, člen strany socialistů-revolucionářů, agent Ochranky a vrah ruského ministerského předsedy Pjotra Stolypina.

德米特里·格尔什科维奇·博格罗夫(,1887年-1911年-9月24日),是俄罗斯帝国的一名刺客,曾经刺杀了沙俄总理斯托雷平。