Historie.

Předkoloniální období.

Do 5. století n. l. jsou indické dějiny charakterizovány dějinami impérií Nandovců, Maurjů a Guptovců ležících v současné severovýchodní Indii. Počínaje rokem 711 n.l. (bitva u přístavu Debulu) začíná islamizace Indie. Islámská nadvláda nevedla k plné islamizaci obyvatel, do současnosti trvá významný vliv hinduismu a buddhismu (Buddha 563–483 př. n. l.). K oddělení těchto náboženství došlo až v 20. století novým státoprávním uspořádáním (muslimský Pákistán x buddhistická a hinduistická Indie). Specifikem Indie je přitom kastovní systém, mající základ v hinduismu. S nástupem kolonialismu se význam Islámu snižuje. Kvůli vnitřním rozporům v Indii získávají vzrůstající moc a politický vliv evropské mocnosti.

Koloniální období.

Proces kolonizace, jako výraz postupného ekonomického a správního ovládnutí daného území, začal koncem 15. století. V tomto období začaly pronikat do Indie Portugalci později Holanďané a Britové. Tento proces byl završen založením anglické a holandské Východoindické společnosti na počátku 17. století. V 60. letech 17. století založením francouzské východoindické společnosti získává vliv na toto území další evropská mocnost – Francie. Téměř stoletá koexistence Evropanů v Indii vyvrcholila ozbrojenými konflikty, jejichž konečným výsledkem bylo úplné převzetí Indie pod správu Velké Británie. Formálně byl tento stav vyjádřen Zákonem pro lepší správu Indie roku 1858, kdy moc nad indickými državami byla odebrána Východoindické společnosti a přešla na britskou korunu – Britská Indie se stala korunní kolonií. Vliv kolonizace Indie lze hodnotit pozitivně, společenské uspořádání zůstalo zachováno, ale rozvoj infrastruktury a průmyslu přispěl k prosperitě státu „Indie“, který vznikl ve 20. století.

Postkoloniální období.

Všeobecná chudoba většiny obyvatel vedla k nespojenosti nejen s britskou nadvládou ale i s místními vládci. Tato nespokojenost vyvrcholila v národně-osvobozeneckém boji pod vedením Mahátma Gandhího. Strategie Gandhího, nenásilný odpor – pasivní rezistence, se ukázala být úspěšnou a vedla k vyhlášení nezávislé Indie a legislativnímu odtržení muslimské části Britské Indie – Pákistánu v roce 1947. V důsledku se projevilo, že přes všechny nedostatky se Indie přetvořila v moderní průmyslově i technologicky vyspělý stát, i přes přetrvávající tradiční a často středověké resentimenty. V současnosti je Indie, jako jaderná mocnost a průmyslově vyspělý stát respektována i v mezinárodním měřítku.

Zemědělství.

Zemědělství je tradičně velmi významnou součástí indické ekonomiky, i v současnosti více než 40 % obyvatelstva pracuje v zemědělství, ale tento podíl se trvale snižuje vlivem průmyslového rozvoje, přesto zůstává významnou částí indické ekonomiky. I když podíl na HDP byl v roce 2016 pouze 14,5%, tento stav je podmíněn relativně levnou pracovní sílou. Pěstování tradičních plodin, ječmene, pšenice, prosa, rýže, cukrové třtiny, luštěnin, zeleniny, sezamu, obohacený o importované plodiny např. čaje, tvoří dodnes, včetně extrémně důležité produkce koření (pepř, zázvor, kardamon, skořice, šafrán) základ zemědělské výroby. V současnosti je Indie jedním z největších světových producentů rýže, pšenice, bavlny, arašídů, cukrové třtiny, ovoce a zeleniny a největším producentem juty a luštěnin. S tím souvisí významný export rýže Basmati, pšenice, obilovin, koření, čerstvého ovoce, sušeného ovoce, buvolího hovězí maso, bavlny, čaje, kávy. Asi 10 % příjmu zahraničního obchodu tvoří právě vývoz těchto komodit.  Živočišná výroba je ovlivněna náboženským cítěním obyvatel, a proto je produkce masa omezena. Produkce hovězího masa je vyloučená, ale v produkci mléka jsou největším producentem. V historii nejvýznamnějším exportním artiklem bylo koření.  V roce 2017 byla Indie na 9. místě v žebříčků největších exportérů zemědělských produktů. K tomuto umístění přispělo i to, že výtěžnost plodin na jednotku plochy od roku 1951 vzrostla u všech plodin, díky zvláštnímu důrazu kladenému na zemědělství v pětiletých plánech a stabilnímu zlepšení zavlažování, technologiím, uplatňování moderních zemědělských postupů a poskytování zemědělských úvěrů a dotací od Zelené revoluce v Indii. Na zemědělství se v Indii podílí tyto státy: Uttar Pradesh, Punjab, Haryana, Madhya Pradesh, Andhra Pradesh, Telangana, Bihar, West Bengal, Gujarat a Maharashtra.

Průmysl.

Průmyslová výroba přispívá k 26 % celkového HDP a zaměstnává 22 % z celkové pracovní síly. Podle údajů Světové banky z roku 2015 obsadilo HDP průmyslové výroby 6. místo. Průmyslové odvětví prošlo značnými změnami v důsledku průmyslových reforem. Bylo zrušeno například omezení dovozu, liberalizovali režim přímých zahraničních investic (PZI) a privatizovali některé státní podniky. Rovněž se radikálně zlepšila infrastruktura. Po liberalizaci se soukromý sektor potýkal s rostoucí konkurencí, jak na domácí, tak i na zahraniční půdě. Musel se například potýkat s hrozbou dovozu levnějšího zboží z Číny. Hlavně proto se Indie nyní snaží snížit cenu svého zboží tím, že snižuje náklady, spoléhá na levnou pracovní sílu a nové technologie, tyto technologie způsobují snižování pracovních míst, a to i u menších výrobců.

Ropa a chemikálie.

Ropné produkty a chemikálie jsou tažnou silou průmyslové výroby. Dohromady tvoří 34 % výnosů z exportu. V Indii se nachází spousta ropných rafinérií, ta největší se nachází v Jamnagaru, kde je zpracováváno až 1,24 miliónů barelů ropy denně. Indie je největším distributorem a výrobcem chemikálií v Asii. Indie je jedním z pěti největších výrobců agrochemikálií, polymerů, plastů, barviv a různých organických a anorganických chemikálií. Chemické průmyslové odvětví zaměstnává 17.33 miliónů lidí a tvoří 6 % HDP (141 biliónů USD).

Farmacie.

Indický farmaceutický průmysl se v posledních letech rozrostl tak, že se Indie stala třetím největším výrobcem zdravotnických produktů na světě. V zemi bylo v roce 2011 vyrobeno 8 % všech farmaceutických výrobků ve světě. Hodnota průmyslové výroby vzrostla z 6 miliónů dolarů (2005) na 36,7 miliónů dolarů (2016) a očekává se, že v roce 2020 bude dosahovat až 55 miliónů dolarů.

Strojírenství.

Strojírenství je největším průmyslovým odvětví. Vyrábí se zde obráběcí stroje, díly turbín, automobily a železnice. Toto odvětví zaměstnává asi 4 milióny lidí. Ve fiskálním roce 2013–2014 bylo z Indie vyvezeno zboží v hodnotě 67 miliónů dolarů. V roce 2011 bylo v Indii vyrobeno přibližně 18 miliónů osobních a užitkových vozů a z toho asi 2,3 miliónů vyvezeno od zahraničí.Strojírenský průmysl zaměstnává asi 6,76 miliónů lidí a jeho hodnota je 79 biliónů dolarů.

Klenotnictví.

Indie je jeden z největších spotřebitelů zlata, je také jedním z největších center pro leštění diamantů a drahokamů a výrobu bižuterie. Po ropě je vývoz a dovoz zlata, vzácných kovů, drahých kamenů a klenotů největší částí indického globálního obchodu. Tvoří zhruba 7 % HDP a zaměstnává milióny lidí. Klenotnictví v roce 2013 mělo hodnotu 35 miliard dolarů a A.T. Kearney ji plánuje do roku 2018 zvýšit na dvojnásobek.

Textilní průmysl.

Textilní průmysl přispívá zhruba 4 % k HDP země, 14 % průmyslové produkce a 17 % k výnosům z vývozu. Textilní výroba se v posledních letech stala jedním z nejrychleji se rozvíjejících odvětví v indické průmyslové výrobě. Od roku 2004 do roku 2008 se celkové investice do textilního sektoru zvýšily o 27 miliard dolarů. Toto odvětví zaměstnává zhruba 45 miliónů lidí, a to včetně dětí, kterých je přibližně 400 000.

Těžební průmysl.

Těžba přispívá 63 miliardami dolarů ročně (3 % HDP) a zaměstnává 20,14 milionu lidí (5 % pracovní síly). V roce 2013 se zde zpracovávalo 89 různých materiálů. Téměř 50 % indického těžebního průmyslu je soustředěno v 8 státech: Urísa, Rádžasthán, Čhattísgarh, Arunáčalpradéš, Telangána, Džhárkhand, Madhjapradéš and Karnátaka. Dalších 25 % pochází z rafinérií umístěných v oceánu.

Služby.

Podíl služeb na tvorbě HDP se trvale zvyšuje a v roce 2012 dosáhl 57 %. V tomto sektoru bylo v roce 2017 zaměstnáno 33,48 % lidí.

Letectví.

Leteckou dopravu zajišťuje především státní Air India a působí zde mnoho dalších soukromých společností. Indie je třetí největší a nejrychleji rostoucí trh s civilním letectvím na světe. Předpokládá se, že indické letecké společnosti budou v roce 2020 provozovat 800 moderních letadel, což bude reprezentovat 4,3 % světového objemu.

Informační technologie.

IT je rychle se rozvíjejícím oborem, v současnosti je číselně vyjádřený export 70 biliónů dolarů a zaměstnává 2,8 miliónů lidí v tomto odvětví, přitom v 90. letech byl export okolo 100 miliónů dolarů a 5000 pracovníky. V roce 2016 se tento sektor podílel na HDP 7,7 %. Zpráva Indického sdružení softwarových průmyslových společností (NASSCOM) uvádí, že růst IT průmyslu v letech 2016–2017 bude 13-14 %. Vrcholnými společnostmi, které nabízí pracovní příležitosti v tomto oboru jsou Tata Consultancy Services (TCS), Wipro Technologies, Cognizant, Yahoo!, Google, Tech Mahindra, Infosys Technologies, HP, Capgemini, iGATE Patni, Accenture, L&T, EY, Convergys, MphasiS, Genpact, HCL Technologies and Godrej Infotech.

Bankovnictví.

Dominantní postavení na trhu mají v současnosti státní banky znárodněné v r. 1969, proto je bankovní systém kontrolovaný státem. Indický bankovní systém tvoří státní banky (State Bank of Bikaner and Jaipur, State Bank of Hyderabad, State Bank of Mysore, State Bank of Patiala, State Bank of Travancore) soukromé indické (Bank of Rajasthan, Bharat Overseas Bank, Catholic Syrian Bank, Federal Bank Ltd., Dhanlaxmi Bank, Jammu & Kashmir Bank, Karnataka Bank, Karur Vysya Bank, City Union Bank, Lakshmi Vilas Bank, Nainital Bank, Ratnakar Bank, South Indian Bank, Tamilnad Mercantile Bank, ING Vysya Bank) a zahraniční banky(Abu Dhabi Commercial Bank, American Express Bank, Arab Bangladesh Bank, Australia & New Zealand Bank, Antwerp Diamond Bank, Bank International Indonesia, Bank of America, Bank of Bahrain and Kuwait, Bank of Ceylon, Bank of Nova Scotia, Bank of Tokyo Mitsubishi) a družstevní a zemědělské banky. Rostoucí liberalizace bankovnictví roste úloha Indické centrální banky (Reserve bank of India). Indická centrální banka sídlí ve finančním centru v Mumbai, jejím úkolem je dohled nad bankovním trhem, formuje měnovou politiku, spravuje měnové rezervy, je bankou centrální vlády a státních vlád. Družstevní a zemědělské banky slouží specifickým komunitám převážně na venkově.

Dopravní infrastruktura.

Infrastruktura a dopravní sektor se podílí na HDP 5 %. Indie má po USA a Číně třetí největší silniční síť, k 31. březnu měla tato síť rozlohu více než 5 472 144 kilometrů. Indické komunikace jsou směsí moderních dálnic a úzkých, nezpevněných silnic, ale stále se zlepšují.  Indická železnice je čtvrtou největší železniční sítí na světě s délkou tratě 114 500 kilometrů a 7 172 stanic. Tato železniční sít je provozovaná vládou a v roce 2013 přepravila v průměru 23 miliónů cestujících denně a více než miliardu tun nákladů.  Indie má pobřeží dlouhé 7500 km a 3 hlavní a 60 méně významných přístavů, které společně zpracovávají 95 % zahraničního obchodu země podle objemu a 70 % podle hodnoty. Nhava Sheva je největší veřejný přístav a Mundra je největší soukromý přístav.  Letecká doprava zahrnuje 125 letišť, ze kterých 66 je určeno jak pro cestující, tak i pro náklad.

Cestovní ruch.

V roce 2017 se cestovní ruch podílel 9,4 % na HDP a zajišťoval zaměstnání 8 % pracovní síly. Mezi lety 2016 a 2017 byl nárůst návštěvníků Indie 15,6 %. V roce 2016 to bylo 8,89 miliónů a v roce 2017 více než 10 miliónů zahraničních turistů. Nejvíce turistů přichází do Indie ze Spojených států, dále to jsou turisté z Evropské unie a Japonska.Méně než 10 % zahraničních turistů navštíví Tádž Mahal, většina navštěvuje jiné kulturní, tematické a prázdninové okruhy. Každý rok se za turismem vydává do zahraničí více než 12 miliónů Indů.  V Indii se rychle rozvíjí sektor zdravotního turismu, protože ve své zdravotnické ekonomice nabízí nízkorozpočtové zdravotnické služby a dlouhodobou péči. V roce 2014 do Indie cestovalo za lékařskou péčí 184 298 zahraničních pacientů.

Zahraniční obchod.

Až do liberalizace v roce 1991 byla Indie záměrně izolována od světových trhů, chránila svou ekonomiku a dosáhla soběstačnosti. Zahraniční obchod byl předmětem dovozních sazeb, vývozních daní a množstevních omezení, zatímco zahraniční přímé investice (FDI) byly omezeny horní hranicí majetkové účasti, omezeními transferu technologií, povinností vývozu a vládními schváleními; tato schválení byla nezbytná pro téměř 60 % nových přímých zahraničních investic v průmyslu. Tato omezení zajistila, že mezi roky 1985 a 1991 průměrné zahraniční investice dosahovaly průměrné hodnoty kolem 200 milionů dolarů ročně; velké procento kapitálových toků se skládalo ze zahraniční pomoci, komerčních půjček a vkladů indických nerezidentů(lidé, kteří jsou indického původu, žijících mimo Indickou republiku). Během prvních 15 let po nezávislosti indický export stagnoval kvůli obecnému zanedbání obchodní politiky vládou tohoto období; import ve stejném období, s časnou industrializací, se skládal převážně ze strojů, surovin a spotřebního zboží. Od liberalizace se hodnota indického mezinárodního obchodu prudce zvýšila, přičemž příspěvek celkového obchodu se zbožím a službami k HDP vzrostl z 16% v letech 1990-91 na 47% v letech 2009-10. Zahraniční obchod představoval 48,8% HDP Indie v roce 2015. Celosvětově se Indie podílí na 1,44% vývozu a 2,12% na dovozu zboží pro obchod a na 3,34% na vývoz a na 3,31% obchodování se službami. Mezi hlavní obchodní partnery Indie patří Evropská unie, Čína, Spojené státy a Spojené arabské emiráty.  V letech 2006–2007 zahrnovaly hlavní vývozní komodity strojírenské výrobky, ropné produkty, chemikálie a léčiva, drahokamy a šperky, textil a oděvy, zemědělské produkty, železná ruda a další nerostné suroviny. Mezi hlavní importní komodity patří surová ropa a příbuzné výrobky, stroje, elektronické zboží, zlato a stříbro.  Indie je jedním ze zakládajících států u Všeobecné dohody o clech a obchodu (GATT) a následně WTO. Protože se Indie aktivně účastní zasedání Generální rady, má zásadní význam pro vyslovení obav rozvojového světa. Indie například pokračovala v opozici vůči začlenění pracovních sil, problematiky životního prostředí a dalších netarifních překážek obchodu do politik WTO.

Zaměstnanost.

Zemědělství a jeho odvětví zaměstnávalo během fiskálního roku 2009–2010 přibližně 52,1 % pracovní síly. Zatímco se zaměstnanost v zemědělském sektoru postupem časem snižovala, služby zaznamenaly stálý růst, zaměstnanost v sektoru služeb dosáhla 20,3 %. Asi 51,2 % pracovní síly je samostatně výdělečně činná.  Nezaměstnanost v Indii je charakteristická chronickou (skrytou) nezaměstnaností. Vládní programy zaměřené na vymýcení chudoby i nezaměstnanosti se snaží zjednodušit podnikání státními příspěvky a kvalifikačními kurzy, protože jedna z největších překážek, která zabraňovala dosáhnutí rovných příležitostí, je vzdělání a vzdělávací systém.  Dětská práce představuje v Indii obrovský problém, který souvisí hlavně s chudobou. Od devadesátých let 20. století vláda zavedla řadu programů na odstranění dětské práce. Zřídila školy a zavedla bezplatné školní obědy. Případy dětské práce u dětí mladších 10 let je vzácná. Dětí ve věku 10-14 let zaměstnaných v továrnách jsou 2 %. Dalších 9 % pomáhá na farmách svým rodičům.

Ekonomický systém, který Indie zastává je smíšená ekonomika. Indická ekonomika je podle nominálního HDP šestá největší a třetí podle parity kupní síly. Hodnota HDP na osobu zde činí 2 134 USD a je tak 139. největší na světě.Hodnota parity kupní síly z roku 2018 je 7 783 USD a je tak 122. na světě. Po hospodářské liberalizaci v roce 1991 dosáhla Indie průměrného růstu HDP 6-7 % za rok. Indická ekonomika se od posledního čtvrtletí roku 2014 stala nejrychleji rostoucí ze zemí G20, kdy vystřídala ČLR.

印度经济是全球成长最快的新兴经济体之一、世界十大经济体之一。以IMF公布的全球购买力平价(PPP)数据,印度是世界第三大经济体。以美元作为货币单位的GDP计算,印度是世界第六大经济体,并且一直保持着高速度增长。因此,许多专家均预测直至2050年印度将会成为仅次于中国和美国之后的经济体,并且与美国经济总量相等。在成长速度方面,印度在2014/15财政年度的GDP增长达7.3%,超越中国成为世界主要经济体中成长最快的经济体。


Ekologie.

Je to heliofyt rostoucí nejčastěji na suchých kamenitých stanovištích, v okolí zahrad, na rumištích, skládkách i náspech podél cest a železnic. Někdy se stává i vegetací rostoucí ve skalních štěrbinách a starých zdech. Velikost rostliny, kvalita květů a délka kvetení odvisí od výživnosti půdy a dostatku vláhy.  Jsou to krátce vytrvalé rostliny, jejich oddenky mohou přežít mírnou zimu. Ve středoevropských podmínkách se obvykle pěstují jako letničky.

Popis.

Rostlina s vespod dřevnatějící lodyhou vysokou 20 až 100 cm, která vyrůstá z kuželovitého, rozvětveného oddenku. Přímá, větvená lodyha je ve spodní části lysá a má listy vstřícné, v horní části je chlupatá a listy má střídavé. Listové čepele jsou čárkovité až vejčité, u báze klínovité, na vrcholu špičaté a po obvodu celokrajné, bývají dlouhé až 7 cm a široké do 2 cm, ve středu jsou nejširší.  Výrazné květy jsou 3 až 4 cm dlouhé a vyrůstají v hustém, koncovém, hroznovitém květenství s chlupatým vřetenem. Oboupohlavné květy s listeny kratšími než květy mají asi 1 cm dlouhé stopky. Pět žláznatých, vejčitých, na koncích tupých kališních cípů je pouze 0,7 cm dlouhých. Koruna je dvoupyská, šklebivá, ústí trubky má uzavřeno vysoko vypouklým patrem huňatého dolního pysku; bývá barvy fialové, červené, růžové, bílé nebo žluté. Čtyři plodné tyčinky v korunní trubce jsou dvojmocné a mají chlupaté nitky. Semeník je dvoupouzdrý, čnělka tenká a blizna dvoulaločná. Květy rozkvétají od června do září a jsou obvykle opylovány čmeláky, kteří dokážou otevřít jícen koruny a vlézt dovnitř. Ploidie druhu je 2n = 16.  Plodem je 1,5 cm dlouhá, válcovitá, mnohosemenná tobolka otvírající se zuby na vrcholu. Obsahuje podlouhlá, tmavohnědá semena 1 mm velká.

Taxonomie.

Hledík větší se vyskytuje v několika poddruzích, v české přírodě roste pouze nominátní poddruh "Antirrhinum majus" subsp. "majus". Mimo něj jsou rozpoznávány ještě "Antirrhinum majus" subsp. "cirrhigerum", "Antirrhinum majus" subsp. "linkianum", "Antirrhinum majus" subsp. "litigiosum", "Antirrhinum majus" subsp. "siculum" a "Antirrhinum majus" subsp. "tortuosum".

Význam.

Tyto květiny se pěstují v okrasných zahradách, parcích i v květinových nádobách. Byly vyšlechtěny stovky kultivarů, odlišují se mezi sebou především výškou lodyhy, barvou, velikostí a trvanlivostí květů a dobou kvetení. Nové výpěstky mohou mít květy téměř všech barev (vyjma modrých), také byly vyšlechtěny kultivary s květy dvoubarvými. Rostliny trpasličího vzrůstu se používají do okenních truhlíků a květináčů, středního na záhony do skupin letniček nebo trvalek a rostliny vysoké (až 120 cm) bývají vhodné k řezu.

Hledík větší ("Antirrhinum majus") je kvetoucí bylina s nápadnými, různě zbarvenými květy se šklebivou korunou, jediný druh rodu hledík, který se v české přírodě vyskytuje. Pochází z evropských a afrických území okolo Středozemního moře a z Malé Asie. Do střední Evropy byl přivezen jako okrasná rostlina, která se postupně ze zámeckých a později i selských zahrad dostala do volné přírody. Na území dnešní České republiky, kde je hledík větší klasifikován jako vzácně se vyskytující naturalizovaný neofyt, byl v přírodě prvně pozorován v roce 1819. Lidským přičiněním byl takto rozšířen, vyjma severních částí, téměř po celé Evropě a Severní Americe.

金鱼草(学名:')又名龙口花、龙头花、洋彩雀"',为车前科金鱼草属多年生草本植物,原属玄参科,是一种模式生物。原产于地中海地区,分布区域从摩洛哥和葡萄牙向北至法国南部,东至土耳其和叙利亚。金鱼草因花状似金鱼而得名,其拉丁学名“"Antirrhinum"”意指“状如鼻子”,而“"majus"”则意为“五月开花”。


爱德华·德·维尔,第十七代牛津伯爵

Život.

Edward de Vere se narodil v roce 1550 jako syn a dědic Johna de Vere, 16. hraběte z Oxfordu. Od narození až do roku 1562, kdy zdědil po otci hraběcí titul, se nazýval vikomt ("Viscount") Bulbeck. Jako bohatému aristokratovi z rodu, jehož historie sahala až k ovládnutí Anglie Normany, byl Oxford vzděláván v jízdě na koni, lovectví, vojenském umění či hudbě a tanci. Jeho soukromí učitelé, mezi nimi věhlasný učenec Arthur Golding, jej vyučovali jednak jazykům, především latině, starořečtině a francouzštině, tak mnoha dalším předmětům. Později získal diplom s nižší hodností v humanitních vědách na Cambridgeské univerzitě a vyšší hodnost ve stejném oboru na Univerzitě v Oxfordu. Poté rok studoval právo v Gray's Inn, jedné z vyhlášených právnických fakult v Londýně.  V jeho 12 letech mu zemřel otec a Edward se stal královským chráněncem. Jako poručník mu byl přidělen William Cecil, státník, lord strážce pokladu Anglie a dlouholetý člen tajné rady královny Alžběty. Když Edward dospíval, byl představen královně a dvoru. Ve věku 21 let se oženil s Anne Cecil, dcerou lorda Cecila, tehdy již povýšeného na barona z Burghley. Měl s ní pět dětí, avšak jen dvě dcery se dožily dospělosti. Nejstarší z nich, Elizabeth de Vere, narozená 2. července 1575, se v lednu 1594 (nebo 1595) provdala za Williama Stanleyho, 6. hraběte z Derby.  V letech 1575-1576 se Oxford se svým doprovodem vydal na dlouhou cestu po Evropě. Povolení k cestě a také dopis, ve kterém byl doporučován vládcům navštěvovaných zemí, obdržel od královny v lednu 1575. Aby mohl tak nákladnou výpravu financovat, prodal svá panství v hrabstvích Cornwall, Staffordshire a Wiltshire za 6 000 liber. V únoru 1575 již byl ve Francii, kde byl v březnu téhož roku představen králi Jindřichovi III. z Valois a královně. Navštívil také kraje v Německu a především Itálii. Jeho pobyt v Itálii trval celý jeden rok. Edward de Vere během něj pobýval mj. ve Veroně a v Benátkách. Itálii opustil až v březnu 1576.  Po svém dobrodružně probíhajícím návratu do Anglie, při kterém byl na moři přepaden a okraden piráty, odmítl Oxford opět žít se svou manželkou Anne Cecil. Podezříval ji z nevěry a nechtěl uvěřit, že Elizabeth de Vere je jeho dcera. Vyplývá to z dokumentů, které zanechal jeho tchán William Cecil, pozdější lord Burghley. Z nich se lze dozvědět, že Oxford zahrnul celou Cecilovu rodinu trpkými výčitkami. Po pěti letech, o vánocích 1581, se však se svou manželkou smířil.  Oxford zemřel v roce 1604 během morové epidemie v Hackney blízko tehdejší obce Stratford Langthorne, dnes Stratford, součást londýnského předměstí London Borough of Newham.

Edward de Vere a královna Alžběta I..

Edward de Vere postupně přišel o podstatnou část svého původně velkého majetku. V roce 1586 mu proto královna Alžběta I. přidělila doživotní důchod ve výši 1000 liber ročně, což byla tehdy značná suma, rovnající se zhruba dnešním 100 000 US-dolarům. Je to přinejmenším pozoruhodné, neboť Alžběta byla jinak notoricky skoupá. Penzi mu skutečně vyplácela až do své smrti v roce 1603 a její následovník král Jakub I. Stuart v těchto platbách až do Oxfordovy vlastní smrti v roce 1604 pokračoval. Je také pozoruhodné, že za vyplácený důchod nebyly Edwardovi de Vere určeny žádné povinnosti, ba ani nebyly uvedeny nějaké minulé zásluhy, které by byly důvodem tohoto rozhodnutí. Je ovšem možné, že za přidělenou penzi musel královně Alžbětě slíbit, že bude ve svých dílech zpracovávat dějiny Anglie a jejích panovníků. V roce 1662 napsal Dr. John Ward, nový farář ve Stratfordu nad Avonou, do svého deníku, že se dozvěděl následující informaci: „Pan Shakspeare (sic!) dodával na divadelní jeviště dvě hry ročně a obdržel za to tak vysoký roční důchod, že mohl každým rokem utrácet 1000 liber.“

Spekulace o Edwardovi de Vere jako skutečném autorovi Shakespearova díla.

Lze vyjmenovat celou řadu důvodů pro to, že někteří badatelé určují Edwarda de Vere za skutečného autora většiny divadelních her a všech sonetů připisovaných Williamu Shakespearovi. Ve svých mladých letech byl hrabě Oxford v okruhu svých vzdělaných současníků znám tím, že napsal osm básní. Osm raných Oxfordových básní bylo dokonce publikováno pod jeho vlastním jménem ve sbírce "The Paradise of Dainty Devises" (1576). Německý badatel Kurt Kreiler přičítá Oxfordovi další raná díla, uveřejněná pod souhrnným názvem "Adventures of Master F. I." (Dobrodružství pana F. I.). Zkratka F. I. znamenala "Fortunatus Infoelix" (Šťastný nebohý), a toto označení lze považovat za Oxfordův tehdejší pseudonym.  Edward de Vere byl znám svým literárním a divadelním mecenášstvím. V letech 1564–1599 mu byla věnována vydání 33 knih, zejména děl Arthura Goldinga, Johna Lylyho, Roberta Greena a Anthonyho Mundaye. Oxford byl prvním nájemcem divadla "U černých bratří" ("Blackfriars Theatre") v polovině 80. let 16. století. Po určitou dobu také pořádal nejrůznější zábavy pro královnu Alžbětu I. a její dvůr.  V alžbětinské době panoval názor, že pro šlechtice není vhodné či důstojné psát poezii či divadelní hry. Rozhodně však neměli svá díla uveřejňovat nebo uvádět na divadelních scénách pod svým pravým jménem. Zejména vysoce postaveným šlechticům to bylo zapovězeno, a to skrze společenský tlak (tzv. "stigma of print"), ale především ústními zákazy panovníka. Badatelé proto došli k závěru, že hraběti z Oxfordu bylo těmito okolnostmi znemožněno získat velkou literární slávu ("... he was deeply compromised in name and fame"), která místo něj nezaslouženě připadla jinému muži.  Od roku 1586, kdy obdržel od královny Alžběty pravidelný roční důchod ve výši 1000 liber, se Oxford stáhl z přítomnosti u dvora. Je možné, že posledních osmnáct let svého života strávil psaním a revidováním divadelních her a sonetů, které tak proslavily autora zvaného William Shakespeare. Mnohé z tragédií se zabývaly tématy z anglických dějin, k čemuž musel autor mít dokonalé dějinné znalosti. Přitom lze najít mnoho míst v těchto hrách, kde se projevuje určité zkreslení historických skutečností směrem k pozitivnímu vylíčení předků rodu Tudorovců, ze kterého pocházela královna Alžběta I. Oxford pobýval dlouhá léta u královnina dvora, takže znal velmi dobře dvorské poměry. Některé z divadelních her připisovaných Shakespearovi pojednávaly o poměrech u fiktivních královských či vévodských dvorů, avšak postavy v těchto hrách mohly být považovány za skutečné osoby u dvora královny Alžběty I. Mnozí dnešní badatelé, dokonce i zastánci tzv. stratfordiánské teorie, jmenují v této souvislosti postavu Polonia ve slavné hře "Hamlet", ve které vidí Oxfordova tchána barona Burghleyho, k němuž měl Edward de Vere postupem doby velmi komplikovaný vztah. I další osobnosti se mohly cítit dotčeny narážkami obsaženými v Shakespearových divadelních hrách, takže podle tehdejších norem a zvyků mohlo dojít k soudním žalobám nebo i soubojům. Tomu bylo nutno zamezit, což mohlo také být důvodem utajení Oxfordova autorství her.  V roce 1609, tedy pět let po Oxfordově smrti, byly zcela neočekávaně poprvé vydány Shakespearovy sonety. Původcem tohoto vydání byl nakladatel Thomas Thorpe, který také napsal krátkou předmluvu. Mnohé, avšak ne všechny, ze 156 básnicky dokonalých sonetů jsou považovány za milostné básně, přičemž panuje domněnka, že některé z nich jsou určeny mladému muži. To je vykládáno tak, že autor sonetů měl sklon k homosexualitě či bisexualitě, avšak pro tuto domněnku chybí jakékoliv důkazy. U některých sonetů mohla být vzhledem ke struktuře anglického jazyka adresátkou žena, jiné z nich mohly být určeny muži, který byl autorovým příbuzným nebo s ním byl spřátelen.  Jiné sonety jsou zjevně určeny milované ženě. Hrabě Oxford měl po určitou dobu trvání svého prvního manželství, a to i po svém smíření s Anne Cecil, milenku jménem Anne Vavasour, dvorní dámu královny Alžběty I. Anne Vavasour mohla být adresátkou sonetů připisovaných Shakespearovi. Když dne 21. března 1581 Anne porodila Oxfordova nemanželského syna (tehdy byl jediným synem), známého později jako sir Edward Vere, dozvěděl se o okolnostech jeho narození již dva dny poté Francis Walsingham, jeden z nejvlivnějších královniných rádců a zakladatel její tajné služby. Jak Oxford, tak Anne Vavasour a dokonce i její novorozeně byli zatčeni a uvězněni v Toweru. Po intervenci ze strany lorda Burghleyho však byli všichni po nějaké době propuštěni na svobodu, Oxford dne 8. června 1581.  Oxfordův milostný poměr s Anne Vavasour trval ještě nějakou dobu po jeho smíření s manželkou. V březnu 1582 se z tohoto důvodu udál v ulicích Londýna souboj mezi Edwardem de Vere a strýcem Anny Thomasem Knyvetem a také bitka mezi jejich služebníky. Oxford byl při souboji zraněn a jeden z jeho sluhů byl zabit. Není zcela jasné, zda byl sir Knyvet při souboji rovněž zraněn či nikoliv. Později se Anne Vavasour provdala za jiného muže.  Po smrti své první manželky Anne Cecil, která zemřela dne 5. června 1588 ve věku 31 let, se Edward de Vere koncem roku 1591 oženil podruhé. Jeho druhá žena Elizabeth Trentham (sama velmi zámožná, ač původem z nižší šlechty), jej o mnoho let přežila. Z tohoto manželství vzešel jen jeden syn, který dostal v jeho rodě nezvyklé křestní jméno Henry (Henry de Vere, 18. hrabě z Oxfordu). K tomu se váže spekulace, že Edward de Vere nebyl jeho pravým otcem.

Oxfordiánská teorie.

Podle tzv. oxfordiánské teorie ("Oxfordian theory"), která je nejpopulárnější alternativní teorií při sporu o Shakespearovo autorství, byla snaha příbuzných Edwarda de Vere o zastření identity pravého autora Shakespearova kánonu, důvodem k tomu, že setrvali na již dlouho praktikovaném připsání autorství muži jménem William Shakespeare. V roce 1623, tedy zhruba sedm let po smrti Shakespeara (1616), se rozhodli uveřejnit všechny jim známé (a pouze v opisech zachované) Shakespearovy divadelní hry. Tak vzniklo tzv. první foliové vydání ("First Folio") tohoto epochálního díla. Úvodní báseň k němu napsal Ben Jonson, který v ní pouze naznačil, že autor celého díla pocházel ze Stratfordu (labuť ze Stratfordu, "Swan of Stratford"). Jonson také zařídil, aby poblíž Shakespearova hrobu byl postaven pomník s nápisem obsahujícím slova chvály pro něj. Je známo, že se nedochoval naprosto žádný rukopis Williama Shakespeara, pouze jeho šest neumělých a nadto rozdílných podpisů. Vzhledem k tomu, že skutečná totožnost autora díla, které bylo uveřejňováno pod jménem William Shakespeare, byla i vždy poté pečlivě utajována, pár náznaků stačilo k upevnění možného klamu. Než William Rowe sepsal v roce 1709 první Shakespearův životopis, byli ti, kdož znali pravdu, dávno mrtví a mýtus Shakespearova autorství již žil svým vlastním životem.  Prvním, kdo vyčerpávajícím způsobem předložil otázku Oxfordova autorství, byl Angličan John Thomas Looney (1870-1944). Identifikoval v Shakespearových dílech – zvláště v "Hamletovi" – osobnostní charakteristiky, které autora vykreslují jako excentrického aristokratického básníka, příznivce dramatu a sportovních zábav, s klasickým vzděláním, který cestoval do Itálie. Looney rozpoznal četné podobnosti mezi Oxfordovou a Shakespearovou poezií v užívání motivů a předloh, frázování a rétorických prostředků, což jej vedlo k uznání Oxforda jako autora Shakespearova kánonu. Od té chvíle, co byla v roce 1920 vydána Looneyho kniha ""Shakespeare" Identified in Edward De Vere, the Seventeenth Earl of Oxford" (Shakespeare identifikován jako Edward de Vere, sedmnáctý hrabě z Oxfordu), stal se hrabě z Oxfordu rychle nejpopulárnějším alternativním kandidátem na autorství Shakespearova kánonu a nahradil v této roli Francise Bacona.  V roce 1922 založili Looney a Greenwood mezinárodní organizaci "Shakespeare Fellowship", která začala podporovat diskusi o autorství, později ale své zaměření změnila na šíření oxfordiánské teorie. Existuje ještě několik dalších oxfordiánských společností, mj. "Shakespeare Oxford Society" v USA a "De Vere Society" ve Spojeném království.

Edward de Vere, 17. hrabě z Oxfordu (12. dubna 1550 zámek Hedingham, Essex, Anglie – 24. června 1604 Hackney, Anglie), byl příslušník anglické vysoké šlechty ("Earl") v době panování královny Alžběty I. V letech 1562 až 1603 byl dědičným nejvyšším komořím ("Lord Great Chamberlain") na královnině dvoře. Podle rozšířených spekulací je považován za skutečného autora většiny divadelních her a všech sonetů připisovaných Williamu Shakespearovi.

爱德华·德·维尔,第十七代牛津伯爵(Edward de Vere, 17th Earl of Oxford,1550年-4月12日-1604年-6月24日),伊丽莎白女王朝臣,编剧,抒情诗人,运动家,艺术资助者,被怀疑是莎士比亚艺术作品的代撰人。


Kariéra.

Po připojení Sudet k Německu v důsledku Mnichovské dohody v roce 1938 odjela do Varšavy, kde se zapojila do práce s československými uprchlíky, kterým mezi březnem a červencem pomáhala opustit Polsko získáním britského víza. Celkově tak pomohla téměř 2 000 lidem utéct před nacisty. Na základě toho ji v srpnu 1939 angažoval Arthur Wilson, vydavatel deníku "The Daily Telegraph". Pro deník pracovala jako zahraniční zpravodajka. Přesvědčila britského generálního konzula v Katovicích, Johna Anthonyho Thwaitese, aby jí půjčil na průzkumnou cestu přes německé hranice své auto s řidičem. 28. srpna si při jízdě diplomatickým vozem podél německo-polské hranice Hollingworthová všimla špatně zamaskovaných německých tanků pod sítěmi a plachtami, které zvedal vítr. Tato skutečnost ji zaujala a při dalším pozorování identifikovala obrovské množství německých vojáků, tanků a obrněných vozidel, stojících na německém území podél celé polské hranice. Její zpráva o těchto pozorováních byla nejdůležitějším příběhem následujícího dne na první stránce The Daily Telegraph. Titulek zněl: „1000 tanků shromážděno na polské hranici. Deset divizí je připraveno k rychlému útoku“.  Její zpráva z 1. září, v níž vyzvala britské velvyslanectví ve Varšavě, aby oznámilo německou invazi do Polska je považována za „sólokapra století“ ("„the scoop of the century“"). Aby přesvědčila zaměstnance velvyslanectví, který měl pochybnosti o této skutečnosti, vystrčila v průběhu hovoru telefonní sluchátko z okna svého pokoje v Katovicích, aby slyšel zvuk německých tanků na ulicích města. Její zpráva byla také první zprávou, kterou britský ministr zahraničí o invazi do Polska obdržel.  Pokračovala reportážemi o situaci v Polsku a v roce 1940, kdy pracovala pro Daily Express, odjela do Bukurešti, odkud podala zprávu o vynucené abdikaci krále Karla II. a následných událostech. V roce 1941 odešla do Egypta a později podávala zprávy z Turecka, Řecka a egyptské Káhiry. Její snahy ztěžovalo to, že ženy – válečné korespondentky – nedostávaly v té době úřední akreditaci. Poté, co 23. ledna 1943 obsadily britské jednotky Bernarda Montgomeryho Tripolis, bylo jí nařízeno vrátit se do Káhiry. Protože chtěla zůstat na frontě, pokračovala jako reportérka u jednotek generála Dwighta D. Eisenhowera v Alžíru. Odsud psala pro Chicago Daily News. Později působila v Palestině, Iráku a Persii. V této době se stala prvním novinářem, který hovořil s íránským šáhem Muhammadem Rezou Pahlavím.  V roce 1946 přežila bombový útok na hotel Krále Davida v Jeruzalémě, který zabil 91 lidí. Zemřela v Hongkongu ve věku 105 let.

Clare Hollingworthová (10. října 1911 Knighton, Leicester – 10. ledna 2017 Hongkong) byla anglická spisovatelka a novinářka, která jako první ohlásila začátek druhé světové války v Evropě. V Česku byla vzpomenuta pro svou pomoc československým uprchlíkům v polských Katovicích.

克莱尔·霍林沃思(或译为霍林伍兹,英语:Clare Hollingworth,1911年-10月10日-2017年-1月10日),英国籍女战地记者,于1938年效力英国每日电讯报(The Daily Telegraph)时,以率先报导第二次世界大战以及采访过无数重大事件闻名,其中包括越战、阿尔及利亚独立战争、印度与巴基斯坦战争以及中国文化大革命。她取得奖学金在伦敦大学学院斯拉夫与东欧研究学院学习,并且争取到前往萨格勒布大学进修克罗地亚语的机会。


Převzetí skupiny SABMiller.

V průběhu roku 2015 nabízel Anheuser-Busch (AB) InBev akcionářům SABMiller, což je dosavadní druhý největší pivovarnický koncern na světě, postupně až 42 anglických liber za jednu akcii, což by rezultovalo v kupní cenu 104 miliard dolarů za celou společnost. K SABMiller patří mj. největší česká pivovarnická skupina Plzeňský Prazdroj. Dozorčí rada SABMiller se tomuto převzetí dlouho bránila, resp. požadovala 45 liber za akcii, čímž by se prodejní cena společnosti zvýšila na celkem 111 miliard dolarů. Velkoakcionář SABMiller, tabáčnický koncern Altria Group, však byl převzetí brzy nakloněn.  Ve středu 14. října 2015 měla vypršet lhůta daná akcionářům SABMiller podle britského práva k tomu, aby se vyjádřili k nabídce převzetí skupinou AB InBev. Tato společnost prohlásila ve čtvrtek 8. října 2015, že vyjádření dozorčí rady konkurenta o nedostatečnosti této nabídky a podcenění hodnoty akcií SABMiller „postrádá důvěryhodnost“. Zároveň koncern AB InBev apeloval na akcionáře SABMiller, aby se k jeho nabídce zavčas vyjádřili. Aby akcionáře SABMiller získal na svou stranu, zvýšil koncern AB InBev v pondělí 12. října 2015 svou nabídku ceny za jednu akcii na 43,50 anglických liber. Důležití velkoakcionáři SABMiller (kromě tabáčnického koncernu Altria), především miliardářská rodina Santo Domingo z Kolumbie, britská finanční skupina Aberdeen a jihoafrický státní fond PIC, zůstávali v ten den ke zvýšené nabídce ještě skeptičtí. Po dalším zvýšení ceny za akcii na 44 liber v noci téhož dne však změnili svůj názor.  Během úterý 13. října 2015 bylo oznámeno, že sloučení obou pivovarnických skupin bylo dohodnuto. Kupní cena za všechny akcie SABMiller je podle zpráv 99 miliard eur, při zohlednění zároveň přebíraných dluhů více než 110 miliard eur. Svým finančním objemem je tato megafúze třetí největší ve světových hospodářských dějinách. Kdy kupní smlouva vstoupí v platnost, nebylo zatím oznámeno. Po sloučení bude vzniklá pivovarská společnost vařit skoro třetinu piva na celém světě (obě společnosti měly v roce 2014 celkový podíl 30,6 % na světovém výstavu piva). Součástí této transakce je Plzeňský Prazdroj. Jaké následky z tohoto obchodu a z případných požadavků antimonopolních úřadů Evropské unie vzejdou pro české a jiné pivovary včetně těch již sdružených v obou dosavadních obřích skupinách, nelze zatím odhadnout.

Anheuser-Busch InBev (holandská výslovnost [ˈɑnɦɔi̯zər ˈbuʃ ˈɪmbɛf]; zkráceně AB InBev) je belgická nadnárodní nápojová a pivovarnická společnost s hlavním sídlem v belgické Lovani. Je to akciová společnost, která vznikla sloučením belgického InBevu a americké společnosti Anheuser Busch, která pocházela ze St. Louis ve státě Missouri. Společnost operuje na dalších více než 50 trzích. Sídla má např. v Londýně, New Yorku, Sao Paulu, St. Louis, v Mexico City, San Salvadoru, Torontu, Buenos Aires, Johannesburgu a dalších. V říjnu 2016 se společnost rozrostla odkoupením skupiny SABMiller a dokončila tak fúzi těchto dvou subjektů.

百威英博(Anheuser-Busch InBev SA/NV,缩写为AB InBev),是一家总部位于比利时鲁汶的跨国啤酒生产集团,于2008年11月18日由比利时的英博集团(InBev)与美国的安海斯-布什(Anheuser-Busch)两大酒业集团合并而成。至于InBev,则是在2004年8月27日透过合并交易结合世界第三大的比利时啤酒酿制厂商Interbrew及世界第五大的巴西啤酒酿制厂商Ambev,并创造了市值115亿美元,变为世界第一的啤酒制造厂。此交易同时也统一了来自比利时、加拿大、德国和巴西的最高品牌。该集团在全球30多个国家拥有工厂,其产品行销130多国。其2012年的集团年度利润高达72.43亿美元,并拥有1226.21亿美元的资产,是全球规模最大的啤酒酿造厂。


Život.

Bareilles se narodila a vyrůstala ve městě Eureka, Kalifornie v Humboldt Country. Je jednou ze tří dcer Bonnie Halvorsen (rozené Capellas), pracovnice v pohřebním ústavu, a Paula Bareilles, pojišťovacího agenta. Má nevlastní sestru Melody. Je italského, anglického, německého, portugalského a francouzského původu; umí italsky a také v Itálii rok pobývala. Vyrůstala v katolické rodině. Zpívala ve sboru na střední škole, Limited Edition, a působila v místním divadle.  Po absolvování střední školy v roce 1998, Bareilles nastoupila na komunikační studijní program na University of California, Los Angeles, kde se stala členem koedukační kapely s názvem Awaken a Capella, kterou lze slyšet na jejím albu „"Dysfunktional Family“ v písničce „Gravity“ a „I want you“ od skupiny The Jackson 5. Písnička „Gravity“ byla zahrnuta v roce 2004 na CD s nejlepšími písničkami vysokoškolských hudebních skupin. Vystupovala na výročním studentském koncertě" UCLA Spring Sing, kde dvakrát vyhrála. Sama se naučila hrát na piano, kytaru a ukulele.

Kariéra.

2002–06: Začátek kariéry.

Po absolvování UCLA v roce 2002, Bareilles vystupovala v lokálních barech a klubech (např. v Hotel Café a v Genghis Cohen v Los Angeles). V roce 2003 vydala dvě dema: „The First One“ v dubnu a „The Summer Sessions“ v říjnu. V roce 2004 se objevila jako barová zpěvačka v nezávislém filmu Girl play, kde zpívá píseň „Undertow“.  V lednu 2004, Bareilles nahrála své první album „Careful Confessions“. Dne 15. dubna 2005 podepsala kontrakt se společností Epic Records. Zbytek roku 2005 a začátek následujícího roku strávila psaním a přepracováváním písní pro její další album.

Sara Beth Bareilles (* 7. prosince 1979 Eureka, Kalifornie, USA) je americká skladatelka a zpěvačka. Do pozornosti širší veřejnosti se dostala v roce 2007 díky hitu „Love song“, který obsadil čtvrtou příčku v Billboard 100 chart. Jen v Americe prodala přes jeden milion záznamů a více než 7 milionů singlů. Byla pětkrát nominovaná na cenu Grammy Award stejně jako na Grammy Award za Album roku, na kterou se někteří lidé dívají jako na nejprestižnější cenu hudebního průmyslu v Americe. Ve třetím ročníku pořadu NBC s názvem The Sing-off byla jedním z porotců po boku Bena Foldse a Shawna Stockmana. V únoru roku 2012 umístila VH1 (americká hudební televizní stanice) Bareilles na 80. místo v seznamu Top 100 nejlepších žen v hudbě.

莎拉·芭瑞黎丝(Sara Bareilles,,1979年-12月7日) 是一位曾获格莱美奖提名的美国创作歌手及钢琴家。


以色列航空402號班機空難

Let.

Constellation letěl na obvyklé každotýdenní trase z Londýna a po mezipřistání odstartoval ve 2:53 ze Schwechatu. Letěl do Tel Avivu s plánovaným mezipřistáním v Istanbulu. Nikdy nebylo objasněno, proč se letadlo odchýlilo z plánované trasy. V tomto bodu se názory bulharských a izraelských vyšetřovatelů zásadně liší. Jednou z hypotéz je zkreslení NDB navigace bouřkovou aktivitou. Blesky mohly zapříčinit chybnou činnost zařízení a navigátor se domníval, že je v dosahu radiomajáku ve Skopje a zvolil kurz 142 stupňů. Avšak tuto domněnku vyvrací absence bouřek v oblasti. Příčiny sestřelu jsou předmětem diskusí bulharských vojáků a historiků bulharského letectva. Jisté je, že letadlo vlétlo ve výši přibližně 18.000 stop do bulharského prostoru. Když minulo Tran, ulétlo dalších 200 km než bylo ve vzdálenosti 120 km od bulharských hranic sestřeleno.

Nehoda.

Přelet západních bulharských hranic zaznamenala vojenská hláska nedaleko města Tran a na rozkaz zástupce náčelníka protivzdušné obrany odstartovala dvojice proudových MiGů 15 s vedoucím Petrovem. MiGy odstartovaly z letiště v Dobroslavci odpovědném za obranu hlavního města. Podle svědectví pilotů, nejprve dvojka varovnými výstřely před nos letadla upozornila pilota El Al a Petrov varování opakoval. Mezitím se letadlo přiblížilo jižní hranici s Řeckem a nedaleko Petriče bylo sestřeleno. Podle svědectví pilotů MiGů Constellation nejdříve vysunul přistávací klapky i podvozek a hodlal uposlechnout varování, poté je však rychle zasunul a zamýšlel uniknout do Řecka.  Úmysly pilotů stíhaček se staly předmětem sporů; místo pádu v blízkosti hranic nedaleko Petriče vzbuzuje dojem, že letadlo bylo doprovázeno do posledních minut před sestřelem. Rozkaz vydal generál Veličko Georiev, který nařídil: „Pokud letadlo neuposlechne příkazy a hodlá opustit naše území a není čas na další varování, sestřelte ho.“ Letadlo zasažené výstřely začalo klesat a ve výšce 2000 stop se rozpadlo a v plamenech zřítilo.  Zpočátku se uvažovalo, že letadlo nesestřelili stíhači, ale bylo zasaženo protiletadlovou raketou ze země. Druhý den Bulhaři přiznali sestřel, vyjádřili politování a nařídili vyšetřování. Ale nedovolili šestičlennému izraelskému týmu se na něm podílet; toto rozhodnutí se později stalo předmětem kritiky obou zúčastněných stran.

Vyšetřování.

Jako pravděpodobná příčina nehody bylo stanoveno:  Letoun utrpěl zásah nebo zásahy, které způsobily ztrátu přetlaku a požár. V důsledku zásahů pravého křídla, pravděpodobných zásahů levého křídla a zásahů zadní části trupu projektily velké ráže, se letoun ve vzduchu rozpadl.  Vyšetřovatelé doporučili vybavit trasu Amber 10 více VOR namísto jediného radiomajáku, který byl provozován v době nehody.

Let v historii poštovní přepravy.

Na palubě letadla se nacházela i pošta z Německa, Nizozemska, Rumunska a Sovětského svazu. Nepoškozena a zachována ale zůstala jen malá část těchto zásilek. Ta byla potom dopravena do Tel Avivu. Adresátům v Izraeli byly zásilky doručeny s dodatečným razítkem s textem v hebrejštině: Obrys rámečku lemujícího text má rozměr 19 mm × 36 mm, samotný hebrejský text je o velikosti 2–3 mm.

Důsledky.

Není překvapující, že v době studené války obě strany považovaly nehodu za vážnou provokaci.  I když bulharská vláda nejprve odmítla přijmout odpovědnost a obvinila izraelské letadlo z nepovoleného proniknutí do vzdušného prostoru, nakonec vydala formální omluvu, označila jednání pilotů stíhaček za „příliš ukvapené“ a souhlasila se zaplacením odškodnění rodinám obětí.

Let El Al 402 byl mezinárodní let z Londýna přes Vídeň a Istanbul do Tel Avivu. Letadlo Lockheed Constellation registrace 4X-AKC, se ocitlo v bulharském letovém prostoru, bylo sestřeleno dvěma proudovými stíhačkami MiG-15 a zřítilo se nedaleko Petriče. Zahynulo všech 51 cestujících a 7 členů posádky. K neštěstí došlo v době napjatých vztahů mezi Východem a Západem a bylo svého času nejvážnější nehodou Lockheedu Constellation.

以色列航空402号班机是一架由洛克希德星座型执飞,由伦敦飞往特拉维夫的班机。1955年7月27日,注册编号为4X-AKC的星座型在执行此班机时误入保加利亚领空,被保加利亚空军的两架米格-15战斗机击落,坠毁于佩特里奇附近,机上51名乘客和7名机组人员全部死亡。此事件为当时涉及L-049的最严重空难,亦拉大了东方集团与西方阵营关系的裂痕。


Život.

Pocházel z poměrně chudé provensálské šlechtické rodiny. Jeho otec se vypracoval na plukovníka a zastával úřady v regionální správě. Charles d'Albert se roku 1611 stal královským sokolníkem, v lednu 1615 obržel funkci místodržitele Amboise a roku 1616 kapitána Louvru. Sokolnictví bylo velkým koníčkem tehdy dospívajícího Ludvíka XIII., a proto byl se svým ptáčníkem v častém kontaktu. V té době se osamělý král, ke kterému se jeho matka Marie Medicejská chovala chladně, s Luynesem spřátelil.

Mocenský vzestup.

Zlom v jeho životě nastal roku 1616, kdy se významnou měrou podílel na spiknutí, během kterého byl svržen a zavražděn Concino Concini, favorit regentky Marie Medicejské, která spolu s ním vládla místo svého syna. Během těchto událostí se ale choval váhavě a doporučoval Ludvíkovi, aby se z Paříže utekl. Přesto poté, co se král chopil samostatné vlády, obdržel postupně úřad prvního komořího, státního rady, kapitána Bastily, dále velení nad stovkou ozbrojených mužů, vévodský titul a funkci konetábla. Ludvík XIII. ho dokonce hodlal oženit se svou nevlastní sestrou, ta však se s sňatkem pod svou úroveň nesouhlasila. Luynes se tedy oženil s Marií de Rohan. Vzhledem ke svému důvěrnému přátelství s králem byl Luynes Francouzi považován za neoficiální hlavu státu. Nikdy se však nestal ministrem a kromě funkce konetábla neobdržel ani žádnou jinou vysokou vládní funkci. Sice se účastnil zasedání státní rady, ale jeho účast byla dost nevýrazná. Byl povrchní a státním záležitostem rozuměl velice málo. Nebyl schopen vládnout státu. Při jednom zasedání rady byl dokonce králem napomenut, aby mlčel, když neví, co mluví. Současníky byl hodnocen jako hodně průměrný, ne příliš schopný člověk, toužící po majetku a poctách. Měl ale vliv na rozdělování různých funkcí a královských důchodů, zprostředkovával králi styk s těmi, co o to požádali a také konzultoval s králem udělování milostí. Jiný zdroj ale jeho politické působení popisuje jako „diktaturu“ a srovnává ho s Concinem Concinim. Luynes získal jeho majetek a nechal jeho ženu Leonoru Galigaï popravit pro čarodějnictví, aby získal i tu část, kterou po svém manželovi zdědila. Luynesovi postupně stouplo sebevědomí natolik, že již tolik nerespektoval krále a jejich vzájemný vztah se zhoršil. Roku 1621 během tažení proti hugenotům na jihu Francie neúspěšně velel obléhání Montaubanu. Během něho dostal silné horečky a náhle zemřel.

Charles d'Albert, vévoda de Luynes (1578 – 1621) byl francouzský politik, oblíbenec krále Ludvíka XIII. V letech 1616 až 1621 byl mnohými Francouzi považován za nejmocnějšího muže hned po králi, ale o významných státních záležitostech příliš nerozhodoval a ani jim z velké části nerozuměl. Podle jiného zdroje bylo ovšem jeho politické působení „diktaturou“.

查尔斯·德·阿尔贝(后封为吕伊内公爵,法语:,1575年-8月5日-1621年-12月15日),法王路易十三亲政后提拔的首席大臣,直到他在1621年权势最高峰死去之前,更兼任著「法国王室统帅」。


Historie.

Zdejší kopec byl osídlen a záhy opevněn Keltibery, čili smíšenými kmeny Keltů a Iberů, patrně již v průběhu 5. století př. n. l.. Pod vlivem řeckých a fénických obchodníků se zde ve starověku razily mince. Rozvoji města, v němž byl založen přístav, velmi přispěl příchod řeckých kolonistů. Ti město pojmenovali Zakynthos a proto patrně pocházeli ze stejnojmenného ostrova.  Významnou roli hrálo Sagunto během konfliktu mezi starověkými mocnostmi, Římem a Kartágem, známým jako punské války. Město stálo na straně římské republiky, avšak v roce 219 př. n. l. se jej po osmiměsíčním obléhání zmocnilo kartaginské vojsko vedené slavným vojevůdcem Hannibalem Barkasem. Právě pád města se pro Řím stal záminkou k vypovězení války, která trvala až do roku 201 př. n. l. a přes počáteční Hannibalovy úspěchy skončila krutou porážkou Kartága.  Město obsadili Římané a přejmenovali jej na Saguntum. V prosperujícím městě, které se stalo municipiem, bylo vystavěno divadlo či amfiteátr a údajně zde bydlelo na 50 000 obyvatel. Pozvolným úpadkem Saguntum prošlo po pádu Západořímské říše, kdy čelilo invazi germánských kmenů.  V průběhu 8. století, kdy Pyrenejský poloostrov obsadili Arabové, se Sagunto, které bylo tehdy známé jako Morvedre či Morviedro, stalo součástí Córdobského chalífátu. Ve městě byly v maurském stylu vystavěny paláce, lázně a mešity, avšak jeho význam začal vedle nedaleké rychle rostoucí Valencie postupně upadat. Město v roce 1098 dobyl slavný kastilský rytíř El Cid, avšak krátce poté se jej znova zmocnili Mauři. Definitivně se Sagunto dostalo pod křesťanskou nadvládu v roce 1238, kdy jej dobyla vojska krále Jakuba I. Aragonského.  Během španělské války za nezávislost došlo v blízkosti města 25. října 1811 k bitvě, v níž byly španělské oddíly poraženy Francouzi, jež vedl maršál Louis Gabriel Suchet.  Díky rozvoji zdejšího strojírenského průmyslu se město v průběhu 19. století rozšířilo z území historického centra nacházejícího se pod zdejším kopcem až k nedalekému přístavu.

Sagunto (ve valencijštině Sagunt) je přístavní město nacházející se ve východním Španělsku. Sagunto, které přináleží do Valencijského společenství a provincie Valencia, se nachází 30 kilometrů na sever od hlavního města provincie i celého Valencijského společenství, Valencie. Ve městě žije přibližně 65 000 obyvatel.

萨贡托(Sagunto)是一座西班牙东部城市,位于瓦伦西亚省,距其省会城市瓦伦西亚约30公里。城市处于丘陵地带,也是一座海岸城市。2008年人口总计65,821。


V říši Ming – velcí koordinátoři.

Historie.

Pověření "sün-fu", cestovat a usmiřovat, poprvé obdržel roku 1391 korunní princ Ču Piao, s úkolem prozkoumat poměry v provincii Šen-si a jejím hlavním městě Si-anu, o němž císař Chung-wu uvažoval jako o možném hlavním městě říše Ming. Také jiní vládní hodnostáři byli vysíláni do provincií uklidňovat a usmiřovat (, "an-fu") nebo cestovat a vyšetřovat (, "sün-š’"). Po třech desetiletích byli roku 1426 s titulem "sün-fu" vysláni dva vysocí hodnostáři do Pej č’-li a Če-ťiangu vyšetřit stav regionů a chování úředníků. Po návratu doporučili vysílání dalších emisarů; nicméně další pověřenci "sün-fu" byli vysláni až roku 1430 do provincií Che-nan, Šan-tung, Šan-si, Ťiang-si a Chu-kuang.  Poté byli koordinátoři "sün-fu" vysíláni dle potřeby, s přestávkami a ne do všech provincií (například do S’-čchuanu byl velký koordinátor posílán pouze ojediněle – v letech 1449–50, 1452–62, 1469–73 a 1507–09). Do konce říše Ming byli jmenováni do 29 míst. Po prvních jmenováních císař vysílal velké koordinátory "sün-fu" do vojenských posádek na severní hranici – roku 1436 do Liao-tungu, Süan-fu a Ning-sia; roku 1450 Jen-sueje, Si-anu a Kan-čou; roku 1472 Pao-tingu a roku 1474 Ta-tchungu. "Sün-fu" této vlny přišli na místa, kde sídlila knížata z císařského rodu, do konce 14. století pověřovaná dohledem nad vojsky. Koncem 15. století byly vytvořeny dvě nové pozice. První roku 1475 v Jün-jangu (prefektuře na severovýchodě Chu-kuangu) k dohledu nad regionem postiženým vzpourami nelegálních přistěhovalců (ťing-siangské povstání). Druhá roku 1493 v Nan-anu na jihu Ťiang-si, opět k potlačení rebelií v okrajové horské oblasti. Oblast odpovědnosti obou míst zahrnovala části více provincií a obě byly čistě vojenské.  V 16. století jmenování koordinátorů "sün-fu" prosazovali tehdejší velcí sekretáři, kteří tak chtěli mít zásluhu na vyřešení regionálních problémů. V polovině 16. století se zkomplikovaly poměry na jihu Číny, v důsledku čehož bývali jmenováni koordinátoři v Jün-nanu (od roku 1551), od 1556 ve Fu-ťienu a Če-ťiangu, od 1566 v Kuang-tungu, od 1568 v Kuej-čou a od 1569 v Kuang-si. Neklid na jihu byl spojen s hospodářským vzestupem doprovázeným růstem pirátství (tzv. wo-kchou) a násilností, v reakci na něž byli jmenováni koordinátoři. Měli také za úkol likvidovat rolnická povstání, která se na jihu šířila zejména v letech 1506–1515 a 1566–1575, přičemž je ve významné míře vyvolaly třenice mezi místními kmeny Miao a Jao a přistěhovalými Chany.  Z podobných – protipovstaleckých – důvodů vznikly místa koordinátorů i v 17. století v Pchien-jüanu (roku 1623, jižní Chu-kuang), Čcheng-tchienu (roku 1643, severní Chu-kuang), a roku 1637 ve střední Číně v An-čchingu a Chuaj-jangu. Koncem mingské doby nové posty koordinátorů vznikaly v širším okolí Pekingu v souvislosti s hrozbami Japonců (roku 1597 v Tchien-ťinu) a Mandžuů (roku 1620 v Teng-laj na severu Šan-tungu a roku 1638 v Mi-jün severovýchodně od Pekingu).

Jmenování a tituly.

Velcí koordinátoři "sün-fu" vyslaní do vnitrozemských oblastí byli vybíráni společným rozhodnutím ministerstev státní správy a daní, potvrzeným císařem; koordinátory vysílané do pohraničí navrhovalo císaři ministerstvo státní správy s ministerstvem vojenství. Od roku 1535 všechny "sün-fu" navrhovala konference „devíti ministrů“.  Celé mingské období "sün-fu" zůstali mimořádnými úředníky centra vyslanými do regionů, Obvykle měli titul náměstka ministra (, "š’-lang") nebo ministra (, "šang-šu"), zpravidla vojenství nebo daní, v závislosti na povaze úkolů. Po roce 1453 dostávali i titul zástupce (, "fu tu-jü-š’") nebo pomocníka (, "ťien tu-jü-š’") nejvyššího kontrolora, čímž získali pravomoc odvolat a/nebo uvěznit úředníky a přímý přístup k císaři, což přispělo k zvýšení jejich prestiže a vlivu. Občas dostali i vyšší hodnost nejvyššího kontrolora (, "tu-jü-š"’).  Měli-li kromě obecné koordinace a dohledu nad provinčními autoritami konkrétní pověření, uváděl je přídavek k titulu, např. "sün-fu" Šan-tung "ťien can-li ťün-wu" = velký koordinátor a pověřenec vojenskými záležitostmi v Šan-tungu.  Pokud měli pověření k řešení vojenských záležitostí, dostávali vojenský titul "tchi-tu ťün-wu" (), např. "sün-fu ťien ťi-tu ťün-wu" (velký koordinátor a vedoucí vojenských záležitostí), někdy s variantami pomocný velitel/vojenský komisař (, "can-li ťün-wu", nebo, "cchan-can ťün-wu"). Měli-li velení nad všemi vojsky provincie, byli titulováni nejvyšší velitel (, "cung-tu").

Postavení ve státní správě.

Velcí koordinátoři "sün-fu" byli zprvu vysíláni na krátkodobé cesty, od 30. let 15. století zůstávali ve svěřených regionech dlouhodobě. Pověřováni byli různými úkoly, dozírali nad výběrem daní, stavem vodních cest a hrází, pořádkem, nebo obranou hranic, sečuánští "sün-fu" odpovídali za dodávky dřeva. Kompetence jim císař určoval individuálně, jak okolnosti vyžadovaly. Od poloviny 15. století mívali za úkol dohled a řízení ("ťie-č’") provinčních úřadů.  Neměli k dispozici úřední zaměstnance ani oficiální kancelář, ale od druhé poloviny mingské doby si najímali a platili soukromé tajemníky "mu-fu" () a neúřední specialisty.  Obecně koordinátoři "sün-fu" zůstali mimořádnými pověřenci mimo pravidelný chod administrativy. Jejich jmenování bylo projevem nedůvěry centra ve schopnost řádných úřadů vypořádat se s problémy. Nedůvěra se však mnohdy přenášela i na ně. Byli v podstatě císařskými vyslanci, závislými na zdrojích centra, nikoliv místa, s nevyjasněnými mechanismy spolupráce s provinční správou (která sama byla rozdělená na civilní správu v čele s dvěma proviciálními správci "pu-čeng-š’", provinční kontrolní úřad v čele s kontrolorem-soudcem "an-čcha-š’" a provinční vojenskou komisi) a malou schopností civilní správy ovlivnit jejich vojenské aktivity. Přes své vojenské i civilní pravomoci často neměli přístup k civilním zdrojům potřebným pro jejich vojenské úkoly. Při výkonu funkce se museli vyrovnávat s tlakem místních významných hodnostářů – knížat z císařského rodu, enunuchů ve velitelských funkcích – a dokonce i vlastních vojsk, např. roku 1510 zabil velkého koordinátora vzbouřený kníže (z An-chua) a ve 20. letech 16. století během povstání proti zvyšování daní dva velké koordinátory zabili vojáci. Koncem mingské doby byli velcí koordinátoři podřízeni nejvyšším velitelům "cung-tu".

V říši Čching – guvernéři.

Historie.

Guvernéry "sün-fu" Čchingové zprvu jmenovali na mingská místa koordinátorů: roku 1644 do osmi míst v severní Číně, do konce roku 1645 na jedenácti místech na severu, severozápadě a v povodí Jang-c’-ťiang. Také (patrně z vojensko-bezpečnostních důvodů) jmenovali guvernéra do Pao-tingu u Pekingu, do Nankingu jako náhradu mingské administrace a na dolní tok Jang-c’ k dohledu nad dopravou a obchodem. Začátkem roku 1646 tedy sloužilo 22 čchingských guvernérů (mezi nimi 15 bývalých mingských úředníků). Později byli jmenováni ještě guvernéři ve Fu-ťienu (1647), S’-čchuanu (1648), Kuang-tungu (1649), Kuang-si (1649), a ještě později v Kuej-čou (1658) a Jün-nanu (1659). Od 1659 sloužili guvernéři v 26 místech v nichž sloužili už za Mingů, nebyly obnoveny pouze posty v Liao-tungu, Čcheng-ťienu, Mi-jün a Ta-tchungu. Guvernéři v Tchien-ťinu a Pao-tingu byly brzy (1649) odvoláni, a po odchodu jednotek více na jih i místa na dolním toku Jang-c’. Ve dvou vlnách, začátkem 50. let a v první polovině 60. let 17. století, s tím, jak se nový režim v regionech stabilizoval, vláda zrušila posty guvernérů mimo hlavní města provincií.  Struktura provincií se dotvořila v 60. letech 17. století, kdy byly dobyty Kuej-čou a Jün-nan a sídla provinční správy Ťiang-su a Chu-nanu přesunuta z opevněných a strategických Ťiang-ningu (tehdejší jméno Nankingu) a Pchien-jüanu do Su-čou (1661) a Čchang-ša (1667). Guvernéři "sün-fu" pak sídlili pouze ve velkých městech v říčních údolích, v centrech osídlení a hospodářství, zatímco za Mingů koordinátoři "sün-fu" leckdy řešili vojenské krize v okrajových regionech.

Jmenování.

Za Čchingů uvolnilo-li se místo, ministerstvo státní správy prohlásilo úřad za uvolněný a dotázalo se císaře, zda si přeje provést „speciální jmenování“ (, "tche-ťien"). Pokud se císař rozhodl využít svého práva, mohl jmenovat kohokoliv nezávisle na jeho postavení. Pokud ne, byl v prvních desetiletích říše Čching (do roku 1671) vybrán některý z kandidátů doporučených úředníky, kandidáta mohl doporučit kdokoli (jednotlivě i skupina), od roku 1653 s předložením životopisu, od roku 1654 muselo být doporučení předloženo den poté, co bylo místo prohlášeno za volné. Za doporučení nevhodného kandidáta byli kandidát i doporučující (nařízením z roku 1663) trestáni. Roku 1671 dostalo ministerstvo státní správy za úkol seřadit možné kandidáty na guvernéry do seznamu (, "kchaj lie"), z něhož pak císař vybral. Seznam byl čchingskou inovací používanou např. při obsazování míst v korouhvích. Předtím, za Mingů, byly střední a vysoké pozice v úřadech obsazovány tzv. „kolektivním doporučením“ (, "chuej-tchuej") vysokých úředníků. Což kandidátům zajišťovalo známost a podporu ve vládě, na druhé straně ale podporovalo frakcionářství. Čchingský seznam umožnil vyhnout se prosazování frakčních zájmů, když na něm byli všichni vhodní kandidáti, a sice držitelé o stupeň nižších úřadů – místokancléři velkého sekretariátu, zástupci nejvyššího kontrolora, prefekti hlavního města a Feng-ťienu a provinciální správci "pu-čeng-š’".  Z reformy roku 1671 nejvíce získali důstojníci korouhví z regionů – v následujících dvaceti letech byly tři čtvrtiny nových guvernérů vybrány z jejich řad. Do roku 1691 se ministerstvo ptalo císaře, zda si přeje vybírat z mandžuských či čínských důstojníků korouhví, nebo čínských úředníků, a následně sestavilo seznam vhodných kandidátů z určené skupiny. Od roku 1691 se sestavovala jedna listina se všemi kandidády bez ohledu na jejich původ. Bezprostředně tím císař chtěl zvýšit počet kandidátů z korouhví v rámci příprav na válku ve střední Asii s Galdanem. Dlouhodobě však opatření otevřelo cestu k postupu na místa guvernérů čínským úředníkům. Úředníci pak mohli postupovat po služebním žebříčku až na místo guvernéra, nebo generálního guvernéra a následně se držitelé nejvyšších provinčních úřadů, včetně guvernérů, během konce 17. a začátku 18. století postupně začali považovat ne za reprezentanty centra v regionech, ale za představitele regionálního úřednického sboru.  Za císaře Kchang-siho (1662–1723) bylo guvernéry jmenováno více lidí z korouhví než civilních úředníků, ale za Čchien-lunga (1736–1796) se stav obrátil a v 18. století byli guvernéři typicky povýšeni z provinciálních správců. Přispěla k tomu i nedůvěra císaře Jung-čchenga (1723–1736) k osazenstvu metropole a jeho sázka na povyšování úředníků z regionů a také růst administrativních povinností guvernérů vyžadující zkušenost s byrokratickou praxí. Význam měla i diverzita regionů vyžadující znalost místních specifik a potřeba zkušených administrátorů v některých regionech. Relativně nejčastější bylo proto jmenování guvernérů z provinciálních správců v okrajových provinciích jihu a jihozápadu.  Centrum v zájmu bezpečnosti státu zpravidla nejmenovalo guvernéra do provincie, kde sloužil jako provinciální správce, od éry Jung-čcheng však obavy se „srůstání“ hodnostáře s provincií mizely a povyšování v rámci provincie se stala běžnými. Nejčastější byla v Ťiang-su, poté s odstupem v Šen-si, Šan-tungu a Jün-nanu. V Ťiang-su totiž po roce 1760 sloužili dva provinciální správci – jeden v sídle provincie Su-čou a druhý v Ťiang-ningu (Nankingu) – a to kvůli dlouhodobě vysokým daňovým nedoplatkům (kvůli naději na zlepšení výběru daní se ostatně Ťiang-nan v 17. století rozdělil na provincie Ťiang-su a An-chuej.) Další tři provincie byly specifické silnou vojenskou přítomností, přičemž zásobování vojáků leželo na bedrech provinční správy.

Tituly.

Za Mingů měli koordinátoři "sün-fu" (a velitelé "cung-tu") úřední hodnost ze své předešlé funkce. Za Čchingů zprvu dostávali hodnost o jeden stupeň vyšší než měli dosud. Až roku 1748 panovník sjednotil jejich úřední hodnost, a sice na nižší druhou (2b). Stupeň 1a totiž neměl nikdo, 1b nejvyšší hodnostáři v metropoli, 2a dostali generální guvernéři, guvernérům byl proto přidělen stupeň 2b, který od mingských dob nosili také provinciální správci.  Za Čchingů dostávali guvernéři "sün-fu", podobně jako v mingské době i tituly náměstků ministrů a zástupce (pomocníka) nejvyššího kontrolora. Císař Jung-čcheng v prvním roce své vlády (1723) určil, že guvernéři jmenovaní z vysokých pozic v metropoli dostanou titul zástupce nejvyššího kontrolora po levici a náměstka ministra vojenství po pravici, jmenovaní z relativně nižších postů v metropoli pouze zástupce nejvyššího kontrolora po levici, jmenovaní z provincií pomocníka nejvyššího kontrolora. Čímž zase měli odlišné tituly. Nakonec roku 1748 císař Čchien-lung tituly guvernérů sjednotil. Pak měli titul náměstka ministra vojenství a zástupce nejvyššího kontrolora.  Neformálně byli guvernéři "sün-fu" nazýváni "č’-tchaj" () nebo "fu-ťün" ().

Kompetence.

Úřad guvernéra "sün-fu" měl civilní charakter, počáteční spojení s vojenstvím bylo pozůstatkem mingských dob a roku 1661 byla fráze „dohližitel a poradce ve vojenských věcech“ škrtnuta z jmenovacích dekretů. V čchingské Číně měli vojenskou odpovědnost především generální guvernéři a provinční vojenští správci. Guvernér byl prostředníkem mezi ústřední vládou a regionální správou a také mezi civilními úřady a vojáky, prostředníkem, který v mingské době zřetelně chyběl.  Guvernéři podléhali generálním guvernérům "cung-tu" a řídili celou civilní správu svěřené provincie (v jejímž čele stál proviciální správce "pu-čeng-š’" a proviční soudce "an-čcha-š’"), dozírali na nižší úřady, jmenovali a navrhovali odvolání jejich úředníků, odpovídali za výdaje na provinční úrovni (což byla téměř čtvrtina daňových příjmů státu), v případě přírodních pohrom na základě jejich zpráv vláda udělovala úlevy, řídili provinční úřednické zkoušky, odpovídali za zásobování vojenských posádek, dohlíželi na financování vodních děl, kontrolovali soudní případy před odesláním do metropole k potvrzení, od 18. století vydávali provinční věstníky.

Délka služby.

Za Čchingů bylo funkční období prefektů a níže postavených úředníků tříleté, okružních intendantů dvouleté, sloužili-li v „pozicích v břichu [státu]“ ("fu feng", tj. ve vnitrozemí) a u obou poloviční, sloužili-li v pohraničí ("ťiang feng"). Čchingští guvernéři mezi roky 1700–1900 zůstávali v úřadě v průměru 24 měsíců, medián doby služby však byl jen 17 měsíců a třetina vykonávala funkci méně než 9 měsíců. Tradičním důvodem krátkého služebního období byla obava před přílišnou nezávislostí dlouho sloužících guvernérů. Desetina jich však zůstala v úřadě déle než pět let.

Sün-fu (, doslovně „cestující usmiřovatel“) byla vysoká úřední funkce v administrativě mingské a čchingské Číny, tj. od 15. do začátku 20. století. Vznikla ve 20. letech 15. století, když mingští císaři začali vysílat "ad hoc" jmenované inspektory „cestovat a uklidňovat“ ("sün-fu") do některých provincií. Pověřenci, neboli velcí koordinátoři "sün-fu" řešili aktuální problémy ve svěřené oblasti, někdy hospodářského charakteru, častěji však otázky bezpečnosti a dohlíželi na místní orgány. V čchingském období, od poloviny 17. století, se pověřenci "sün-fu" stali fakticky provinčními guvernéry stojícími v čele provinčních úřadů.

巡抚,尊称为抚台、抚军。为中国14世纪-20世纪初的地方官制名称,统治区域可能由从数千平方公里至数十万平方公里,权力大于今日仅负责行政事务之省长,统筹地方行政、军事、司法权力。清朝巡抚多有都察院右副都御史头衔,副都御史俗称御史中丞,故习称巡抚为中丞。


伊萬·瓦西里耶維奇·潘菲洛夫

Vojenská kariéra.

V roce 1915 byl odveden do carské armády a odeslán na rusko-německou frontu. V roce 1918 dobrovolně vstoupil do Rudé armády a bojoval občanské válce. Po skončení občanské války vystudoval dvouletou pěchotní školu v Kyjevě, poté byl přidělen do Středoasijského vojenského okruhu, kde bojoval proti basmačům. V roce 1920 byl přijat do VKS(b), od roku 1938 byl vojenským komisařem Kyrgyzské SSR.  Ve Velké vlastenecké válce velel 316. střelecké divizi (od 17. listopadu 1941 8. gardová), která se proslavila v těžkých ústupových bojích na Volokolamském přístupu k Moskvě. Divize byla zformována z odvedenců z Alma-Aty a z Frunze.

Taktika.

Generál Panfilov věřil, že bitvy na koni s vytaseným mečem jsou minulostí. Proto v průběhu formování 316. pěší divize na cvičištích pod Talgarem, organizoval výcvik pro překonání "tankobojazni", kdy na postavení čerstvých rekrutů najížděly traktory. Do vojenských příruček byl zaveden nový pojem "Panfilovova smyčka". Jednotka zaujala jednotlivé důležité body a s útokem na nepřítele nespěchala. Při obraně Moskvy uplatnil systém do hloubky členěné protitankové obrany a mobilních jednotek. Podle ústních svědectví, v říjnu 1941, kdy bojoval u Volokolamsku, organizoval nájezdy do týlu nepřítele, „aby si vojáci osvojili pocit, že nepřítel je jen člověk, kterého je možné porazit“.

Rodina a osobní život.

Podle vzpomínek generálovy vnučky Ajgul Vajkadamovové byl Panfilov veselým, náročným a dobrým člověkem, tak jsem si ho zapamatovala z vyprávění mé matky Valentiny Ivanovny. Chtěl se věnovat rodině, ačkoli volného času měl málo. Vždyť měl s Marií Ivanovnou pět dětí... vedli vojenský kočovný život. Po roce 1923, kdy dokončil školu rudých velitelů v Kyjevě, je vojenská služba nadlouho přivedla do Střední Asie. Když říkal své ženě o stěhování, jen se zeptala kdy? A začala balit věci do velkých překližkových beden, které měli namísto kufrů a nábytku.  Žena Marie Ivanovna (narozená v lednu 1903) se věnovala veřejné službě, v roce 1936 se zúčastnila Všesvazového setkání manželek velitelů Rudé armády. Zachovaly se fotografie na kterých stojí s celou delegací vedle Stalina a Vorošilova. V roce 1939, když se manžel stal vojenským komisařem ve Frunze, Marie Ivanovna předsedala Sverdlovskému rajónnímu sovětu. Byla vyznamenána Řádem cti. Po smrti muže ji ranila mrtvice, ale postižení dokázala překonat. Ve válečných letech žila ve Frunze a když se generál spolu s jeho 28 vojáky stal hrdinou Sovětského svazu, obdaroval ji „všesvazový správce“ Michail Kalinin bytem v Moskvě a chatou v Bolševě. Do Moskvy se odstěhovala s celou rodinou.

Památka.

Generál Panfilov je pohřben na Novoděvičím hřbitově v Moskvě. Na místě, kde padl (ves Guseněvo, rolnická osada Čismenskoje, Volokolamský rajón Moskevské oblasti) byl postaven památník. Památník byl rovněž postaven v Alma-Atě, v parku 28 gardistů-panfilovců. Ve Frunze byl postaven památník podle návrhu z roku 1941. Byl prvním památníkem postaveným hrdinovi Velké vlastenecké války. V Astaně byl památník generálu Panfilovovi a 28 panfilovcům odhalen 9. května 2015.

Kontroverze.

Ředitel ruského státního archivu sociálně-politických dějin Sergei Mironenko označil legendu Panfilova a jeho 28 gardistů za úmyslně zfalšovanou. Dne 16. března 2016 zanechal Sergei Mironenko svůj vzkaz poté, co dosáhl věkové hranice pro úředníky 65 let, a pak se vzdal pozice vedoucího státního archivu. Mironenko prohlásil, že opustil svou funkce na vlastní žádost, aby se „zaměřit se na vědeckou práci?“: „Opravdu myslíte, že bych nebojoval, kdyby to nebylo moje rozhodnutí?...v otázce mé výpovědi se není čeho obávat.“  Ruský ministr kultury řekl: „Jsem hluboce přesvědčen, že i kdyby ten příběh byl od začátku do konce smyšlený a Panfilov nikdy neexistoval, tak tuto svatou legendu nesmí nikdo špinit. A lidé, kteří se o to pokoušejí, jsou darebáci.“

Ivan Vasiljevič Panfilov (; 20. prosince 1892/1. ledna 1893 Petrovsk – 19. listopadu 1941 u Volokolamsku) byl sovětský voják. Generálmajor Panfilov obdržel 12. dubna 1942 posmrtně titul Hrdina Sovětského svazu.

伊万·瓦西里耶维奇·潘菲洛夫(,英语:Ivan Vasilyevich Panfilov;1893年-1月1日-1941年-11月18日),苏联将军,位阶少将,知名于在莫斯科战役期间指挥苏军316师抵抗德军,后来战死沙场获追授苏联英雄。


Život.

Rodina a studium.

Frauke Petryová se narodila v Drážďanech a od roku 1989 dospívala ve Schwarzheide () v Dolní Lužici v Braniborsku. V roce 1992 se rodina přestěhovala do Bergkamenu v Severním Porýní-Vestfálsku, kde Petryová odmaturovala v roce 1995 na státním gymnáziu. V letech 1995 až 1998 studovala chemii v Anglii na Univerzitě v Readingu. V letech 1998 až 2000 pokračovala na univerzitě v Göttingenu, kde získala doktorský titul.  Byla vdaná za evangelického faráře Svena Petryho, se kterým má čtyři děti. V říjnu 2015 bylo veřejně oznámeno jejich vzájemné odloučení a rozvod. Jejím novým životním partnerem je předseda AfD v Severním Porýní-Vestfálsku Marcus Pretzell. V prosinci 2016 uzavřeli Petryová a Pretzell sňatek. V květnu 2017 se jim narodil syn, který je pátým dítětem Frauke Petryové.

Politické působení.

Volební rok 2017.

Od určité doby ztratila Frauke Petryová ve straně hodně ze svého dřívějšího vlivu. Nestala se ani hlavní celoněmeckou kandidátkou pro volby do Spolkového sněmu, jež se konaly dne 24. září 2017. Byla sice zvolena poslankyní za Alternativu pro Německo ve spolkové zemi Sasko, a to tzv. přímou volbou v obvodě, kde kandidovala, s velkým počtem hlasů. Avšak hned dne 25. září oznámila, že nebude členkou stranické frakce (poslaneckého klubu) AfD, nýbrž pouze nezařazenou členkou Bundestagu, a den poté sdělila, že také ukončí své členství ve straně. Její postavení jako celoněmecké spolupředsedkyně AfD - tím druhým předsedou je Jörg Meuthen - bylo již od zemských voleb v Sasku v roce 2017, kde došlo k výraznému vnitrostranickému střetu, po kterém se Frauke Petryová rozbrečela, značně oslabené. Její vystoupení z AfD nabylo platnosti ke dni 29. září 2017, čímž přestala být předsedkyní této strany.  Podle její aktivity, mj. podle zřízení odpovídajícím způsobem nazvané webové stránky již v červenci 2017, se pozorovatelé domnívají, že Petryová zamýšlí založit novou politickou stranu s názvem Die Blauen (Modří). Jediným politikem s celoněmeckým stupněm známosti, který ji zatím v této snaze otevřeně podpořil, je její manžel a poslanec Evropského parlamentu zvolený za AfD, Marcus Pretzell. I Pretzell již z této strany vystoupil, a to k 2. říjnu 2017.

Frauke Petryová ("Petry", rozená "Marquardt", * 1. červen 1975 Drážďany) je německá politička. Od července 2015 až do 29. září 2017 byla celoněmeckou (spolu-)předsedkyní strany Alternativa pro Německo (AfD). Od úspěchu AfD ve volbách do Spolkového sněmu dne 24. září 2017 je poslankyní Bundestagu, sdělila však, že se vzdala členství v poslaneckém klubu AfD, je tedy nezařazená. Ke dni 29. září 2017 vystoupila z AfD.

弗劳克·佩特里(,原名;1975年-6月1日),德国政治人物,自2015年7月4日至2017年9月26日为右翼政党德国另类选择主席。政治科学家卡斯·穆德形容她是党内极右翼路线的代表,但佩特里否认这项指称,并认为自己是民族保守主义者。


Ekologie.

Lebeda zahradní pravděpodobně pochází z lebedy lesklé a mají mnoho společného. Je schopna vyrůstat v široké paletě půd, preferuje vlhká a světlá stanoviště dobře zásobená živinami. Dostatek světla, vláhy a živin je předpokladem pro její rychlý růst a tvorbu listů. Rostliny nejsou mrazu odolné. Suché a horké počasí urychluje tvorbu květů.

Význam.

Jako dávno zkulturněná rostlina byla hojně pěstována již ve starověkém Řecku a Římě. Byla převážně používána jako salát nebo se z ní vařily polévky či omáčky, později byla nahrazena špenátem, který má dužnatější listy. Lebeda zahradní má hojnost vitaminu C a vyšší nutriční hodnotu, navíc obsahuje minimum lidskému organismu škodlivé kyseliny šťavelové.  Používá se také jako okrasná rostlina v záhonech smíšených vyšších letniček nebo trvalek, obvykle se spolehlivě sama vysemení a příští rok na záhoně i po okolí spolehlivě znovu vyrůstá.

Taxonomie.

Během dlouhé doby pěstování lebedy zahradní byly vyšlechtěny dvě barevně odlišné variety:

Popis.

Mohutná, jednoletá, jednodomá rostlina až dva metry vysoká, která má vzpřímenou a rozvětvenou lodyhu, často ve spodní části červenofialově zbarvenou a vyrůstající z hluboko sahajícího kořene. Listy má střídavé, dlouhé 5 až 25 a široké 3 až 18 cm, směrem vzhůru se zmenšující, jsou řapíkaté a oboustranně pomoučené. Čepele spodních a středních listů jsou trojúhelníkovité až vejčité či srdčité, nepravidelně plytce zubaté a na vrcholu špičaté, u horních listů jsou kopinaté.  Květy bez listenů jsou nejčastěji jednopohlavné, mají zelenou barvu a jejich smíšená klubkovitá květenství vytvářejí axiální nebo terminální laty. Samčí květy s pětičetným okvětím zelené barvy mají pět tyčinek. Samičí květy s listenci a s pestíkem bývají dvojí, buď také mají pětičetné okvětí nebo jsou bezobalné. Květy bez okvětí po opylení vztyčí oba oválné listence a ty se zdánlivě spojí a vytvoří nad vznikajícím plodem krovky. Květy s okvětím bývají někdy i oboupohlavné.  Květy se v závislosti na podnebí otvírají od června do srpna, opylovány jsou nejčastěji větrem. Samičí květy vytvářejí dvojí semena: květy s okvětím mají čočkovité nažky tmavohnědé až černohnědé a velké asi 2 mm, květy bez okvětí s krovkami mají ploché nažky světlehnědé a velké asi 4 mm.

Rozmnožování.

Lebeda zahradní se rozšiřuje pouze semeny, kterých vytváří veliká množství. Nažky mají nestejně dlouhou dobu dormance, světlé nažky kratší a tmavší delší. Dobře klíčí pokud jsou v malé hloubce pod povrchem, klíčivost si podržují po dobu několika let. Ploidie druhu je 2n = 18.

Pěstování.

Pro kuchyňské použití se doporučuje vysévat semena od března do srpna po etapách s odstupem 30 dnů. Během růstu je nutná pravidelná zálivka, ne však přemokření. Zhruba za dva měsíce po výsevu lze sklízet prvé listy, nejkvalitnější listy bývají do výšky 50 cm rostliny. Starší rostliny tvoří menší a tužší listy, kvetoucí rostliny mají listy nahořklé, letní výsevy často vybíhají do květu.

Externí odkazy.

Lebeda zahradní ("Atriplex hortensis") je jednoletá, rychle rostoucí, statná bylina. Je to druh rodu lebeda, který je v České republice považován za archeofyt a bývá pěstován jako kuchyňská i okrasná rostlina a občas zplaňuje do volné přírody.

榆钱菠菜(学名:)为苋科滨藜属的植物。分布于欧洲等地,生长于海拔2,250米的地区,目前尚未由人工引种栽培。 近十年中国中科院在新疆研究发现,在盐碱地上种植盐地碱蓬、盐角草、野榆钱菠菜等盐生植物,每年可从土壤中带走大量盐分,连续三年左右就可以大幅“淡化”土地,达到耕种标准。


Tepelný šum.

Je v principu všudypřítomný a vzniká náhodným tepelným pohybem nabitých částic (zpravidla elektronů) v rámci elektrických vodičů a zařízení. Teoreticky se dá říci, že tepelný šum není generován jen ve vodičích, jejichž teplota je rovna nebo téměř rovná absolutní nule. Jakákoliv vyšší teplota (i o jeden Kelvin) již znamená náhodný pohyb elektronů a tedy vznik šumu.  Tento fakt se využívá například při konstrukci vědeckých aparatur, kde šum znamená významnou a nechtěnou odchylku od naměřených dat.  Jako příklad mohou posloužit vědeckovýzkumné satelity WISE, WIRE nebo COBE, jejichž superpřesné vědecké měřící systémy musely být chlazené na teplotu co nejbližší absolutní nule.  Tento druh šumu je zároveň jedním z hlavních viníků zhoršení obrazu z digitálního fotoaparátu, kde se na jeho označení používá i název "digitální šum".  Podle jeho charakteru se nazývá i "bílý šum", protože prochází celým spektrem frekvenčního rozsahu (tak jako bílé světlo obsahuje spektrum všech jednotlivých barev).

Schottkyho šum.

Schottkyho šum (někdy také výstřelový šum) vzniká při přerušování proudů elektronů v klopných elektronických obvodech a dá se přirovnat k rázové zvukové vlně po výstřelu. Proud elektronů je při činnosti klopných obvodů prudce zastaven nebo uvolněný, což vyvolá elektronický ekvivalent rázové vlny. Ta se šíří vodiči a při rychlém přepínání toku elektronů vzniká šum, který by se dal přirovnat zvuku deště na plechové střeše. Šum deště je zvuk poměrně konstantní úrovně, ale je tvořen množstvím miniaturních nárazových vln (dopadů kapek).

Kmitavý šum.

Je také známý i jako 1/f šum nebo jako "růžový šum". Je to signál nebo proces, jehož výkonová frekvenční hustota je přímo úměrná převrácené hodnotě frekvence. Při zdvojnásobení frekvence klesne energie o 3 dB. Zvukové systémy a aparatury se testují často právě za pomoci růžového šumu aby se zjistilo, zda dokáží splnit požadované nároky přenosu v celém rozsahu.  Dalšími, méně vyskytujícími se druhy jsou červený šum (Brownův), modrý, purpurový, šedý, zelený i černý.

Elektronický šum je náhodné kolísání nebo tvorba nežádoucího samovolného elektrického signálu, jehož hlavním znakem je to, že jde o nechtěnou a rušivou složku elektrického signálu. Vytváření šumu doprovází prakticky jakoukoli elektronickou součástku či zařízení.

噪声(英语:Noise)在电子学中指,讯号在传输过程中会受到一些外在能量所产生讯号(如杂散电磁场)的干扰,这些能量即噪声。噪声通常会造成信号的失真。其来源除了来自系统外部,亦有可能由接收系统本身产生。噪声的强度通常都是与讯号带宽成正比,所以当讯号带宽越宽,噪声的干扰也会越大。所以在评估噪声强度或是系统抵抗噪声能力的数据,是以讯号强度对噪声强度的比例为依据,此即讯杂比。


吉洪·尼古拉耶维奇·赫连尼科夫

Život.

Tichon Chrenikov se narodil v Jelce v Lipecké oblasti v Rusku v rodinně kupce jako desáté dítě. Hudbou se začal zabývat po vyslechnutí koncertu klavíristy V. P. Agarkova. Na jeho radu dokončil v Jelcích středoškolská studia a v roce 1929 vstoupil do Hudebního učiliště Gněsiných (Музыкальное училище имени Гнесиных) v Moskvě. Školu absolvoval v roce 1932 a stal se studentem Moskevské konzervatoře. Jeho učiteli byli Vissarion Jakovlevič Šebalin a Genrich Nejgauz. Již během studia na konzervatoři pracoval v Moskevském divadle pro děti, které vedla Natálie Sacová. Konzervatoř dokončil v roce 1936 a v roce 1941 se stal ředitelem hudební části Divadla ruské armády.  Vedle čistě hudební činnosti se silně angažoval i politicky. Již ve třicátých letech se stal členem svazu skladatelů a představoval tak „skladatelskou mládež“. Účastnil se boje proti tzv. formalismu v hudbě i útoků na Sergeje Prokofjeva a Dmitrije Šostakoviče. V roce 1939 napsal operu Do bouře (В бурю), která se podle tehdejší kritiky stala „prvním úspěšným pokusem o zpracování revolučního téma v hudbě“. Poprvé se také na scéně objevila osoba V. I. Lenina. Jeho díla měla úspěch. Komponoval hudbu k filmům i divadelním hrám. Ani po smrti Josifa Vissarionoviče Stalina neztratil svůj vliv. Nadále ovládal oficiální sovětskou hudební scénu, udržoval stranickou linii v hudbě, účastnil se pronásledování ruské hudební avantgardy i boje proti tzv. sionismu v hudbě včetně pronásledování skladatelů židovského původu. Od roku 1961 přednášel na Moskevské státní konzervatoři (v roce 1966 byl jmenován profesorem). Obdržel bezpočet státních cen a vyznamenání.  V posledních deseti letech svého života se negativně vyjadřoval o lídrech perestrojky, rozpadu Sovětského svazu a likvidaci jeho struktur. Zemřel v Moskvě 14. srpna 2007. Podle svého přání byl pochován ve své rodné obci. Na jeho hrobě byl postaven pravoslavný kříž a v jeho blízkosti busta skladatele od sochaře Lva Kerbela.

Ocenění.

Mezinárodní ocenění.

Mnoho dalších vyznamenání společenských organizací, čestných občanství obcí apod.

Dílo.

Je autorem osmi oper, pěti baletů, devíti instrumentálních koncertů, hudby ke třiceti filmům a mnoha dalších děl komorní, vokální, symfonické i scénické hudby.

Filmová hudba.

Kromě toho komponoval scénickou hudbu pro divadla a je autorem mnoha písní na verše ruských a sovětských básníků.

Tichon Nikolajevič Chrennikov (; 28. května / 10. června 1913 Jelec – 14. srpna 2007 Moskva) byl ruský hudební skladatel a pedagog.

吉洪·尼古拉耶维奇·赫连尼科夫(,1913年-6月10日-2007年-8月14日),苏联作曲家、音乐活动家,曾执掌苏联作曲家协会长达数十年,因为1948年带头对普罗科菲耶夫、肖斯塔科维奇等人进行批判而著名,众多作曲家在此事件中被指责为“形式主义”从而遭受了各种程度的迫害。数十年后他作为作曲家协会的领导又公开批评七名年轻作曲家,并封杀他们的作品,这七人中包括了古拜杜丽娜和杰尼索夫。对赫连尼科夫的评价一向很有争议,有的认为他并非杰出的作曲家,只是靠取悦当局和打压其他作曲家而获得名利;有的则认为他其实是迫不得已,而他风格保守的音乐作品也确实具有一定价值。2007年在莫斯科逝世。


Teorie.

Ústředním cílem teorie je předcházet kriminálně patogenním jevům vhodným plánováním výstavby a její struktury. Dle Newmana je klíčové vytvořit prostředí, se kterým se lidé mohou ztotožnit, což jim umožní lépe kontrolovat prostor kolem sebe a odradí potenciální pachatele trestné činnosti. Newman totiž považuje „intimní a osobnostní distanci za obhajitelný prostor, na který si každý jedinec činí nárok a jehož narušení prožívá jako útok na integritu své osobnosti jako vpád do soukromého teritoria.“ Myšlenka se spoléhá na neformální komunitní soudržnost spíše než na zásahy státu, a není tudíž závislá na pomoci vnějších subjektů.  V rámci kriminologie bývají postupy vycházející z teorie hájitelného prostoru řazeny do oblasti situační prevence, neboť „jsou zaměřeny na odstraňování kriminogenních situací, na omezování příležitostí ke spáchání trestných činů a na zvyšování rizika dopadení pro pachatele.“  Autor staví svoji hypotézu na faktu, že kriminogenní charakteristiky dané lokality jsou ovlivňovány především následujícími faktory:

Územní plánování.

Klíčové uplatnění našla teorie v oblasti územního plánování a designu obytných čtvrtí. Ve své publikaci přichází Newman s následujícími doporučeními, která mají pomoci snížit úroveň kriminality.

Vznik teorie.

Teorie byla zformulována na základě vyhodnocení dat sesbíraných v amerických velkoměstech.  Sám Newman tvrdí, že ústředním motivem k vybudování teorie pro něj bylo sledování osudu tehdy nově zbudovaného komplexu budov Pruitt-Igoe v St. Louis. Tento ambiciózní projekt svěřený do rukou věhlasným architektům a navazující na principy Le Corbusiera se ukázal jako koncepčně špatný. Kvůli přílišnému množství společných, a tedy anonymních prostor, si k němu obyvatelé nedokázali vytvořit vztah a více než 40 procent bytů se nepodařilo prodat. Veřejné prostory (haly, výtahy, ulice) byly plné odpadků, zařízení se stávalo terčem útoků vandalů, což vyvolávalo strach mezi obyvateli. Po deseti letech od vybudování byl celý komplex stržen a stal se další z mnoha nevhodně naplánovaných staveb v USA, které stihl podobný osud.

Uplatnění.

V USA dalo publikování teorie hájitelného prostoru vzniknout nové kriminologické subdisciplíně. Teorie byla využívána i vládními institucemi (v USA např. U.S. Department of Housing and Urban Development). Na žádost tohoto úřadu sestavil Newman příručku, která měla pomoci soukromým i veřejným organizacím teorii implementovat (vyšla roku 1996 pod názvem "Creating Defensible Space").

Teorie hájitelného prostoru (anglicky "Defensible Space Theory") je teorie formulovaná americkým architektem Oscarem Newmanem roku 1972 v knize "Defensible Space". Snaží se objasnit vztah mezi strukturou výstavby a mírou kriminality ve městech. Newmanovy poznatky (např. o souvislosti počtu pater výškových budov a bezpečnosti v dané lokalitě) nalezly uplatnění v kriminologii a územním plánování.

防御空间(,又译防卫空间、可防御空间、可防卫空间、防御性空间)是建筑师和城市规划师奥斯卡·纽曼(Oscar Newman)提出的有关预防犯罪和社区安全的理论。纽曼认为,建筑和环境设计在增加或减少犯罪方面起着至关重要的作用。该理论在1970年代初发展起来,他在1972年写了关于该主题的第一本书《防御空间》。该书记载了来自纽约的一项研究,研究指出,和较低矮的公营住宅相比,高层公寓楼的犯罪率更高。他总结说,这是因为居民认为自己无法控制这么多人居住的区域,或对它没有个人责任。整个研究过程中,纽曼专注于解释他的关于社区设计的社会控制、犯罪预防和公众健康方面的理念。


Pozadí.

McGregor začal s profesionálním MMA v roce 2008, poté co opustil své dosavadní zaměstnání jako instalatér. V roce 2009 se zúčastnil turnaje "UFC 93" a byl tak inspirován zkušeností, že začal žít svůj sen, že jednoho dne si udělá kariéru v Ultimate Fighting Championship. McGregor trénuje pod vedením Johna Kavanagha, který je prvním Irem, co získal hnědý pás v brazilském jiu jitsu v jeho týmu SBG Ireland. Conor byl vždy zapálený do bojování a bojové sporty mu nebyly cizí, když už trénoval box. Se základním boxem také cvičil taekwondo, karate, capoeiru a kickbox před soutěžemi v profesionálním MMA. Po zápase s Dustinem Poirierem byl Kavanaghem povýšen na hnědý pás. V týmu SBG trénuje po boku bojovníků z UFC jako jsou Cathal Pendred nebo Gunnar Nelson.

MMA kariéra.

Raná kariéra.

Svůj debut v profesionálním MMA měl Conor McGregor 9. března 2009 na Cage of Truth 2, kdy porazil v druhém kole Garyho Morrise na TKO.  Roku 2011 McGregor zahájil nepřerušenou řadu 13 výher. Během tohoto období vyhrál jeden z nejrychlejších zaznamenaných knockoutů v MMA, boj skončil za 4 sekundy na Immortal Fighting Championship v irském Letterkenny. V roce 2012 McGregor vyhrál titul mistra pérové a lehké váhy v CWFC a stal se tak prvním Irem, který držel tituly ve dvou divizích zároveň. Tento fakt vedl ke značné pozornosti na fórech MMA a McGregor vzrostl v evropských žebříčcích, což pak vedlo k zájmu UFC.

Ultimate Fighting Championship.

V únoru 2013 UFC oznámila, že s McGregorem podepsala smlouvu. Tím se Conor McGregor stal po kolegovi z SBG Tomu Eganovi teprve druhým bojovníkem z Irska, který zápasí v UFC.  6. dubna 2013 McGregor debutoval v UFC proti Marcusovi Brimageovi na předběžném zápase "UFC on Fuel TV: Mousasi vs. Latifi". Zápas vyhrál na TKO na začátku druhé minuty prvního kola a získal cenu "Nejlepší knockout večera".  Na "UFC Fight Night 26" 17. srpna 2013 se měl McGregor setkat v oktagonu s Andym Oglem. Nicméně Ogle ze zápasu odstoupil kvůli zranění a byl nahrazen Maxem Hollowayem. McGregor zápas vyhrál na body, ale během souboje si poranil přední křížové vazy na koleni a potřeboval chirurgický zákrok, který ho indisponoval na dalších 10 měsíců.  Dne 19. července 2014 na "UFC Fight Night 46" se měl Mcgregor utkat s Cole Millerem, ale kvůli zraněnému palci Miller ze zápasu odstoupil a za něj nastoupil Diego Brandão. McGregor zvítězil v prvním kole na TKO. Vítězství mu také přineslo ocenění "Performance of the Night" (Výkon večera).  Na zápase v rámci akce" UFC 178" dne 27. září 2014 čelil McGregor Američanovi Dustinu Poirierovi. McGregor zvítězil v prvním kole na TKO a stal se tak prvním mužem, který porazil Dustina Poirera na KO/TKO. Vítězstvím se také zasloužil o druhé ocenění "Performance of the Night".  Dne 18. ledna 2015 se odehrál zápas mezi McGregorem a Dennisem Siverem. McGregor zvítězil v druhém kole na TKO a získal své třetí ocenění "Performance of the Night". Po zápase McGregor vyskočil z klece a vyzval šampiona UFC v pérové váze Josého Alda. Zápas se měl udát na akci "UFC 189", kdy se však krátce před zápasem Aldo zranil a i přesto, že podle doktorů byl schopný bojovat, ze zápasu odstoupil a na jeho místo nastoupil 1. muž v řebříčku pérové váhy americký zápasník Chad Mendes. I přes zranění kolene zápas vyhrál McGregor v druhém kole na technické K.O. a vysloužil si tak dočasný titul UFC šampiona, což vedlo k jeho zápasu o opravdový titul proti Jose Aldovi 12. prosince 2015 na akci "UFC 194". Tam 10 let neporaženého šampiona knockoutoval za pouhých 13 sekund a ustavil tak nejrychlejší titulový zápas v historii UFC.  Poté vyzval o titul i šampiona lehké váhy Rafaela Dos Anjos, který však taktéž odstoupil ze zápasu kvůli zranění nohy. Na jeho místo nastoupil veterán ultimátních zápasů Nate Diaz. Kvůli Diazovi neschopnosti zhubnout na potřebnou váhu se zápas odehrál ve welterové váze, tudíž o dvě váhové kategorie výš, než byl McGregoruv poslední zápas. McGregor zápas jednostranně vyhrával, dokud se neunavil a zápas prohrál ve druhém kole na "rear-naked-choke" (škrcení).  Jediné, co poté chtěl, byl ještě jeden zápas s Nate Diazem v té samé váze, který dostal na akci "UFC 202" 20. srpna 2016. McGregor v zápase dominoval a vyhrál na body. Zápas získal ocenění Nejlepší zápas v UFC historii.  Po tomto významném vítězství McGregor nastoupil proti novému šampionovi lehké váhy Eddiemu Alvarezovi na akci "UFC 205" 12. listopadu 2016. Nového šampiona víckrát položil úderem na zem a dominantním výkonem zápas vyhrál na TKO v druhém kole, čímž se stal tak nejen prvním bojovníkem, který držel v UFC tituly ve dvou divizích najednou ale taky jediným bojovníkem v UFC historii, který vyhrál zápasy ve třech váhových divizích během pouhého roku.  Poté, o dva roky později, byl zbaven titulu pro neobhajování a blokování divize. Titul byl předán Chabibu Nurmagomedovi když porazil Ala Iaquintu.  6. října 2018 proběhl McGregoruv návrat do klece. Jeho soupeřem na akci "UFC 229" byl dosud neporažený šampion lehké váhy Chabib Nurmagomedov (27 vítězství). Ten byl v zápase aktivnější, několikrát strhl McGregora k zemi a tam uplatňoval svůj lepší grappling. Ve třetím kole McGregor dokázal to co nikdo jiný. Vyhrál třetí kolo. Chabib nikdy v životě neprohrál jediné kolo. Nakonec ale ve 4. kole nasadil škrcení na bradu zvané neck-crank a McGregor musel odklepat a vzdát. Zápas měl ale nepříjemnou dohru, když Chabib vběhl mezi fanoušky a strhla se bitka. Navíc McGregor byl napaden jedním z členů Nurmagomedova týmu. Až později se zjistilo že McGregor udeřil jako první protože chtěl bránit svůj tým.  26. března Conor ohlásil svůj odchod do důchodu.

Boxerský zápas s Floydem Mayweatherem (2017).

Dne 26. srpna 2017 se utkal v Las Vegas v boxerském klání s americkým neporaženým boxerem Floydem Mayweatherem. V zápase začal aktivně, ale postupně se unavil a Maywether převzal iniciativu. Nakonec McGregor prohrál v desátém kole technickým K.O. Sám to okomentoval v tom smyslu, že sice byl unavený, ale rozhodčí zápas ukončil předčasně – kdyby ho počítal, mohl si odpočinout a pokračovat.

Návrat do UFC (2020).

Conor se vrátil do klece 18. ledna 2020 na akci UFC 246. Jeho soupeřem se stal Donald "Cowboy" Cerrone, zápasník s nejvíce výhrami v historii UFC, zápas proběhl ve welterové váze. Šlo o úspěšný comeback. Hned po zaznění gongu se McGregor rozběhl a chtěl zasadit první úder. To se však nepodařilo a "Cowboy" ho chtěl dostat na zem. To se také nepodařilo, nicméně pomocí úderu ramenem zlomil McGregor Cerronovi nos a následně kopem na hlavu a pár údery na zemi souboj vyhrál. Zápas celkově trval 40 sekund. Později Conor McGregor vyzval i několik hvězd světového formátu, samotného Conora pak vyzval i samotný Floyd Mayweather, Jr.. 7. července 2020 však Conor "ukončil kariéru".

Conor Anthony McGregor (irsky: "Conchúr Antóin Mac Gréagóir)" (* 14. července 1988, Dublin) je irský bojovník smíšených bojových umění (MMA), bývalý šampion UFC v lehké a pérové váze a také bývalý šampion pérové a lehké váhy v Cage Warriors (CWFC).

康纳·麦格雷戈(Conor McGregor,1988年-7月14日),爱尔兰混合武术格斗选手,现隶属于终极格斗冠军赛(UFC)。他是前UFC羽量级冠军、前UFC轻量级冠军。


Život.

Alexander Papagos se narodil v Aténách v roce 1883. Jeho otec byl generálmajor Leonidas Papagos. V roce 1902 vstoupil do Bruselské vojenské akademie. Oženil se s Marii Kallinskiou, dcerou generála Andrease Kallinskis-Roïdis. Byl v roce 1911 povýšen na nadporučíka a účastnil se válek na Balkáně v letech 1912-13.  V roce 1913 byl povýšen na kapitána. Po skončení balkánských válek sloužil v 1. jezdeckého pluku a III. armádním sboru. V roce 1916 byl povýšen na majora a v roce 1916 byl jmenován náčelníkem štábu obrněné brigády.  Dne 10. října 1935, spolu s viceadmirálem Dimitriosem Oikonomou a Georgiosem Reppasem, svrhli vládu Panagise Tsaldarisa a Papagos se stal ministrem pro vojenské záležitosti v novém kabinetu Georgiose Kondylise, který okamžitě prohlásil, že obnoví řeckou monarchii.  Dne 5. března 1936 byl jmenován generálním inspektorem armády a svůj post držel do 31. července. Další den byl povýšen na šéfa generálního štábu armády.  Během následujících let se jako náčelník generálního štábu aktivně snažil reorganizovat armádu pro nadcházející druhou světovou válku. Při vypuknutí řecko-italské války dne 28. října 1940 se stal velitelem armády a post si udržel až do kapitulace řeckých ozbrojených sil po německé invazi do Řecku v dubnu 1941.  Papagos režíroval řecké operace proti Itálii podél řecko-albánské hranice. Řecká armáda pod jeho velením zastavila Italy 8. listopadu a donutila je stáhnout se hluboko do Albánie mezi 18. listopadem a 23. prosincem. Úspěchy řecké armády mu přinesli slávu. Druhé italské útočné vlně mezi 9. a 16. březnem 1941 se nepodařilo dosáhnout výraznějších úspěchů.  I přes tento úspěch se Papagos rozhodl zachovat část řecké armády v Albánii, a byl ochoten postupným stahováním posílit severovýchodní hranici obrany. Po německé invazi dne 6. dubna 1941 se Řekové v Makedonii zuřivě bránili německým útokům na Metaxovu linii, ale byli nepřítelem přemoženi.  Brzy po tom řecká epirská armáda kapitulovala a 23. dubna řecká vláda uprchla na Krétu.  Papagos zůstal v okupovaném Řecku a v červenci 1943 byl zatčen německými okupačními orgány a byl převezen do Německa jako rukojmí. Na konci dubna 1945 byl převezen do Tyrolska spolu s asi 140 dalších prominentními vězni z koncentračního tábora Dachau. Byl osvobozen Pátou americkou armádou dne 5. května 1945.  V lednu 1949 byl znovu jmenován velitelem v probíhající řecké občanské válce. Jako odměnu za jeho služby mu byl 28. října 1949 udělen titul Maršál (Stratarches) a byl vrchním velitelem až do roku 1951.  Od roku 1951 se angažoval v politice. Založil stranu Řecké sjednocení (Ελληνικός Συναγερμός), po vzoru De Gaulla, a vyhrál v září volby s 36,53 procenty hlasů, z velké části kvůli jeho popularitě, protože byl silný a odhodlaný vůdce, a také díky komunistické porážce v občanské válce, která byla připsána ve velké části jeho vedení.  Alexandros Papagos zemřel roku 1955.

Alexander Papagos (řecky: Alexandros Papagos, 9. února 1883 – 4. října 1955) byl řecký politik a polní maršál, který vedl řeckou armádu ve druhé světové válce a v pozdějších fázích řecké občanské války. V květnu 1951 vystoupil z armády, aby se angažoval v politice. Založil politickou stranu Řecké sjednocení, s kterou vyhrál volby v září 1951. Athénské předměstí Papagou, kde se nachází řecké ministerstvo obrany, je dnes pojmenováno po něm.

亚历山大·帕帕戈斯(;1883年-12月9日-1955年-10月4日),希腊政治家、战略家,在第二次世界大战希腊战役中担任陆军总司令,带领希腊军队击退意大利军队的进攻,并将意军逐回阿尔巴尼亚。在希腊内战中领导希腊国民军作战并取得胜利,后成为新组建的希腊王国政府总理。


Historie.

Příslušníci arabských kmenů přijímali křesťanství už v době Římské říše, jako například Ghassanidé. V letech 246 a 247 se v Bosře konaly dva koncily. Arabského původu byl také teolog svatý Jan z Damašku. Islámská expanze zahájila postupný přechod většiny Arabů na islám, ale křesťanské menšiny byly jako lidé knihy nadále tolerovány, musely pouze platit daň džizja. Křesťané žili převážně ve městech a patřili ke vzdělanější a majetnější části obyvatelstva. Řada z nich odcházela do Afriky nebo latinské Ameriky, kde se uchytili převážně jako obchodníci. Mnozí z nich byli součástí palestinského exodu. Vzestup radikálního islamismu vede k útokům na křesťanské komunity, mnoho jejich příslušníků hledá azyl v Evropě nebo USA.

Současnost.

Nejvyšší procento křesťanů na Blízkém Východě žije v Libanonu, kde Maronité tvořili ještě v první polovině 20. století většinu obyvatel: proto je v ústavě zakotveno rozdělení vládních funkcí podle náboženského klíče, které jim automaticky zaručuje post prezidenta. Emigrace a nižší porodnost však vedly k tomu, že muslimové početně převážili: důsledkem jejich požadavků na vyšší zastoupení byla první libanonská válka. V Sýrii tvoří křesťané zhruba šestinu populace, jejich postavení výrazně zhoršila syrská občanská válka. Arabští křesťané v Izraeli byli roku 2014 uznáni jako samostatná etnická skupina, odlišná od arabských muslimů, což jim umožnilo sloužit v armádě. Objevil se také návrh, aby se tato národnost napříště oficiálně označovala jako Aramejci.  K arabským křesťanům bývají počítáni také Koptové v Egyptě, potomci arabizovaných starověkých Egypťanů, kteří však místo arabštiny používají jako liturgický jazyk koptštinu.

Církve.

Nejvýznamnějšími denominacemi arabských křesťanů jsou Maronitská katolická církev, Koptská katolická církev, Koptská pravoslavná církev, Melchitská řeckokatolická církev, Řecká pravoslavná církev, Syrská pravoslavná církev a Římskokatolická církev.

Osobnosti.

Významnými arabskými křesťany byli svatá Mariam Baouardy, zakladatel strany Baas Michel Aflaq, syrský premiér Faris al-Churi nebo generální tajemník Organizace spojených národů Butrus Butrus-Ghálí. Ze světových osobností mají kořeny v arabskokřesťanské diaspoře například politolog Edward Said, herečka Salma Hayeková, spisovatel Chalíl Džibrán, politik Ralph Nader nebo multimilionář Carlos Slim Helú.

Arabští křesťané (العرب المسيحيين Al-'Arab Al-Masihiyin) je etnoreligiózní skupina obyvatel Levanty, kteří se hlásí k arabské národnosti a jsou příslušníky některé z křesťanských církví. Jejich počet se odhaduje na minimálně dvacet milionů, z toho velká část však žije v diaspoře.

阿拉伯基督徒在广义上指生活在阿拉伯世界信仰基督教的群体。狭义上指近东地区的巴勒斯坦基督徒。各类数据统计在500万至2000万人之间,一般认为在600万至800万人间。主要分布于埃及、黎巴嫩、伊拉克、叙利亚、约旦、以色列和巴勒斯坦。其它数据统计,基督徒占阿拉伯世界人口由20世纪初的20%,至当代下降至5%。移民潮和低于穆斯林的出生率是阿拉伯基督徒人口比例下降的主因。