Příprava.

Tetrachlormethan se dá připravit přímou chlorací methanu působením chloru za zvýšené teploty nebo lépe za působení ultrafialového záření podle souhrnné rovnice  Tato reakce probíhá řetězově a ve čtyřech stupních, přičemž spouštěcím stupněm je tepelná disociace nebo fotodisociace molekulárního chloru Cl na dva chloridové radikály  vzniklý vysoce reaktivní atomární chlor vytrhne z molekuly methanu vodík, se kterým vytvoří molekulu chlorovodíku a zanechá methylový radikál  Methylový radikál atakuje další molekulu chloru za vzniku monochlormethanu a dalšího chloridového radikálu  Řetězová reakce pak probíhá postupně dále  Řetězová reakce může být ukončena tím, že se náhodně setkají a sloučí dva stejné nebo různé radikály, např.  ale také např.  takže i když se chloruje čistý methan, mohou vznikat v reakční směsi také stopy chlorovaných vyšších uhlovodíků. Proto se touto reakcí získává pouze jako vedlejší produkt při výrobě dichlormethanu a trichlormethanu (chloroformu).  Průmyslově se tetrachlormethan vyrábí většinou ze sirouhlíku a chloru

Vlastnosti.

Vzhledem k vysoké tetraedrické symetrii molekuly tetrachlormethanu (bodová grupa symetrie "T") nemá dipólový moment (je nepolární), přestože jednotlivé vazby C—Cl jsou značně polární. V důsledku toho je tetrachlormethan nerozpustný ve vodě, ale velice dobře naopak rozpouští jiné nepolární nebo málo polární látky, především tuky, oleje, pryskyřice atp. Chemicky je vcelku málo reaktivní, s kyslíkem prakticky nereaguje, je proto nehořlavý. Za vysokých teplot však s kyslíkem reaguje za vzniku fosgenu a chloru  S některými anorganickými bromidy a jodidy, zejména hlinitými, reaguje tak, že v jeho molekule dojde k výměně chloru za těžší halogenidy, např.  resp.

Použití.

Používá se jako rozpouštědlo v chemické laboratoři. Slouží také k přípravě alkylchloridů Apellovou reakcí z příslušných alkoholů za přítomnosti trifenylfosfanu.  V minulosti se používal jako chladicí médium v chladicích systémech, při chemickém čištění látek a oděvů, k průmyslovému odmašťování předmětů, jako ředidlo v nátěrových hmotách, jako součást hnací látky v aerosolových bombičkách (zejména s nátěrovými hmotami) a také jako náplň hasicích přístrojů (tzv. "tetrachlorové hasicí přístroje"). Krátkou dobu se užíval i jako insekticidní prostředek proti škůdcům napadajícím zrní (obiloviny). V souvislosti s jeho zdraví škodlivými vlivy se jeho užití omezuje, v některých zemích (např. v USA) je jeho používání ve spotřebním zboží zakázáno.  Dalším důvodem pro útlum jeho výroby a používání je stejný vliv na ozónovou vrstvu jako mají freony.

Účinky na zdraví.

Nadýchání par tetrachlomethanu ovlivňuje zejména centrální nervový systém člověka. Způsobuje bolesti hlavy, halucinace, ospalost, žaludeční nevolnost a ve větším množství může způsobit i zvracení. Při vysokých koncentracích může způsobit i smrt. Dlouhodobé působení může způsobit chronické poruchy jater a ledvin. Škodlivé účinky se zvyšují při současném požití alkoholu. Do těla se může vstřebávat i pokožkou. Při zasažení očí způsobuje jejich podráždění.  U laboratorních zvířat (potkanů) byla prokázána jeho karcinogenicita, tzn. že může vyvolat rakovinné bujení, a proto je IARC řazena do skupiny 2B.

Tetrachlormethan neboli chlorid uhličitý, v technické hantýrce někdy označovaný tetrachlór, je bezbarvá kapalina sladkého éterického zápachu, prakticky nemísitelná s vodou, zato dobře mísitelná s řadou organických rozpouštědel jako je methanol, ethanol, aceton, benzen, benzin(y) aj.

四氯化碳(化学式:CCl),也称四氯甲烷或氯烷,常态下为无色液体。过去常用作灭火器中的灭火无机物质,也曾经是常用的冷却剂。


Historie.

Začátky (1965–1976).

Skupinu založil roku 1965 v Hannoveru Rudolf Schenker. Původně plnila funkci „školní“ kapely, ale v roce 1969 se Scorpions stali skupinou profesionální. V těchto prvních čtyřech letech hrál Rudolf na kytaru, ale i zpíval. Na přelomu let 1969/1970 do kapely přišel Rudolfův bratr Michael Schenker a zpěvák Klaus Meine ze skupiny Copernicus. Již o dva roky později, tedy v roce 1972, vychází debutové album skupiny pod názvem Lonesome Crow s Lotharem Heimbergem na baskytaru a s Wolgangem Dzionym za bicími. Krátce po vydání alba hráli Scorpions jako předkapela britské skupině UFO. Po jednom z koncertů Michael Schenker Scorpions opustil (odešel právě do UFO) a na jeho místo přichází kytarista Uli Jon Roth.  O dva roky později kapela nahrála své druhé album, Fly to the Rainbow (1974). Před začátkem nahrávání se však změnil post bubeníka a baskytaristy. Za bicí si sedl Jürgen Rosenthal a novým basákem se stal Francis Buchholz (se skupinou hrál až do roku 1993). Po tomto albu bubeník Jürgen Rosenthal kapelu opustil a na jeho místo přišel Rudy Lenners. S ním skupina nahrála další album s názvem In Trance (1975), což pro kapelu znamenalo další posun vpřed – tah na bránu slávy a úspěchu byl již znát.  V této sestavě Scorpions nahráli také album Virgin Killer (1976). Album je velmi vydařené, ale jeho obal neunikne oku cenzora – není divu, byla na něm fotografie jedenáctileté nahé dívky. Scorpions nakonec obal alba změnili. Sám zpěvák Meine řekl, že byl velmi překvapený, když obal poprvé viděl, byl ale tlačen nahrávací společností k podniknutí nějakého kontroverzního kroku, aby na sebe kapela více upozornila. Dnes je tedy možné získat album s dvěma rozdílnými obaly (na alternativním obalu je fotografie všech členů skupiny).

Počátky největší slávy (1977–1979).

Po Virgin Killer Scorpions opustil Rudy Lenners a na jeho místo si skupina vybrala Hermana Rarebella (bubeníkem skupiny byl až do roku 1996). S ním nahrávají další album Taken by Force (1977), jež se neslo v podobném duchu jako album předchozí. Během turné k tomuto albu zavítali poprvé i do Japonska, které tehdy prahlo po hardrocku a heavy metalu.  Z koncertu v Tokiu vzniklo jejich první live album pod názvem Tokyo Tapes, vydané v roce 1978, které se v Německu dokonce dostává v žebříčku prodejnosti na 35. místo. Kritiky je album hodnoceno jako jeden z nejlepších „živáků“ v rockové historii. Tokyo Tapes je posledním albem Scorpions s Uli Rothem. Ten ze skupiny odešel a na jeho místo se vrátil Michael Schenker. S ním skupina nahrála album Lovedrive (1979), ale po třech nahraných písních ("Lovedrive", "Another Piece Of Meat" a instrumentálce "Coast To Coast") opět odešel (na vině byly problémy s alkoholem). Z celkových 140 zájemců na post sólového kytaristy nakonec Scorpions vybrali Matthiase Jabbse. Stal se tak novým sólovým kytaristou kapely a kapela s ním dokončila nahrávání alba Lovedrive. Toto album bylo velmi úspěšné (některými kritiky hodnocené jako nejlepší počin skupiny). Dokonce se dostává i do Top 100 v USA (55. pozice), ve Velké Británii (36. příčka) i v zemi původu kapely, v Německu (dokonce 11. příčka). Matthias Jabs perfektně zapadl do skupiny a to nejen jako kytarista, ale také jako skladatel. Jeho příchodem začala pro Scorpions nová éra.

Celosvětová popularita (1980–1993).

Po Lovedrive Scorpions nahráli album Animal Magnetism (1980), které svým úspěchem navazuje na Taken by Force, Tokyo Tapes a Lovedrive. Rychle se stalo platinovým, a to dokonce v USA. Scorpions získávají celosvětovou popularitu. Koncertují již i v Americe, Kanadě, Skotsku či Švédsku. Stávají se novou německou senzací a získávají si pověst jako největší a nejlepší německá skupina.  Kapele se však záhy do cesty postavil nepříjemný problém – Klaus Meine po nahrávání alba Animal Magnetism ztratil hlas. Byl již připraven z kapely odejít, ale kvůli svému příteli Rudolfovi nemohl. Prodělal množství operací a prakticky se znovu učil zpívat, přičemž ho podporovala celá skupina. Nakonec se do kapely vrátil, s hlasem opět v pořádku. V roce 1982 vydávají Scorpions další album – Blackout. Ve Francii se toto album dokonce dostalo na první místo v žebříčku prodejnosti a v zemích jako USA, Británie, Německo, či Švédsko už není pouze v Top 100, ale rovnou v Top 20. Z turné se skupina vrací s množstvím platinových ocenění. Album obsahuje mnoho známých skladeb, např. "Blackout", "China White", baladu "When The Smoke Is Going Down", či snad nejznámější skladbu z alba – "No One Like You".  Přelomovým albem se ale Blackout nestává. Na to si Scorpions počkali do roku 1984, do vydání (opět) platinového Love At First Sting, alba s bezkonkurenčně největším počtem hitů. Obsahuje množství vynikajících skladeb, jako "Coming Home", "Bad Boys Running Wild", "Big City Nights", "I'm Leaving You", jednu z jejich nejznámějších skladeb "Rock You Like a Hurricane", či jejich nejznámější power baladu "Still Loving You" (Singlů Still Loving You se prodalo po celém světe několik miliónů). Většinu těchto písní můžeme objevit v setlistech koncertů.  Skupina si dává na chvíli pauzu a studiové album nenahrává, za to koncertů má víc než dost. Během turné navštívili mnoho zemí, ve kterých nikdy předtím nehráli (Itálie, Španělsko, či dokonce Maďarsko!), získávají také množství ocenění (v USA získává Love At First Sting 3 platinová). Z tohoto turné byl vydán zvukový záznam – vzniklo živé album World Wide Live (1985). World Wide Live se stalo nejprodávanějším live albem skupiny a taktéž získává několik ocenění. V roce 1985 Scorpions vystupovali na legendárním rockovém festivalu Rock in Rio a hráli zde pro své historicky největší publikum – 350 000 fanoušků.  Pro Scorpions bylo koncem 80. let těžké se výrazně prosadit, protože hardrockové scéně tou dobou kralovalo mnoho jiných kapel – proto se vydání nového alba opozdilo. V roce 1988 ale vychází silné rockové album s názvem Savage Amusement. Doprovázejí ho tři singly – "Believe In Love", "Passion Rules The Game" a "Rhythm Of Love". V různých žebříčcích se Savage Amusement umísťuje taktéž na vysokých pozicích. Savage Amusement bylo ale posledním album, jehož producentem byl Dieter Dierks (který byl producentem kapely již od alba In Trance).  V roce 1989 byli Scorpions přijati u prezidenta SSSR – Michaila Gorbačova a v té době vystupovali i na Moskevském Hudebním Mírovém Festivalu spolu s dalšími rockovými velikány jako Mötley Crüe, Ozzy Osbourne nebo například Bon Jovi.  Album Crazy World – to je další studiové album skupiny Scorpions, vydané v roce 1990. Obsahuje skladbu Wind of Change, složenou Klausem Meinem (k jejímu složení se inspiroval právě na festivalu v Moskvě). Skladba se stala jakousi hymnou změn ve východním bloku a také komerčně nejúspěšnějším hitem skupiny. Určitě i díky ní získalo toto album obrovský úspěch a například v USA i v Německu získalo po dvou platinách. V různých žebříčcích se vyšplhalo i na ta nejvyšší místa. Situace po vydání alba byla pro Scorpions vynikající. Skalní fanoušci byli potěšeni, většina těch, kteří skupinu předtím neuznávali uznali, že album Crazy World bylo začátkem 90. let trefou do černého.  Na přelomu let 1992/1993 byl ze skupiny vyhozen baskytarista Francis Buchholz. Na jeho místo přišel Ralph Rieckermann a s ním se Scorpions pustili do nahrávání dalšího alba. To vyšlo v roce 1993 a neslo název Face the Heat. Bylo to další album, ze kterého bylo cítit mírné změny stylu – skupina kráčela s dobou. I přesto se album dobře prodávalo a ve Francii získalo zlaté ocenění.

Pád a vzestup (1994–2009).

V roce 1995 vychází další live album pod názvem Live Bites. Šlo o záznam z koncertů z Ruska, USA, Mexika a Německa. V porovnání s World Wide Live to byl komerčně neúspěšný živák, který ani nezískal žádné ocenění. Před nahráváním dalšího studiového alba skupinu opustil dlouholetý bubeník Herman Rarebell. Album Pure Instinct (1996) skupina nahrála s Curtem Cressem, který hned po nahrání alba ze skupiny odešel. Turné absolvovali s bubeníkem Jamesem Kottakem, který hned do skupiny zapadl hlavně pro jeho výborné bubenické umění a show, kterou publikum častoval během koncertů. Pure Instinct se ale oproti Face the Heat u fanoušků příliš neujalo. Po hudební stránce dosti zasahovalo do pop music a pravděpodobně proto poklesl i prodej. Pure Instinct ale obsahoval i několik rockových skladeb (i když v dosti jiném stylu než bylo od Scorpions očekáváno).  Dalším albem, které kapela nahrála, bylo Eye II Eye (či Eye To Eye), vydané v roce 1999. Bylo to album velmi experimentální. Skupina se velice přiblížila k popu a k technu. Byl to obrovský pokles nejen v prodejnosti, ale i v počtu ocenění (album se dobře prodávalo jen v Německu). Některé písně byly považovány za podařené, i ty však byly na poměry Scorpions příliš popové (snad jen "Du Bist So Schmutzig", což je první píseň, kterou Scorpions zpívali německy, má typické rysy rockové skladby).  Pro nevelký úspěch proto Scorpions počkali s nahráváním nového studiového alba a vydali CD Moment of Glory (2000), na kterém se objevilo 10 písní nahraných spolu s Berlínskou filharmonií. Pod stejným názvem vydávají i DVD. Byl to projekt, který je částečně vrátil zpět na výsluní (v Německu byl oceněný zlatem), ale i přesto to pro kapelu nebyla až tak velká výhra. Znovu vydávají živé album, tentokrát opět není obyčejné. Jmenuje se Acoustica (2001) a už sám název napovídá, je to několik skladeb v akustickém aranžmá (tzv. „unplugged“ album). Stejně jako v případě Moment Of Glory, i toto album vyšlo spolu s videonahrávkou na DVD nosiči.  Zpět ke slávě se dostali albem Unbreakable z roku 2004, které nahráli s novým baskytaristou Pawlem Maciwodou (Ralph Rieckermann odešel věnovat se čistě hudbě pro filmy). Unbreakable je silné rockové album, na kterém se Scorpions vrací ke své tradiční tvorbě. Písně jako "Love’em or Leave’em" či "Deep And Dark" jsou oblíbenými koncertními kousky. Unbreakable se zalíbilo i starým fanouškům a zaujalo množství dalších, proto si díky němu Scorpions vrátili „zašlou“ slávu (navíc se i dobře prodával). Hned po vydání Unbreakable vydávají i DVD pod názvem "Unbreakable : One Night In Vienna". Jde o záznam koncertu z Vídně spolu s dokumentem o Scorpions.  Nyní již bylo jisté, že Scorpions ještě nekončí. V roce 2006 se spojili s producenty Jamesem Michaelem a Desmondem Childem (producent mnohých alb Kiss, Bon Joviho či Aerosmith) a začali skládat nové písně. Strávili 4 měsíce v Los Angeles a v květnu 2007 vyšlo album s názvem Humanity Hour 1. Album se po hudební stránce příliš nehlásí ke klasické tvorbě Scorpions – jak Klaus Meine řekl, je to album „tady a teď, album z roku 2007“. Během turné k novému albu skupina zavítala do mnoha zemí, kde v minulosti nehrála.,

"Sting in the Tail", tour a comeblack (2010–2014).

V roce 2010 skupina oznámila, že album "Sting in the Tail" bude jejich poslední, jakožto i světové turné Get Your Sting and Blackout World Tour, které odstartovali v Praze 15. března 2010. Nicméně zpěvák Klaus Meine v červenci 2011 během rozhovoru o budoucnosti Scorpions na otázku, zda se kapela chystá natočit další album, řekl, že nejnovější projekt kapely, něco jako Scorpions 3D, vyjde během několika měsíců.  Navzdory pokračujícím zvěstem o přestávce či "odchodu do důchodu" kytarista Matthias Jabs 12. června 2012 pro plátek "Arizona Republic" řekl, že se Scorpions rozcházet nebudou. O měsíc později Jabs pro časopis "Billboard" řekl, že skupina pracuje na desce, která bude obsahovat nevydané skladby pro alba "Blackout", "Love at First Sting", "Savage Amusement" a "Crazy World" a mělo by vyjít v roce 2014. V dubnu Scorpions na říjen 2013 oznámili vystoupení s orchestrem v Rusku a Bělorusku. Dne 11., 12., a 14. září 2013 Scorpions zahráli tři MTV Unplugged koncerty na hoře Lycabettus v Athénách. 6. listopadu 2013 byly oznámeny další 4 koncerty MTV Unplugged v Německu na rok 2014. V prosinci 2013 v interview pro řeckou rock show v rádiu Klaus Meine řekl, že není jisté, že album, které bude obsahovat skladby zamýšlené pro alba "Blackout", "Love at First Sting", "Savage Amusement" a "Crazy World" bude vydáno v roce 2014 či později.  Na rok 2014 byli Scorpions nominováni na dvě ocenění "Echo" ("Euro Grammy") za jejich 'MTV' Unplugged.  16. srpna Scorpions oznámili, že nové album bude připraveno k vydání v roce 2015.

50. výročí a "Return to Forever" (2015–).

23. října 2014 zpěvák Klaus Meine mluvil s francouzským fan-clubem "Crazyscorps" a oznámil, že nová nahrávka bude zveřejněna v únoru nebo v březnu 2015 a bude se krýt s 50. výročím skupiny. Oproti tomu, co padlo v roce 2013, bude nová deska obsahovat nejen nově nahrané verze nikdy nepublikovaných písní, ale také nový materiál z let 2011 a 2014.  Album se nahrávalo ve Švédsku s producenty Martinem Hansenem a Mikaelem Nordem Anderssonem. Bubeník James Kottak, který skupinu v květnu 2014 kvůli rehabilitaci opustil, bude na nové nahrávce hrát. Nové album "Return to Forever" bylo nakonec vydáno 20. února 2015.

Scorpions jsou německá heavymetalová/hardrocková skupina založená roku 1965 v Hannoveru Rudolfem Schenkerem. Jsou jednou z nejznámějších a nejdéle hrajících rockových skupin. Skupina se stala synonymem pro melodický heavy metal, včetně mocných rockových balad. Sestava z let 1978–1992 byla zřejmě nejúspěšnější, tehdy v ní hrál Rudolf Schenker (kytara), Klaus Meine (zpěv), Matthias Jabs (sólová kytara), Francis Buchholz (baskytara) a Herman Rarebell (bicí).

蝎子乐队, 天蝎乐团(英语:Scorpions),是来自德国工业重镇汉诺威的硬摇滚乐队,以主唱髙亢的嗓音,及旋律化的歌曲而闻名世界。


Dějiny.

Původní obyvatelé a osídlení Angličany.

Osídlení indiánskou populací v Severní Karolíně sahá až do paleoindiánského období v 10. tisíciletí před naším letopočtem. Lovci a sběrači žili nejprve v Piedmontu. Z archaické doby, asi 7500 až 1000 před naším letopočtem se dochovaly hroty šípů, které jsou pojmenovány podle naleziště v Uwharrie Mountains, "Hardaway". Jedná se o nejdůležitější naleziště na východním pobřeží Ameriky, protože bylo osídleno nepřetržitě po tisíce let a archeologické naleziště se dochovalo neporušené. Tundru z doby ledové nahradily husté lesy, lidé změnili způsob života v tom smyslu, že již nenásledovali stáda jelenů karibu, ale zdržovali se spíš na přiměřeně velkém území. Ořechy, zelenina a ryby představovaly důležitou část stravy, počet obyvatel narůstal. Kamenné nádoby a dřevěné nástroje se staly předmětem obchodu, obrovské množství ryolitu bylo těženo v Morrow Mountains a obchodováno na území 75 000 km2, a nakonec se vytvořil jakýsi druh zahradnictví, ve kterém hrály ústřední roli dýně, dále žaludy a ořechy z ořechovce. Mezi lety 6000 až 3000 před naším letopočtem bylo velice teplé období, které

Severní Karolína za americké války za nezávislost.

V pozdních šedesátých letech 18. století vzniklo napětí mezi zemědělci pocházejícími z nižší společenské třídy z Piedmontu a plantážníky z pobřežní oblasti. Zjevné plýtvání veřejnými prostředky guvernérem Williamem Tryonem při budování nového sídla vlády, Tryon Palace v New Bernu, přinesl výbuch nespokojenosti zemědělců a přerostl v otevřené povstání. Tryon vyhrál 17. května 1771 bitvu u Alamance, a tím ukončil na sedm let trvající konflikt. Někteří historici vidí v tomto povstání predispoziční faktory pro vypuknutí – nebo již první vojenský akt Americké války za nezávislost.  V Charlotte obyvatelé okresu Mecklenburg County dne 20. května 1775 údajně vydali první prohlášení o nezávislosti během americké revoluce, ale nedochoval se žádný důkaz o této události. Datum Mecklenburg Declaration of Independence je ale na pečeti a vlajce státu Severní Karolína. Dne 12.

Mezi válkami (1783-1861).

V roce 1787 předložený návrh Ústavy USA byl přijat v Severní Karolíně velmi rozdílně. Teprve o rok později se delegáti shodli na její podpoře v Fayetteville a Severní Karolína ústavu jako dvanáctý a poslední stát ratifikovala. V roce 1790 Severní Karolína předala západní část země vládě. Oblast byla v letech 1790 až 1796 označena jako Tennessee Territory. V roce 1796 na jeho území nakonec vzniklo Tennessee, 16. spolkový stát Unie.  Prosperita a hospodářský růst v silně zemědělsky založeného státu závisely na otrocké práci., v prvních letech po založení zejména na pěstování tabáku. Po

Americká občanská válka a znovusjednocení.

V roce 1860 již v Severní Karolíně existovala dlouholetá tradice otroctví. Přesto se z počátku nechtěla připojit ke Konfederaci, teprve výzva prezidenta Abrahama Lincolna ke vstupu do sousedního státu Jižní Karolína, byla impulsem ke vstupu do konfederace. I po vstupu do ní někteří zemědělci odmítali podporovat konfederaci, především ti, kteří nevlastnili otroky. ] Přesto byli muži ze všech částí Severní Karolíny v rámci Armády severní Virginie jednou z nejdůležitějších složek armády konfederace a zúčastnili se nejdůležitějších bitev války.  Největší bitva

Vývoj Severní Karolíny po občanské válce.

Na konci 19. století se v Piedmontu rozvinul bavlnářský a textilní průmysl a rozvoj textilního průmyslu poskytl alternativu k současnému převládajícímu zemědělství. Dne 17. prosince 1903 bratři Wrightové uskutečnili první úspěšný let v historii letadlem těžším než vzduch, poháněným motorem v Kitty Hawk v Severní Karolíně.  V reakci na rasové rozdělení, zbavení občanských práv a problémy v zemědělství,

Severní Karolína po New Dealu.

New Deal, program na oživení domácí americké ekonomiky prezidenta Franklina D. Roosevelta, měl velký vliv na pokrok v Severní Karolíně v oblasti vzdělávání a v průmyslu. Během druhé světové války dodávala Severní Karolína ozbrojeným silám řadu místních výrobků. V Severní Karolíně byl také kladen důraz na výzkum a univerzity.  V roce 1931 byla v Raleighu založena "Voters League Negro", která vedla kampaň pro registraci voličů z afroamerické komunity. Práce v oblasti desegregace a obnovení občanských práv pro afroamerickou populaci pokračovala na celém území Severní Karolíny. Afroameričtí studenti North Carolina Agricultural and Technical

Geografie.

Severní Karolína se nachází na jihovýchodním pobřeží Spojených států, hraničí s Jižní Karolínou a Georgií na jihu, na západě s Tennessee a Virginií na severu. Na východě se nachází pobřeží Atlantského oceánu. Severní hranici státu tvoří 34. rovnoběžka, západní hranice státu vede na hřebenu Apalačského pohoří. Nejjižnější bod státu se nachází na 33°50' severní šířky, ve směru ze severu na jih měří stát 240 kilometrů, z východu na západ mezi 75° 30' a 84° 15' západní délky měří přibližně 800 km. Stát má rozlohu 139 390 km2 což je o něco málo více než rozloha bývalého Československa.

Regiony.

Geograficky a geologicky se Severní Karolína od východu na západ dělí na tří hlavní oblasti: pobřežní nížiny při pobřeží Atlantiku, plošinu Piedmont ve vnitrozemí a horské oblasti Appalačského pohoří.  Přibližně dvě třetiny státu tvoří pobřežní nížina při pobřeží Atlantského oceánu. Půdní pokryv je zde slabý, půdy jsou písčité a jsou pokryty hustými borovými lesy s příměsí jiných stálezelených dřevin. Půdy jsou vhodné především pro pěstování tabáku, sójových bobů, melounů a bavlny. Tento region, který zahrnuje Inner Bank, tvoří venkovskou Severní Karolínu. Nachází se zde jen několik větších měst. Před pobřežím se nachází Outer Banks, řetěz malých ostrovů a pohyblivých dun, které tvoří bariéru mezi Atlantským oceánem a vnitrozemskými vodami. Outer Banks obklopují dvě největší

Vodstvo.

Říční systémy v Severní Karolíně lze rozdělit do dvou hlavních skupin. Východní hlavní rozvodí Severní Ameriky vede na hřebenu Appalačského pohoří. Pouze řeky v nejzápadnější části státu jsou odvodňované Mississippi do Mexického zálivu. Řeky, které pramení na východním úbočí hor tečou do Atlantského oceánu. Dále jsou rozděleny podle místa jejich ústí, která se nachází buď na území Severní nebo Jižní Karolíny. Rozdělení říčních systémů, které ústí do Atlantiku, je způsobeno tím, že výběžky pohoří Blue Ridge se vyskytují až u přístavního města Wilmington podél hranice s Virginií.  Catawba River a Yadkin River se svými přítoky protékají 30 okresy Severní Karolíny. Tečou jako vějíř přes celou Severní Karolínu a odvodňují její velkou část, než jejich tok překročí hranice do Jižní Karolíny a ústí do Atlantiku. Řeky Chowan, Roanoke, Tar, Neuse a Cape Fear River ústí do moře v Severní Karolíně

Klima.

V největší části Severní Karolíny převažuje teplé mírné deštné podnebí, s výjimkou vyšších oblastí Appalačských hor, které mají vlhké boreální klima. Hory slouží jako štít regionu, zachycují nízké teploty a bouřky z oblasti jihozápadu. Průměrná denní teplota ve většině oblastí Severní Karolíny je v červenci 32 °C. V lednu jsou průměrné teploty kolem 10 °C.  Pobřežní nížina je ovlivňována Atlantským oceánem, zimy jsou zde mírné a v létě jsou mírně vyšší teploty. Denní maximální teploty v létě na pobřeží jsou 31 °C, zatímco zimní teploty zřídka klesnou pod 4 °C. Průměrné denní maximální teploty v zimních měsících v pobřežní nížině jsou kolem 15 °C, teploty pod bodem mrazu jsou vzácné. V pobřežní nížině napadne ročně kolem dvou centimetrů sněhu, mnohé zimy jsou zcela bez sněhu a ledu. V Piedmontu jsou léta teplejší a zimy chladnější než v pobřežní oblasti. Průměrné denní maximální teploty jsou v létě kolem 32 °C, ale jen zřídka jsou vyšší než 37 °C. V zimě jsou v průměru okolo 10 °C v noci a často padají pod bod mrazu. Celkové roční množství sněhu je zde

Flóra a fauna.

Fauna a flóra Severní Karolíny je vzhledem ke své zeměpisné poloze velice pestrá, od skromné a mělce kořenící vegetace na východě, kde se vyskytují aligátoři, až po borové lesy v Appalačském pohoří, kde žije jelenec běloocasý a medvědi. V nížinách se vyskytují typické rostliny a živočichové amerického jihovýchodu, zatímco ve vyšších nadmořských výškách se vyskytují běžné severské druhy zvířat a rostlin. Celkem zde bylo nalezeno 300 druhů a poddruhů dřevin a asi 3000 druhů krytosemenných rostlin. Mnoho rostlinných a živočišných druhů je v Severní Karolíně považováno za ohrožené, ale jsou zde také celostátně ohrožené druhy, např. při pobřeží různé druhy velryb, z rostlin se zde vyskytuje např. vzácný zlatobýl ("Solidago spithamaea") a mnohé další.  V pobřežní oblasti se vyskytují slaniska a močály, v nichž rostou zejména bahenní traviny "Spartina patens" a "Distichlis spicata", na pobřežních dunách rostou vysoké trávy druhu "Uniola paniculata" (tzv. „mořský oves“). Ze stromů zde roste např. jalovec viržinský ("Juniperus

Obyvatelstvo.

Hustota zalidnění.

Hustota obyvatel Severní Karolíny je 63,8 obyvatel na kilometr čtvereční. Velká města v Severní Karolíně se nacházejí téměř výhradně ve třech metropolitních oblastech, kde žije více

Vývoj počtu obyvatel.

Podle sčítání lidu z roku 2010 v Severní Karolíně žilo 9 535 483 obyvatel. Počet obyvatel Severní Karolíny se trvale zvyšuje již po desítky let, v letech 1990 až 2000 se zvýšil počet obyvatel z 6,6 milionů na 8 milionů obyvatel. Podle amerického U.S. Census Bureau žilo k 1. červenci 2009 v Severní Karolíně 9 380 884 obyvatel, to je nárůst o 16,7 procent za desetiletí a o 1 340 334 obyvatel od roku 2000.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 8,4 % populace.

Afroameričané.

Něco přes pětinu obyvatel Severní Karolíny je afroamerického původu, a od roku 1970 stoupá jejich podíl na střední třídě z důvodu zlepšeného přístupu ke vzdělání. Afroamerická populace žije hlavně v pobřežní nížině ve východní polovině státu a v některých částech Piedmontu, v historickém regionu, kde měli práci v zemědělství, a kde je stále vytvořeno nejvíce pracovních míst. Afrikoamerické komunity existují ve stovkách venkovských okresů centrálního jihu a na severozápadně státu, černošské čtvrti jsou ve městech Charlotte, Raleigh, Durham, Greensboro, Fayetteville, Wilmington a

Američané asijského původu.

Nejstarším záznamem o asijské imigraci je nábor z Číny pocházejících pracovníků pro práci v zemědělství v polovině 18. století. Slavná čínsko-malajsijská siamská dvojčata Chang a Eng Bunkerovi se v roce 1839 usadila ve Wilkesboro. Japonci, Filipínci a korejští Američané se

Evropané.

Jako první byl evropskými přistěhovalci osídlen pobřežní region, jednalo se především o osoby anglického původu, kteří byli smluvně zavázanými dělníky přestěhovanými do kolonií, a potomky přistěhovalců do Virginie. Byli mezi nimi také protestantští imigranti z kontinentální Evropy, zejména Hugenoti a němečtí a švýcarští přistěhovalci, kteří se usadili v New Bernu. Velšští přistěhovalci se usadili v 18. století, spolu s dalšími skupinami z britských ostrovů, východně od současného města Fayetteville.

Latinoameričané a hispánci.

Od roku 1990 se počet obyvatel hispánského a latinoamerického původu v Severní Karolíně rychle zvyšuje. Původně to byli migrující pracovníci zaměstnaní jako nekvalifikovaní dělníci v zemědělství. Jejich přístup do USA byl zjednodušen a proto se stále více Hispánců usazuje v Severní Karolíně. Nejvíce přicházejí z Mexika, ze střední Ameriky a

Původní obyvatelé.

Pouze v pěti státech USA, jmenovitě v Kalifornii, Arizoně, Oklahomě, Novém Mexiku a Texasu žije více původních obyvatel Ameriky než v Severní Karolíně. Celkem 2 824 751 obyvatel je v USA indiánského či eskymáckého původu, tj. 0,95 procent z celkového počtu obyvatel. V Severní Karolíně v roce žilo 2007 111 853 původních obyvatel, Indiánů. Stát uznává v rámci svých hranic osm kmenů původních obyvatel.  Zvláštním případem jsou Lumbee v jihovýchodní části státu v okolí města Pembroke. Jsou Severní Karolínou uznáni jako indiánský kmen, ale nikoliv federální vládou. Výzkumní pracovníci identifikovali Lumbee jako "tri-racial isolate", izolovanou populaci, která je potomkem tří etnických skupin, bílých jak černých Američanů a Indiánů. S více než 50 000 členy jsou Lumbee osmým největším kmenem v USA a největším v Severní Karolíně.

Náboženství.

Severní Karolína je součástí tzn. biblického pásu (), ve kterém je tradičně drtivá většina věřících protestanty a kde na konci 19. století převládali jižní baptisté. S přílivem občanů ze severních států Unie a imigrantů z Latinské Ameriky se zvyšuje podíl katolíků a Židů. V roce 2007 byl podíl katolíků 7 procent, Židů 1 procento. Početní převaha baptistů začíná klesat. Tato změna je zvláště viditelná v městských oblastech státu,

Politika.

Stejně jako v jiných státech USA stanoví ústava Severní Karolíny dělbu moci mezi zákonodárnou, výkonnou a soudní moc.  Legislativní moc je svěřena dvoukomorovému Valnému shromáždění ("North Carolina General Assembly"). To se skládá ze Sněmovny reprezentantů mající 120 poslanců a ze Senátu s 50 členy. Poslanci i senátoři jsou voleni na období dvou let. Viceguvernér Severní Karolíny je z titulu funkce předsedou Senátu. Z řad senátorů je volen zastupující předseda Senátu ("President pro tempore of the North Carolina Senate"), od roku 1992 je v tomto úřadě Marc Basnight, člen Demokratické strany. V čele Sněmovny reprezentantů stoji její mluvčí ("Speaker of the North Carolina House of Representatives"), nyní Joe Hackney, taktéž člen Demokratické strany. V čele výkonné moci stojí guvernér, volený na dobu čtyř let. Pro období 2009 až 2013 je guvernérem členka Demokratické strany, Beverly Perdue. Výkonná moc je rozdělena mezi Státní radu ("Council of State"), tvořenou guvernérem, viceguvernérem a osmi dalšími členy, a vládu ("cabinet") složenou z guvernéra a deseti ministrů. Zatímco všichni členové Státní rady jsou přímo voleni občany, ministry kabinetu jmenuje guvernér. Guvernér předsedá jak Státní radě, tak i kabinetu.  V čele soudní moci stojí Nejvyšší soud ("Supreme Court") Severní Karolíny, se sídlem v hlavním městě, Raleighu. Je nejvyšším odvolacím soudem ve státě, má sedm členů. Po Nejvyšší soudu je jediným dalším odvolacím soudem Apelační soud Severní Karolíny ("North Carolina Court of Appeals"). Je tvořen 15 soudci, kteří vykonávají právo rotačním systémem, rozhodují v pěti tříčlenných senátech. Tyto dva soudy tvoří odvolací soudní systém státu. Spory jsou vedeny před vrchními soudy ("Superior Court") a jim podřízenými obvodními soudy ("District Court"). Všechny hrdelní zločiny, občanskoprávní spory nad 10 000 dolarů a odvolání od obvodních soudů jsou projednávány vrchními soudy, přičemž trestní věci se projednávají před dvanáctičlennou porotou. Občanskoprávní věci, například rozvod, opatrovnictví a rozhodnutí o výživném rozhodují obvodní soudy, které také soudí méně závažné trestní případy, tyto vždy projednávají bez poroty. Obvodní soudy rozhodují i věci týkající se mladistvých do 16 let; a do 18 let, jsou-li obětí zanedbávání či zneužívání. Smírčí soudci řeší menší dopravní přestupky, vydávají prohlášení o vyloučení odpovědnosti, rozhodují civilní spory do 4000 dolarů a mohou nařídit vystěhování. Smírčí soudci také uzavírají civilní sňatky.

Zastoupení v Kongresu Spojených států.

Severní Karolínu v současné době ve Washingtonu zastupuje ve Sněmovně reprezentantů Spojených států amerických 13 poslanců a v Senátu Spojených států amerických

Politický vývoj.

V Severní Karolíně měla, stejně jako všude na jihu Spojených států, převahu Demokratická strana. V roce 1968 se převaha přesunula ve prospěch republikánů. Dnes probíhá v Severní Karolíně změna ze zemědělské země ke převážně poskytování služeb a průmyslu, demokraté mají stále převahu ve venkovských oblastech s převážně černošskou populací. Poprvé od vítězství Jimmyho Cartera v prezidentských

Regionální správa.

Severní Karolína je od roku 1911 rozdělena do 100 okresů. V průměru má okres rozlohu 1393,91 km2, nejmenším okresem s rozlohou 350 km2> je Clay County, největším okresem rozlohou je Dare County o rozloze

Státní symboly.

Kromě vlajky a pečeti má Severní Karolína řadu dalších oficiálních státních symbolů, které slouží jako symboly státu. Státními barvami jsou červená a modrá. Symbolem státu je také borovice bahenní, která roste v močálech Severní Karolíny a je státním stromem Severní Karolíny, dřín květnatý je státní květinou, kardinál červený

Kultura.

Muzea a výstavy.

Zásadní význam pro Severní Karolínu má "North Carolina Museum of Art" v Raleighu, které je budované od roku 1947, a je jediným muzeem Severní Karolíny, které je financované veřejnými prostředky a má největší sbírku umění v Severní Karolíně. Na rozdíl od většiny ostatních muzeí umění ve státě, se také zabývá neamerickým uměním a dějinami umění. Na mnoha místech mají "Arts Council", občanské spolky umění, která se zabývají podporou regionálních umělců a organizací výstav.  Většina muzeí Severní Karolíny se zabývá především historií, přírodou a umělci Severní Karolíny, jsou v soukromém vlastnictví a většinou na místech historického nebo vojenského

Divadlo a hudba.

Severní Karolína má řadu profesionálních divadel, včetně roku založeného 1952 Státního divadla v Flat Rock, Flat Rock Playhouse, ve kterém se hrají muzikály a hry. V "North Carolina Theatre" v Raleighu se hrají zejména v muzikály a hry z divadel na Broadway, zatímco "North Carolina Shakespeare Festival" v High Pointu se od roku 1977 zaměřuje na díla Williama Shakespeara. Zvláštní pozornost v Severní Karolíně zasluhují divadla pod širým nebem, ve kterých se uvádí historické události. Od roku 1937 v Waterside Theatre v Fort Raleighu se uvádí nejstarší "Outdoor Drama", drama „The Lost Colony“, které je považováno za první a nejstarší venkovní drama ve Spojených státech. Od roku 1948 uvádí "Mountainside

Stavby a architektura.

V Severní Karolíně je více než 2600 historických budov, čtvrtí a míst uvedeno v National Register of Historic Places a je památkové chráněno. V Severní Karolíně se nevyvinul díky poloze mezi Severem a Jihem a řadě různých přistěhovalců žádný architektonický styl, vyskytuje se zde široké spektrum architektonických stylů na východním pobřeží. Jsou zde novoklasicistické stavby z období antebellum v federálním a georgiánském stylu, například James Iredell House z 1759 a John Wright Stanly House z roku 1779. V ostatních jižanských státech rovněž rozšířená architektura z revolučního období je

Národní parky.

Severní Karolína má řadu chráněných oblastí, využívaných turisty, které mají různé stupně ochrany a financování, a to jak na ochranu přírody, tak na zachování historických památek a jejich zpřístupnění pro návštěvníky. V Apalačských horách částečně v Tennessee je National Park Service (NPS) spravovaný Great Smoky Mountains National Park. Je nejnavštěvovanějším národní park ve Spojených státech, ročně jej navštíví více 9 milionů lidí. Byl vyhlášen roce 1934 a od roku 1983 patří ke světovému dědictví UNESCO. Kromě jedné z největších souvislých lesních ploch ve východní části Spojených států, poskytuje více než 90 historických míst a budov v rámci parku důležitou připomínku kolonizace horské oblasti. V parku jsou také National Park Service udržované cesty, Blue Ridge Parkway, 755 km

Média.

V Severní Karolíně existuje větší počet malých televizních stanic, regionálních studií a tematických televizních kanálů, které nabízí zábavu, sport a regionální programy. Většinu televizních stanic vlastní nebo spolupracují s hlavními národními provozovateli televizního vysílání, jako je CBS Corporation nebo American Broadcasting Company. Televizní stanice jsou většinou provozovány v metropolitních oblastech. Rozhlasové stanice pokrývají širokou škálu zábavy

Kuchyně.

Jižanská kuchyně je tradiční kuchyní státu, z nichž nejdůležitějším společenským událostem patří barbecue, způsob grilování. Při něm se v Severní Karolíně je používá téměř výhradně vepřové maso, obvykle ve kusů v východě, na západě v celku. Otázka omáček ke grilování se rozděluje země na příznivce "Eastern Style", založené na octu a hořčici a "Lexington Style", založené na omáčce z octa a pepře,

Školství.

Na veřejné instituce základního a středního vzdělávání, od základní školy až po high school, dohlíží v Severní Karolíně "North Carolina Department of Public Instruction" a jeho nadřízený, "North Carolina Superintendent of Public Instruction". "Superindendant" je také tajemníkem "North Carolina State Board of Education", ve kterém se rozhoduje veřejném vzdělávání. Veřejný školský systému státu je rozdělen na 115 místních jednotek, z nichž každou sleduje místní školní rada, "School Board". Celkem existuje v Severní Karolíně 2338 veřejných škol.  V roce byla v 1795 Severní Karolíně otevřena první státní univerzita ve Spojených státech, Severokarolínská univerzita v Chapel Hill ("University of North Carolina at Chapel Hill"), která dnes patří k nejlepším veřejným vysokým školám v zemi, patří ke prestižní skupině vysokých škol Public Ivy. Více

Sport.

Vysokoškolský a profesionální sport.

Obyvatelé Severní Karolíny ve sportu tradičně preferují univerzitní sport, stejně jako automobilové závody Stock-Car, čím se vysvětluje dřívější nezájem o profesionální sportu. I když v Severní Karolíně žije více než 10 miliónů lidí a metropolitní oblasti mají odpovídající finanční prostředky, nebyl profesionální sport v Severní Karolíně na dlouhou dobu tématem. První profesionální liga byla zahájena v Severní Karolíně

Profesionální sport.

První tým Major League, který se usadil v Severní Karolíně v roce 1974, byl New York Stars, tým amerického fotbalu, člen "World Football League" (International Federation of American Football). National Football League je zastoupena týmem Carolina Panthers, kteří hrají své domácí zápasy v Charlotte. Jediný profesionální basketbalový tým v Severní Karolíně jsou Charlotte Hornets, kteří hrají v National Basketball Association. Nejúspěšnější klub Major League v Severní Karolíně, Carolina Hurricanes je týmem ledního hokeje, který hraje National Hockey League a 19. června 2006 vyhrál Stanley Cup. To z něj dělá první profesionální sportovní klub Severní Karolíně, který vyhrál nejvyšší soutěž ve svém sportu.  V Severní Karolíně mají sídlo profesionální fotbalové týmy. Ve druhé nejvyšší americké profesionální lize, USSF D2 Pro League, hrají Carolina Railhawks z Cary. "Charlotte Eagles" hrají v USL Second Division. V amatérské lize,

Vysokoškolský sport.

Severní Karolína je vysokoškolský velmi populární organizovaný v "National Collegiate Athletic Association". Sportovní týmy z univerzit soutěží ve 20 různých druzích sportu, z nichž nejdůležitější je liga amerického fotbalu, pořádaná univerzitami. Každá univerzita má sportovní tým, jehož jméno je stejné pro všechny druhy sportu, například, se nazývá sportovní tým "Appalachian State University", "Mountaineers" ve všech sportech. Týmy na Duke, Wake Forest, North Carolina at Chapel Hill a NCSU jsou součástí "Atlantic Coast Conference", Appalachian State je součástí "Southern

Motoristický sport.

Severní Karolína je centrem amerického motoristického sportu, více než 80 procent závodních týmů NASCAR a příbuzných odvětví má své sídlo v regionu Piemont. Automobilové závody vozů stock car mají původ v pašovaní podomácku pálené whisky za prohibice, takzvané "Moonshine" nadupanými auty

Rekreační sport.

Sportovní nabídka státu pro volný čas pokrývá znační množství sportů. Jednou z priorit je kladena na outdoorové sporty, jako je pěší turistika, horolezectví, jízda na horském kole, plavání, golf a lyžování, ale také lov a rybolov zde mají dlouhou tradici. Sport

Hospodářství.

Hospodářský vývoj.

Severní Karolína byla ve velké části své historie zemědělský zaměřeným státem, na plantážích se pěstovala rýže, bavlna a tabák. Lesnictví bylo významné výrobou dehtu a terpentýnu. Stejně jako ve většině jižních států začala po občanské válce jen velmi pomalu restrukturalizace směrem k průmyslové společnosti, důležitým odvětvím ekonomiky je stále zemědělství a zpracování

Zemědělství.

Pěstování tabáku je poprvé doloženo v roce 1633. Písčité, suché půdy v pobřežní oblasti jsou obzvláště vhodné pro pěstování tabáku. V současné době je Severní Karolíně největší tabáková výroba a výrobní kapacity pro zpracování tabáku v USA. V roce 2005 bylo 15,5 procent z celkové zemědělské půdy oseto tabákem, obrat za

Technologie a výzkum.

Vytvořením vhodných podmínek pro výzkumné a technologické společnosti se podařilo Severní Karolíně v letech po roce 2000, zejména ve vysoce technologicky náročných odvětvích, jako jsou biotechnologie a informační technologie, dosáhnout vysokého, až 15 procentního tempa růstu. V roce 2009

Průmysl.

Hlavní průmyslovými odvětvími státu je výroba nábytku a textilu, tradiční odvětví v Severní Karolíny. Nábytek se vyrábí převážně v "Piedmont Triad", kde je zaměstnáno v nábytkářském průmyslu více než 60 procent v nábytkářském průmyslu zaměstnaných osob v Severní Karolíně. V obou odvětvích

Finance a banky.

Finanční a bankovní sektor se značnou měrou podílel na ekonomickém růstu v Severní Karolíny v poslední dekádě 20. století a v prvních letech 21. století. Od roku 1997 rostl nepřetržitě rostl o 9 procent ročně a po roce 2002 byly zaznamenány přírůstky vyšší než 25 procent ročně. V roce

Armáda.

Armáda je důležitým hospodářským faktorem ve státě. V Severní Karolíně mají vojenské základny dlouhou tradici, země slouží jako dodavatel zbrojního průmyslu, armády a jejích zařízení, a armáda je vnímána velmi pozitivně. V zemi jsou největší a nejrozsáhlejší vojenské základny ve Spojených státech, ve Fort Braggu kde je rovněž vrchní velitelství U.S. XVIII Corps, 82. výsadkové divize Spojených států amerických a United States Special Operations Command, které se nachází nedaleko pobřežního města Fayetteville. Nedaleko města se nachází Pope Air Force Base, která slouží jako letiště pro Fort Bragg. Letectvo Spojených států amerických udržuje 4th Fighter Wing

Doprava.

Silniční doprava.

Dopravní infrastruktura Severní Karolíny je navržena jako na většině území Spojených států k provozu motorových vozidel. K dispozici je dobře rozvinutá vnitrostátní silniční síť, která je velmi dobře napojena na celoamerickou silniční síť. Státem vede několik interstates, včetně 26, 74, 85 a 95 a také několik celoamerických dálnic. Mezi nimi

Železnice.

První železnice byla uvedena do provozu v roce 1833, o rok později byla založena "Wilmington and Raleigh Railroad" jako první železniční společnost v Severní Karolíně. V roce 1848 byla založena státem vlastněná "North Carolina Railroad Charlotte" s Atlantikem a měla velký vliv na hospodářský rozvoj země. V roce 2006 měla železniční síť délku 5200 km, je provozováno 23 nákladních železničních tratí, včetně "CSX Transportation" a "Norfolk Southern". Vzhledem k poloze v Severní Karolíny, se železniční tratě používají především k tranzitní dopravě;

Veřejná doprava.

Ve větších městech zejména v metropolitních regionech získává získává stále větší podporu veřejná doprava, města se stále častěji zakládají veřejná dopravní sdružení, které nabízejí dopravní služby a veřejnou dopravu. Patří mezi ně městské dopravní systémy, jako například "Charlotte Area Transit" System (CATS), který provozuje i tramvaje a

Letecká doprava.

Mezinárodní letecké spojení do Severní Karolíny provozuje "Charlotte Douglas International Airport" v Charlotte, které slouží americkým leteckým společnostem jako přestupní letiště a nabízí přibližně 580 letů denně a má nepřetržitý provoz. "Raleigh-Durham International Airport" v Raleighu a Durhamu s 400 lety denně je mezinárodním letištěm, nabízí i lety do Kanady a

Osobnosti.

V Severní Karolíně se narodilo mnoho lidí, jejichž význam přesáhl hranice státu. Richard Dobbs Spaight (1758-1802) byl jedním ze signatářů americké ústavy, James K. Polk (1797-1849) byl 11. prezidentem Spojených států amerických, v roce 1936 narozená Elizabeth Dole byla senátorkou a ministryní dopravy za vlády Ronalda Reagana. Ze Severní Karolíny je v roce narozený 1937 ekonom Daniel McFadden získal v roce 2000 Nobelovu cenu za ekonomii, a dvojnásobný nositel Pulitzerovy ceny a vydavatel listu The Wall Street Journal, Vermont C. Royster (1914-1996). Herečka Ava Gardner (1922-1990), stejně jako její kolega a zpěvák gospelové hudby Andy Griffith (1926-2012) se též narodili v Severní Karolíně, též hip hopový producent 9th Wonder (1975), zpěvačka Tori Amos (1963) a jazzový hudebník John Coltrane (1926-1967). Spisovatel Charles Frazier (1950), který se zabývá svojí vlastí ve svých dílech, a kazatel Billy Graham (1918-2018) jsou rodáci ze Severní Karolíny.

Severní Karolína ( ', oficiálně ') je stát nacházející se na východním pobřeží Spojených států amerických, v Jihoatlantské oblasti jižního regionu USA. Severní Karolína hraničí na severu s Virginií, na západě s Tennessee, na jihozápadě s Georgií a na jihu s Jižní Karolínou. Východní ohraničení státu tvoří Atlantský oceán.

北卡罗来纳州(英语:State of North Carolina),简称北卡州,是位于美国南部区域大西洋海岸的一州。别称「柏油脚跟州」或「旧北州」。下辖100郡。州府为罗利,最大的城市为夏洛特。


Oficiální používání.

Tok pisin se v určitém rozsahu používá v médiích i vládě, ale angličtina má stále přednost. V některých školách se první tři ročníky učí v jazyce tok pisin.

Regionální varianty jazyka.

V různých oblastech Papuy Nové Guiney se používá výrazně odlišný slovník i gramatika, a to s různými dialekty v oblastech Novoguinejské vysočiny, severního pobřeží Papuy Nové Guiney a Ostrovů Nové Guiney.

Gramatika.

Slovesa mají jednu příponu, "-im" (z anglického "him" = jej) k rozpoznání přechodnosti (tranzitivity) ("luk" - dívat se; "lukim" - vidět něco). Avšak některá slova, jako např. "kaikai" (jíst), mohou být přechodná i bez přípony "im". Čas je označen samostatnými slovy "bai" (z angl. "by and by"; budoucnost) a "bin" (angl. "been"; minulost). Průběhový čas je označen slovem "stap" - např. „získávat“ se překládá jako "kisi stap".  Podstatná jména nerozlišují číslo, tak jako zájmena.  Přídavná jména obvykle přibírají příponu "-pela" (angl. "fellow"), když upravují podstatná jména. Výjimkou je "liklik" (malý), které se používá jako v tomto příkladu: "liklik gut boi", „malý hodný chlapec“.  Zájmena ukazují osobu, číslo a dokonavost. Vzory se liší závisejíce na místních jazycích; duál je obvyklý, triál už méně. Největší seznam zájmen tok pisin je níže.  Zdvojení jsou v tok pisin velmi obvyklá. Někdy jsou použita jako metoda odvozování, někdy jsou slova zdvojená, protože dvě podobně znějící slova přejatá z jiných jazyků nešla pro tok pisin jinak přizpůsobit. Příklad: "sip" (loď, angl. "ship"), sipsip (ovce, angl. "sheep")  Jsou známy jen dvě správné předložky: "bilong" (angl. "belong"), což znamená „z“ nebo „pro“, a "long", což znamená všechno ostatní. Někdy jsou užívána jako předložky celá slova, jako např. "antap long", „navrch“.

Slovník.

V jazyce tok pisin můžeme najít spoustu výrazů podobných nebo přímo přejatých (s gramatickou úpravou) z angličtiny (s vlivem Austrálie), portugalštiny domorodých melanéských jazyků a němčiny. Němčina získala velký vliv na vývoji jazyka tok pisin během německé nadvlády.

Tok pisin ("tok" znamená „slovo“ nebo „řeč“ a "pisin" je zkomolenina „pidžin“) je kreolský jazyk, který vznikl a je používán v Papui Nové Guineji, kde je nejvíce používaným jazykem. Asi 2 miliony lidí ho používá jako druhý jazyk. Kromě tok pisin se jazyku říká také (melanéská) pidžin angličtina nebo neo-melanéština.

巴布亚皮钦语(Tok pisin),又叫皮钦语、新美拉尼西亚语、托克皮辛语等,是一种基于英语的克里奥尔语,是巴布亚新几内亚的官方语言之一。


Druhy výherních automatů.

Mechanické VHP.

Nejdůležitější částí mechanického VHP jsou kotouče (dle typu tři až pět), které se po stisknutí tlačítka otáčejí a po určitém časovém úseku se kotouče "zaseknou". Pokud je zaznamenána kombinace symbolů (tři stejné symboly v řadě vodorovně nebo dle úhlopříčky) je hráči připsána výhra podle hodnoty symbolů. S násobením vsázek se násobí výhra. U nejrozšířenějších mechanických automatů je minimální sázka 2 Kč (u nejstarších 1 Kč), maximální sázka 5+95. Otáčení kotoučů vyvolává u hráče dojem rulety, ale jejich zastavení v určité pozici je řízeno softwarem automatu a hráčem je jen iniciováno. Software automatu je nastaveno podle všeobecných podmínek (zákonů a vyhlášek) tak, že pro výhry musí být vyčleněno určité procento ze sázek.

„Digitální“ (s dotykovou LCD obrazovkou).

Princip LCD automatů je stejný, jen je v nabídce více her a automat je uživatelsky přívětivější.

Výherní loterijní terminály (VLT).

Výherní loterijní terminál je propojen do širší sítě hracích automatů, která se dohromady skládá na jackpot. Z každé sázky na každém z těchto automatů je určitá část vyhrazena a odvedena právě na výhru v jackpotu. Tento typ automatu vytlačuje starší mechanický model VHP, protože nabízí větší množství her, které se nepravidelně při aktualizacích software mění, ale i širší rozpětí sázek na jednu hru. Tyto sázky typicky sahají od jedné koruny a mohou maximálně dosáhnout 1 000 Kč za jednu hru. Výhra v podobě jackpotu je podle loterijního zákona limitována na maximálních 500 000 Kč na jednu hru.

Regulace.

Nastavení výhernosti hracích automatů (VHP+VLT) je schvalováno ministerstvem a nelze do něho zasahovat. Dlouhodobá teoretická výhernost dosahuje podle typu automatu a hry až 100 %, ovšem dle zákona nesmí tuto hranici přesáhnout. Minimální výhernost nesmí dle zákona klesnout pod 75%. Každý automat má svůj herní plán, který je k nahlédnutí u obsluhy a v případě online automatů v pravidlech kasina. V herním plánu musí být mimo jiné přesně uvedena výhernost daného automatu, respektive každé jednotlivé hry.

Zpoplatnění automatů.

Každý automat musí mít vylepenou svoji registrační známku, která se za poplatek 5.000,- Kč vydává na 3 měsíce.  Za každý automat (místo) se platí poplatek ve výši 55,- Kč a den.  Z čistého zisku se odvádí 30% státu a zbytek zisku podléhá běžnému zdanění příjmů. Pokud hernu neprovozuje společnost přímo vlastnící automaty, rozdělení zisku je zhruba 1/3 stát, 1/3 vlastník automatů, 1/3 provozovatel herny.

Online výherní automaty.

Hraní na automatech je možno se věnovat i na internetu, a to pouze v online kasinech, které mají licenci vydávanou Ministerstvem financí ČR.

Rozdělení dle způsobu vyplácení.

House Edge je u automatů proměnlivá, většinou se pohybuje kolem hodnoty 15 % v kamenných kasinech. V online kasinech bývá výše house edge nižší a zpravidla se pohybuje kolem 5 %.

Alternativní hrací automaty (videohry).

Alternativou jsou hrací automaty neurčené k peněžní výhře, ve kterých je za peníze možné hrát videohru. S postupným rozšířením osobních počítačů a herních konzolí se tento typ omezuje na herní centra typu Laser Game a zábavní parky.

Gambling.

Český zákon nedovoluje hru na výherních automatech osobám mladším osmnácti let, do heren s automaty jim pak úplně zakazuje vstup.

Hrací automat je zpravidla elektronické zařízení, na kterém lze za peníze provozovat hry; nejčastěji jsou umístěny ve stojící skříni s displejem a ovládacími prvky na čelní stěně. Nejobvyklejší jsou tzv. "výherní hrací automaty" umožňující peněžité výhry. Automaty patří v současné době mezi nejoblíbenější kasinové hry. Je to hlavně díky jejich nenáročnosti hraní.Vynálezce automatů byl "Charles Fay", který první automat sestrojil a základní pravidla hry se od té doby nezměnily. Hráč si vsadí a roztočí sadu válců se symboly. Každý z těchto točících se válců se pak zastaví. Hráč vyhraje, pokud válce po zastavení vytvoří řadu stejných symbolů. Platí, že čím jsou výherní symboly ojedinělejší, tím je vyhraný obnos vyšší.

角子机是一种赌博机器,经常可在赌场或者专设角子机的娱乐场所见到。玩法是将「角子」(吴语词,意为硬币)投入机器,接着机器萤幕上会随机滚动出现不同图案,停定时如出现符合相同或特定相同图案连线者,即依其赔率胜出。因赌注中奖率低,如入虎口有去无回,亦称吃角子老虎机或老虎机。由于早期的机台侧面有一条拉杆,所以也被称作拉霸。在台湾它与柏青哥弹珠机常在一起俗称柏青嫂。因是机上常有水果图案,所以也有人称它水果机。加上Slot这字翻译过来有投币口、狭长型凹槽的意思,网络上很多英文直翻的文章也用「插槽」这字眼来称呼。


Historie.

První lepidla byla vyrobena z přírodní gumy a pryskyřice. Lepidlo staré 10 tisíc let bylo nalezeno v Nachal Chemar. První prokázané použití lepidla pochází z doby 4000 př. n. l. Archeologové studováním pohřebních míst prehistorických kmenů našli rozbitou keramiku, která byla opravená lepkavými pryskyřicemi ze stromové šťávy. Nalezené sochy z babylonských chrámů měly oči ze slonoviny klížené do očních důlků. Tento tér jako lepidlo držel téměř 6000 let. První zmínky o lepidle a umění používat jej pocházejí přibližně z roku 2000 př. n. l. Popisují jednoduché způsoby výroby a použití živočišného lepidla.  V období 1500–1000 př. n. l. se lepidlo stalo metodou montáže. Obrazy a nástěnné malby ukazují detaily lepení dřeva. Urna z hrobky "Krále Tuta" ukazuje použití lepidla při stavbě. Česká muzea dnes obsahují četné umělecké objekty z hrobek egyptských faraonů, které jsou spojené nebo laminované nějakým typem živočišného lepidla.  V období prvních 500 let našeho letopočtu Římané a Řekové vyvinuli umění dýhování a intarzie, která spočívají v lepení vrstev dřeva. Z výroby živočišného a rybího lepidla byly vyvinuty další druhy lepidel, jako lepidlo z vaječných bílků používané k úpravě pergamenů se zlatými listy. Kromě vaječných bílků, používali lidé další přírodní přísady jako krev, kosti, kůži, mléko, sýr, zeleninu a zrna. Římané byli jedni z prvních, kteří použili tér a včelí vosk k utěsnění lodí.  Tajemstvím houslí, které vyrobil Antonio Stradivari, byl zvláštní proces lepení ušlechtilého dřeva. Jeho princip byl zapomenut a nebylo jej možné zjistit dokonce ani dnešními sofistikovanými metodami.  Kolem roku 1700, díky rozšíření používání lepidel nastaly rychlé změny v jeho výrobě. První komerční továrna na lepidla byla otevřena v Holandsku. Lepidlo (klih) se zde vyrábělo ze zvířecí kůže.  Asi v roce 1750, byl vydán Británii první patent na výrobu rybího lepidla. Patenty poté byly rychle vydány i pro lepidla vyráběná z přírodního kaučuku, zvířecích kostí, ryb, škrobu, mléčné bílkoviny (kasein). Do roku 1900 vyrostlo mnoho továren vyrábějící lepidlo z uvedených materiálů  Průmyslová revoluce způsobila explozi v zásadních technických objevech, díky nimž mohly být pro výrobu lepidla použity nové materiály. První syntetizovaný polymer byl nitrocelulóza, termoplastický materiál odvozený z celulózy dřeva. Jeho první použití bylo při výrobě kulečníkových koulí, které byly do té doby vyráběny ze slonoviny.  Éra plastů začala objevem bakelitu v roce 1910. Během jednoho roku se lepidla používající fenolové pryskyřice dostala na trh. Ve 20., 30. a 40. letech byly syntetizovány spousty nových plastů a pryží, mnoho dalších pak během druhé světové války. Ačkoli lepidla jsou známá asi 6000 let, většina technologií pro jejich výrobu byla vyvinuta během posledních 100 let.

Výběr lepidla.

Při výběru lepidel je třeba zvážit vhodnost jeho použití na aplikaci a to vzhledem k několika faktorům. Jsou to zejména, materiály lepených ploch, požadovaná pevnost spoje a mechanické namáhání všeobecně, rychlost fixace, těsnost spoje, vzhled spoje, tepelné nebo chemické namáhání spoje, elektrické vlastnosti a obecně vlastnosti po vytvrzení.

Lepidlo je látka, která umožňuje přilnutí ("adhezi") povrchů pevných předmětů a tím jejich pevné spojení. Lepidlo mohou tvořit přírodní směsi nebo syntetické materiály. Využívá se v různých dílnách, kancelářích, průmyslu. Speciální velmi kvalitní lepidlové směsi pak využívají konstruktéři a modeláři.

黏着剂也称胶黏剂、黏合剂、胶水,在1942年被哈利·库弗发明。指将两个物体黏附在一起的材料,根据所要黏合材料的特性(主要是表面特性,如粗糙度),使用不同的黏着剂。黏合剂其实是稀释的树脂,而树脂本身就具有黏性。但有的胶水成分是:聚乙烯醇、水、防腐剂。


Struktura Armády Spojených států.

Americká armáda se skládá z těchto celků (od největších po nejmenší):  V minulosti se v armádě USA používal celek pluk (ang. "Regiment"), který byl mezistupněm mezi praporem a brigádou. Prapor byl spíše považován jako složka pluku. Po roce 1957 se celek pluk přestal primárně používat a v současnosti je jen několik specifických jednotek mající toto označení a strukturu (např. 75th Ranger Regiment). Pluku velí plukovník ("Colonel" – COL).

Součásti U.S. Army.

Divize.

Zde jsou uvedeny současné divize americké armády, a jejich velitelství. Dnes je řada těchto jednotek rozmístěna v Iráku v rámci Operace Iraqi Freedom, a také v Afghánistánu v operaci Trvalá svoboda a v Mezinárodních bezpečnostních podpůrných silách.  V současnosti prochází americká armáda transformací, např. brigády budou v budoucnu hlavní bojová uskupení, namísto divizí. Tři typy bojových brigádních týmů (BCT) jsou:

Uniformy.

Americký armáda používá od roku 2007 novou uniformu s digitální univerzální kamufláží vhodnou do všech prostředí zvanou Army Combat Uniform (ACU). Tato uniforma nahradila starší BDU uniformy "woodland" a "desert camouflage uniform".

Armáda USA v populární kultuře a ve filmu.

Armáda Spojených států amerických, její mužstvo, v podobě celkové či přes jednotlivce resp. jejich postavy, byla mnohokrát zobrazena v populární kultuře, ať už v podobě knižní, divadelní a především televizní a filmové. Ve Spojených státech existuje i několik televizních kanálů přímo na toto téma (U.S. Military Television Network, The Military Channel, The Military Channel Live TV, American Heroes Channel).  Armáda umožňuje zapůjčit své muže, zbraně, dopravní prostředky a ostatní vybavení pro velkorozpočtové hollywoodské filmy a to zadarmo – pod podmínkou, že scénář projde jejím úřadem pro veřejné záležitosti (Public Affairs), pobočkou pro zábavní média, kde jej příslušní pracovníci přečtou, analyzují a navrhnou úpravy, na které producenti musejí přistoupit – týkají se mezi jinými toho, aby armáda Spojených států byla zobrazena v dobrém světle. Produkci jsou pak přiděleni armádní konzultanti, kteří dohlížejí při natáčení, fungují jako odborníci v této oblasti a dohlížejí na průběh celé akce.

Armáda Spojených států amerických (ang. "United States Army") je jednou ze šesti složek Ozbrojených sil Spojených států amerických. Má zodpovědnost za pozemní operace. V roce 2005 měla 486 000 vojáků v aktivní službě (včetně 69 638 žen) a 591 000 vojáků v záloze: 325 000 v národní gardě armády (ang. "Army National Guard") a 246 000 v armádních rezervách (ang. "United States Army Reserve").

美国陆军(英语:United States Army),是美军的军种,美国联邦八个制服部队之一。美国陆军的前身是大陆军,组建于1775年6月14日,参与独立战争。战争结束后,大陆会议在1784年6月3日成立了美国陆军。美国陆军由陆军部管辖,由文职的陆军部长及军职的陆军参谋长领导,而陆军参谋长也是参谋长联席会议的成员。2017年,正规军兵力约为476,000人;陆军国民警卫队约有343,000人,而美国陆军预备役约有199,000人,美国陆军的总兵力估计为1,018,000。


Sportovní kariéra.

Počátek kariéry.

Muhammad měřil 6 stop a 3 palce (1,91 m) a na boxera těžké váhy měl velice neobvyklý styl. Ruce držel na úrovni boků mnohem častěji než ostatní boxeři, kteří je drželi vysoko, aby si bránili obličej. Místo toho spoléhal na své mimořádné reflexy a práci nohou, čímž si udržoval odstup od soupeřových úderů.  Dne 29. října 1960 v Louisville Cassius Clay zvítězil ve svém prvním profesionálním utkání. Vyhrál v šestém kole nad Tunnem Hunakerem, který byl policejním velitelem Fayetteville a Západní Virginie. V letech 1960–1963 získal rekordních 19 vítězství bez porážky s 15 knockouty. Porazil takové boxery, jakými byli: Tony Esperti, Jim Robinson, Donnie Fleeman, Alonzo Johnson, George Logan, Willi Besmanoff nebo Lamar Clark (který do té doby zvítězil čtyřicetkrát v řadě stylem KO). Mezi jeho velmi působivé výhry patřila i ta proti Sonny Banksonovi, kterého knockoutoval první vlnou ran. Nebo když porazil Archie Mooreho, který měl do té doby na kontě 200 vítězství. Clay vyhrál i nad Dougem Jonesem v desetikolovém zápase rozhodnutím rozhodčích. Zápas byl nazván „Zápasem roku pro rok 1963”. Clayův další zápas byl proti Henry Cooperovi, který Claye knock downoval levým hákem na konci čtvrtého kola. Ovšem poté byl zápas přerušen v pátém kole kvůli tržné ráně na Cooperově tváři.  Cassius se stal uchazečem číslo jedna o titul, který do té doby držel Sonny Liston. Liston byl obávaným soupeřem a dnes je k němu přirovnáván jen Mike Tyson. Téměř nikdo nedával Clayovi šanci na vítězství. Datum zápasu bylo stanoveno na 25. února 1964 a měl se odehrát v Miami na Floridě. Během předzápasového vážení boxerů rozvášněný Ali vykřikoval, že bude „létat jako motýl a bodat jako včela“ a aby stručně vyjádřil svou obranu, pronesl „nemůžete zasáhnout, co nevidíte“.

První titulový zápas.

Clay měl plán. Špatně pochopené Clayovo bujaré chování vyvolávalo v ostatních nervozitu. Liston si byl přespříliš jistý svou výhrou a přípravu na utkání podcenil. V úvodních kolech byla především nevídaná Clayova rychlost hlavní obranou proti Listonovým mocným úderům vedeným na hlavu. Ve třetím kole byl Clay jasně lepší a Liston do přestávky odcházel s tržnou ranou pod okem. Ve čtvrtém kole Liston znovu získal půdu pod nohama a po několika sekundách v ringu byl Clay oslepen neznámou látkou. Dodnes se neví, zda to byla mast, co pomohla Listonovi zastavit krvácení a Clayovi se nešťastnou náhodou dostala do očí, nebo se jednalo o úmysl Listonova týmu a záměrně látku aplikovali na Listonovy rukavice. Napolo vidoucí Clay se ztuha vyhýbal Listonovým úderům. Přesto byl schopen se udržovat v dostatečné vzdálenosti od Listona, dokud mu pot látku z oka nevyplavil. Ihned se vzpamatoval a ke konci pátého kola posílal na Listona jeden úder za druhým. V šestém kole byla jeho převaha nad Listonem jasně zřetelná. Konec přišel ještě před počátkem kola sedmého. Liston sípal v rohu na stoličce a odmítal nastoupit do ringu. Později tvrdil, že pokračovat mu neumožnilo vykloubené rameno. Vítěz s výkřiky „Jsem král světa“ radostně skákal kolem ringu a na nedůvěřivé novináře volal “Kdo že je nejlepší? Sežerte si ty svoje kecy!“

Změna jména.

Následovalo jeho jmenování šampionem. Proslavil se však i z jiných důvodů: prozradil, že je členem "Nation of Islam" (Islámský národ) a změnil si jméno na Cassius X. Odhodil tak příjmení, které dostali jeho předci v dobách, kdy byli otroky. Učinil tak podobně jako např. Malcolm X. Brzy však převzal jméno Muhammad Ali po vůdci Národa Elijah Muhammad a prohlásil ho za své „pravé jméno“. Avšak pouze několik málo novinářů bralo tuto změnu na vědomí. Osvojení nového jména mělo také symbolizovat jeho novou identitu muslima.

Obhajoba titulu.

Ali potvrdil svoje schopnosti, když 25. května v Lewistonu znovu porazil Listona a knockoutoval ho hned v prvním kole. Znalci boxu dobře věděli, že Liston byl sponzorován zločineckými organizacemi, a šeptalo se, že měl za úkol zápas prohrát. Avšak videoanalýza a svědectví očitých svědků podalo vysvětlení, že Ali Listonovi zasadil několik tvrdých ran zprava tak rychle, že předešlé pochybnosti byly vyvráceny. Nejdříve i Ali sám Listona podezříval z toho, že po jeho útoku mohl vstát, ale neudělal to. Právě tato scéna je zachycena na slavném snímku, kdy Ali stojí nad ležícím Listonem a křičí na něj, aby vstal a bojoval. Je však možné, že Liston byl pro tenhle zápas bez formy a navíc si nevěřil, že by se proti Aliho stylu mohl prosadit víc, než kdysi v Miami. Když ho Ali srazil k zemi, jednoduše zůstal ležet, protože neměl žádnou vůli pokračovat. Nicméně se zdálo, že se Liston chystá zvednout na rozechvělé nohy (rozhodčí Jersey Joe Walcott Aliho napomenul kvůli urážkám a pohrdavým poznámkám a počítání zopakoval, protože zprvu opravdu nebylo zřetelné, zda chce Liston pokračovat), ale očividně se už bránit nechtěl. Walcott po několika sekundách zápas skutečně ukončil.  V listopadu téhož roku se Ali střetl a také porazil dřívějšího šampiona Floyda Pattersona. Patterson byl jeho dětským hrdinou a pro Aliho bylo velmi bolestivé zjištění, že odmítá uznat jeho nové jméno. Tehdy se Ali rozhodl, že s Pattersonem bude bojovat a zničí ho. A Patterson opravdu v ringu moc šancí nedostal. Pattersonův debakl rozhodčí ukončil ve 12. kole.

Comeback.

Kvůli odmítnutí vojenské služby ve válce ve Vietnamu mu byla v květnu 1967 odňata boxerská licence a byl odsouzen k pěti letům vězení. Ali prohlásil: „"nemám nic proti Viet Congu, protože nikdo z nich mě nenazval negrem"“. Případ se vlekl několik let a především díky svým právníkům byl u Nejvyššího soudu zproštěn obžaloby.  V roce 1970 Ali získal zpět boxerskou licenci. Jeho prvním soupeřem po nucené pauze byl Jerry Quarry, kterého 26. listopadu 1970 porazil hladce ve třetím kole. Krátce po tomto zápasu soud uznal, že Alimu byla licence odebrána neprávem. Potom ho čekal zápas v New Yorku s Oscarem Bonavenou v Madison Square Garden. Ali zvítězil v patnáctém kole, a připravil si tak cestu k souboji o titul s Joem Frazierem.

Zápas století – Ali vs. Frazier.

Zápas se odehrál v Madison Square Garden 8. března 1971. Utkání je známé jako „Zápas století“. Stal se jedním z nejslavnějších a nejočekávanějších zápasů všech dob. Oba boxeři měli mnoho zkušeností a doposud neokusili chuť porážky. Souboj provázela vypjatá atmosféra a také ho pozvedla obrovská reklama. Ali nepovažoval Fraziera za právoplatného šampiona, nechyběly ani urážky na jeho adresu, přestože právě po Frazierově přímluvě v roce 1970 byla Alimu navrácena licence.  Zápas byl vyrovnaný až do 11. kola, kdy začal mít Ali problémy. Na začátku 15. kola byl Ali uzemněn tvrdým levým hákem, a ačkoliv vstal, byla Frazierova převaha naprosto zjevná. Vítězem se na body stal Joe Frazier. Jako fotograf se zápasu účastnil i Frank Sinatra, který pořizoval snímky pro Life Magazine. O famózní zážitek posluchačů u radiopřijímačů se postarali legendární hlasatel boxu Don Dunphy s hercem a sportovním nadšencem Burtem Lancasterem.  V roce 1973 po řetězu vítězství nad špičkovými soupeři v těžké váze, rozdělil Ali kampaň, která měla přinutit Fraziera k odvetě, do dvou utkání s Kenem Nortonem (v zápase, který Ali s Nortonem prohrál, utrpěl Ali zlomeninu čelisti). Utkáním s Frazierem (který ztratil titul v zápase s Georgem Foremanem) vyhrál na body a připravil si tak cestu k dalšímu titulovému zápasu.

Rachot v džungli ("The Rumble in the Jungle") – Ali vs. Foreman.

Ali se stal znovu držitelem titulu 30. října 1974 po pokoření šampióna George Foremana. Zápas proběhl v Zairu s podtitulem "The Rumble in the jungle". Utkání jako jeden z prvních propagoval Don King, showman, který zápas v Africe ocejchoval sloganem „Z otroctví k vítězství“ ("From Slaveship to Championship"). Téměř nikdo, dokonce ani dlouholetý Aliho fanoušek Howard Cosell nedával Alimu šanci na úspěch. Komentátor před zápasem poukazoval na to, že Ali svedl po dvou bitvách s Joem Frazierem a Kenem Nortonem a s každým jen jednou a velmi obtížně zvítězil, zatímco Foreman oba smetl ve druhém kole. Foreman měl do té doby na kontě ze 40 vítězství 37 způsobem KO. A většina z nich netrvala déle než tři kola. Navíc posledních osm zápasů Foreman ukončil v druhém kole.  Ali se chystal boxovat na větší vzdálenost a nepustit si Foremana k tělu, protože jeho rychlost a práce nohou byla na mnohem lepší úrovni, ale během druhého kola byl Ali zatlačen až k provazům, kde ojediněle Foremanovi údery vracel a zároveň se mladému borci vysmíval. Brzy byl zřejmý Aliho úmysl. Snažil se Foremana rozzuřit a donutit ho k nejtvrdším úderům, aby ho unavil jak mentálně, tak fyzicky. Šampión posílal na Aliho stovky úderů, ale v průběhu sedmi kol byly stále méně efektivní. Na konci osmého kola byl Foreman tak unavený, že Aliho vítězem už tipoval každý. Nakonec Ali rychlou kombinací úderů vyčerpaného a vrávorajícího Foremana poslal k zemi. Ali se tak po strhujícím zápase, kde soupeř psychicky neunesl jeho posměšky a zcela se unavil neefektivním bušením do jeho krytu, stal znovu šampionem.

Rocky.

Dne 24. března 1975 Ali bojoval s Chuckem Wepnerem v Clevelandu. Právě tento zápas inspiroval společnost Academy Award k natočení filmu "Rocky". Paradoxně to však byl Aliho soupeř, který se stal předlohou pro smyšleného boxera. Wepner byl boxerem z ulice a živil se jako prodavač lihovin. Jeho přezdívka byla "The Bayonne Bleeder" (Ubožák) a neznámý novinář o něm napsal: „Jestliže on je kandidát na titul číslo osm, pak boxovací pytel musí být číslo sedm“. Wepner však tvrdě trénoval dva měsíce a se skóre 2:41 se mu podařilo vydržet až do patnáctého kola. Sylvester Stallone viděl utkání v televizi a navrhl postavu Rocky Balboa.

Masakr v Manile ("The Thrilla in Manila") – Ali vs. Frazier III (1975).

V roce 1975 byl Alimu znovu navržen boj proti Joe Frazierovi. Očekávání bylo obrovské, byl to finální souboj mezi těmito dvěma velkými boxery Těžké váhy. Aliho časté urážky, nadávky a básně zvýšily očekávání a vzrušení z boje. Po 14 vyčerpávajících kolech odmítl Frazierův trenér Eddie Futch dovolit Joeovi, aby pokračoval. Frazier se cítil zrazen a nikdy už s Futchem nepromluvil. Novináři po zápase citovali Aliho výrok: „Nikdy jsem nebyl tak blízko smrti!“ Ring Magazine nazval zápas Zápasem roku a byl nazván také největším zápasem všech dob. Ali vyhrával na začátku několika kol, ale Frazier vždy dokázal udělat uprostřed kola comeback. Nicméně v pozdějších kolech měl Ali zápas již pod kontrolou a ve 14. kole byl zápas zastaven Frazierovým trenérem kvůli Joeovým oteklým očím, již téměř neviděl.  Po tomto zápase již žádný Aliho protivník nebyl jako Joe. Frazier po dalších dvou zápasech odešel navždy do boxerského důchodu a Ali, ačkoliv již se sestupnou kvalitou, odboxoval ještě mnoho zápasů, ovšem jeho vítězství byla sporná. V roce 1976 Ali knockoutoval dva prakticky neznámé protivníky, „Belgického kameníka“ ("Belgian stonecutter") Jean-Pierre Coopmana a Angličana Richarda Dunna. Dne 30. dubna 1976 stál Ali proti Jimmy Youngovi v Ladnover v Marylandu. Ali vážil v té době 230 liber (104 kg), nejvíc v kariéře. Rozhodčí, vybraní Donem Kingem, označili po 15 kolech Aliho vítězem. Široká veřejnost však věřila, že Young Aliho přebodoval a mnoho lidí nazvalo toto hodnocení jako nejhorší v historii boxu. V září téhož roku se proti Alimu postavil do ringu v Yankee Stadium Ken Norton v jejich třetím zápase. V dalším velice sporném rozhodnutí rozhodčí deklarovali Aliho vítězem.  V roce 1977 Aliho lékař Ferdie Pacheco opustil doprovodný tým. Soudil, že Ali se ničí tím, že pokračuje v boxu příliš dlouho, a nepřál si nést za to zodpovědnost. Pacheco doporučil Alimu jít na odpočinek hned, když zaznamenal, že jeho reflexy se zpomalují. Ali však držel svůj titul do roku 1978, kdy ho ztratil s olympijským vítězem z roku 1976, Leonem Spinksem. Ali se tak stal prvním šampionem v těžké váze v historii boxu, který ztratil titul s nováčkem, co měl za sebou pouhých sedm profesionálních zápasů. V zářijové odvetě v New Orleans v Superdome Spinksův rohovník odešel pryč po šestém kole, což později komentoval tím, že se mu zápas nezdál příliš na úrovni. Ali vyhrál na body po 15 kolech nad zmateným Spinksem. Dne 27. června 1979 oznámil Ali odchod do důchodu a uvolnil titul.

Poslední comeback a odchod.

Nicméně již 2. října 1980 vyzval Larryho Holmese na zápas o titul WBC v těžké váze. S vidinou dalšího rekordu, kdy by jako první boxer získal titul již čtyřikrát, prohrál Ali technickým KO v 11. kole, když ho Dundee nenechal nastoupit do dalšího kola. Na zápas s Holmesem, podporovaným jako „Poslední hurá!“, se mnozí fanoušci i experti dívali s pohrdáním, protože to byla ukázka, jak se Ali zhoršil. Holmes byl dříve Aliho sparring partner a tak ho někteří viděli jako „novou vycházející hvězdu“. Holmes později připustil, že ačkoliv zápasu vládl on, zadržoval některé údery z úcty ke svému idolu a bývalému zaměstnavateli. Po zápase vyšlo najevo, že byl Ali vyšetřován na klinice Mayo. Přiznal brnění v rukách a komolení řeči. Zkouška odhalila, že má díru v membráně oddělující mozek a lebeční kost. Nicméně, Don King zatajil tuto zprávu a dovolil, aby pokračoval v zápasech.  Navzdory zřejmému konci kariéry po prohře s Holmesem a navzdory svému zdravotnímu stavu Ali boxoval ještě jeden zápas. Dne 11. prosince 1981 nastoupil proti vycházející hvězdě a budoucímu mistru světa Trevoru Berbickovi v zápase nazvaném „Drama na Bahamách“ ("The Drama in the Bahamas"). Protože byl Ali již zatracován, málo amerických míst vyjádřilo zájem o hostování zápasu a málo fanoušků projevilo zájem ho sledovat. Ve srovnání s dřívějšími souboji se utkání konalo v málo známém městě Nassau. Ačkoliv Ali předvedl okrajově lepší výkon proti Berbickovi než proti Holmesovi o 14 měsíců dříve, nestačilo to a zápas po 10 kolech prohrál jednomyslným rozhodnutím. Berbickovi bylo tehdy 27 let, byl tudíž o 12 let mladší. Po této prohře Ali již definitivně v roce 1981 ukončil kariéru s profesionálním záznamem 56 vítězství (37 KO) a 5 proher. Stal se třikrát světovým šampionem v těžké váze.

Aliho odkaz.

Muhammad Ali porazil téměř každou špičkovou těžkou váhu své doby, která bývá nazývána Zlatým věkem těžké váhy. Byl mj. jmenován časopisem Ring Magazine "Boxerem roku" častěji, než jakýkoliv jiný boxer a jeho zápasy byly prohlášeny „Zápasem roku“ víckrát, než u jiných boxerů. V Internacional Hall of Fame je sedminásobným vítězem ankety o nejlepšího boxera a je také jedním ze tří boxerů, kteří byli prohlášeni sportovním časopisem „Sportovcem roku“. Je považován za jednoho z nejlepších boxerů napříč vahami v historii. Jeho psychologické taktiky před, během a po zápasech byly velmi účinné. Byla to jeho největší přednost, kterou si mohl dovolit také díky poměru své výšky a váhy. V roce 1978, tři roky před Aliovým stálým důchodem, výbor starších v jeho rodném městě Louisville v Kentucky rozhodl o přejmenování Walnut Street na Muhammad Ali Boulevard. Za týden, kdy instalovali 70 nových ukazatelů směru, bylo 12 z nich ukradeno. O rok dříve výbor státní školy v Jefferson County zvažoval přejmenování Central High School k jeho poctě, ale nebylo to schváleno. V každém případě pojmenování Ali Boulevard, stejně jako tehdy Ali samotný, bylo v jeho rodném městě dobře přijato.

Na odpočinku.

Alimu byla počátkem roku 1980 diagnostikována Parkinsonova choroba s následným zpomalováním motorických funkcí. Aliho lékaři se však neshodli na tom, zda jeho symptomy byly způsobené boxem a zda byl jeho stav degenerativní. Koncem roku 2005 se Aliho kondice znatelně zhoršila. Podle dokumentárního filmu "When We Were Kings", kde Ali byl dotazován na to, zda kvůli své nemoci nelituje boxování, odpověděl, že kdyby neboxoval, byl by malířem v Louisville v Kentucky. Byl zvolen do Forbes Celebrity 100 jako třináctý za Donaldem Trumpem.  V roce 1985 se účastnil jako hostující rozhodčí v úvodní WrestleMania event. Poté se Ali v roce 1988 plavil na výročním plavidle Tournament of Roses Parade, při jejím spuštění na počest 200. výročí Ústavy USA.  V roce 1991 Ali publikoval svůj životopis. Dostal též cenu Spirit of America Award jako nejznámější americká tvář na světě. V roce 1996 byl poctěn tím, že zapálil olympijský oheň na letní olympiádě v Atlantě. Objevil se i na finále Australské fotbalové ligy v roce 1998, kam ho Anthony Pratt pozval, aby sledoval hru a rovněž vítal běžce na každoroční akci Los Angeles Marathon. V roce 1999 dostal od televize BBC jednorázové ocenění jako „Sportovní osobnost století“.  Jeho dcera Laila Ali se v roce 1999 také stala boxerkou, navzdory otcovým komentářům proti ženskému boxu, podle kterých nejsou ženy na box stavěné.  V roce 2001 byl natočen životopisný film nazvaný "Ali" s Willem Smithem v hlavní roli. Film získal smíšené kritiky, s pozitivním výsledkem k hereckému umění Willa Smitha a vedlejšího herce Jona Voighta a získal nominaci na cenu Filmové akademie. Při přípravě Aliho filmu Smith ustavičně odmítal roli Aliho do té doby, než Muhammad Ali osobně požádal, že roli přijme on sám. Podle Smitha první věc, kterou o tom Ali řekl Smithovi, byla: „Nejsi dost pěkný, abys mne hrál“.  Ali dostal prezidentskou medaili svobody při obřadu v Bílém domě 9. listopadu 2005. Dne 19. listopadu 2005 (Aliho 19. svatební výročí) se otevřelo 60 milionové neziskové Centrum Muhammada Aliho v centru Louisville v Kentucky. Mimo zobrazování jeho boxerských pamětí se centrum soustředí na tematiku míru, sociální odpovědnosti, respektu a osobního růstu. Podle webu Centra Muhammada Aliho: „Od té doby, co odešel z boxu, se sám věnoval humanitárnímu úsilí po celém světě. Je oddaný sunnitským muslimům, cestuje po celém světě a propůjčuje své jméno v zemích, kde se vyskytuje hladomor a chudoba, podporuje vzdělávací úsilí všeho druhu, propaguje adopci a povzbuzuje lidi k respektu a lepšímu vzájemnému porozumění. Odhaduje se, že pomáhal poskytnout více než 22 milionů jídel pro hladové.“  Ve FedEx Orange Bowl 2. ledna 2007 byl Ali čestným kapitánem pro Louisville Cardinals a nosil jejich bílý dres číslo 19. Ali byl doprovázen golfovou legendou Arnoldem Palmerem, který byl čestným kapitánem pro Wake Forest Demon Deacons, a hvězdou Miami Heat, Dwyanem Wadem.  Mládežnický klub v Aliově rodném městě a druh růží (Rosin Ali) byly také pojmenovány po něm. Ali žil ve Scottsdale v Arizoně se svou čtvrtou manželkou Yolandou 'Lonnie' Ali. Vlastní dům v Berrien Springs v Michiganu, který byl na prodej a 9. ledna 2007 koupili dům ve východním Jefferson County za 1 875 000 dolarů.

Osobní život.

Muhammad Ali se čtyřikrát oženil a měl sedm dcer a dva syny. Svou první manželku, servírku v koktejlovém baru Sonju Roi, potkal asi měsíc předtím, než se vzali (14. srpna 1964). Námitky Sonji k jistým muslimským zvykům, pokud jde o oblečení ženy, přispěly k rozpadu jejich manželství. Rozvedli se 10. ledna 1966.  Dne 17. srpna 1967 si Ali vzal sedmnáctiletou Belindu Boyd. Po svatbě změnila jméno na Khalilah Ali, následujíc muslimskou tradici. Měli čtyři děti: nejstarší dcera Maryum se narodila v roce 1968, dvojčata Jamilla a Rasheeda v roce 1970. Jediný biologický syn Muhammada Aliho, Muhammad Ali Jr., se narodil v roce 1972.  V roce 1974 začal Aliho vztah s Veronicou Porsche. Byla to jedna ze čtyř plakátových děvčat, která podporovala akci Rumble in the Jungle, boj v Zairu s Georgem Foremanem. V létě 1977 Aliho druhé manželství skončilo a oženil se s Veronicou. Než se stali manžely, měli dceru Hanu a Veronica byla v jiném stavu s druhým dítětem. Druhá dcera, Laila Ali, se narodila v prosinci téhož roku. Roku 1986 se Ali a Veronica rozvedli.  Dne 19. listopadu 1986 si Ali vzal svoji čtvrtou manželku Yolandu 'Lonnie' Ali, se kterou se znali od dětství v Louisville. Muhammad Ali byl opatrovníkem jejích dětí. Měli jednoho adoptovaného syna, Asaada. Ali měl ještě dvě další dcery, Miyu a Khaliah, z nemanželských vztahů. Zemřel ve věku 74 let na Parkinsonovu nemoc.

Muhammad Ali, vlastním jménem Cassius Marcellus Clay Jr. (17. ledna 1942, Louisville, Kentucky – 3. června 2016, Phoenix, Arizona) byl americký boxer. Dostal jméno po svém otci, Cassius Marcellus Clay, který byl pojmenován po abolicionistovi a politikovi Cassiu Clayovi, který žil v 19. století.

穆罕默德·阿里(阿拉伯语:,,1942年-1月17日-2016年-6月3日),原名小卡修斯·马塞勒斯·克莱(英语:Cassius Marcellus Clay Jr.),美国男子拳击手。阿里以他的伟大拳击职业生涯和激进的政治主张而名满全球。1999年,他被体育画报杂志评为世纪最佳运动员。


Osová vzdálenost.

Důležitým parametrem dvou a vícekolejných tratí je osová vzdálenost kolejí. Nejmenší poloměr oblouku na tratích s rozchodem 1 435 mm musí být:  Na zejména starších tramvajových tratích v některých místech, zejména obloucích, malá osová vzdálenost nezaručuje bezkolizní míjení protijedoucích tramvají, protože moderní normy pro tratě i vozy počítají s větším vybočením čel tramvají. V takových místech se pak vyznačuje traťovými značkami přednost pro jeden ze směrů, přičemž tzv. zákaz potkávání se může vztahovat buď na všechny typy tramvají, nebo jen na vyznačené typy. Obdobnými značkami může být označena i kolejová splítka nebo jednokolejná trať, kde se provoz řídí rozhledem.

Zabezpečení jízd vlaků na železnici.

Z hlediska zabezpečení provozu mohou být dvoukolejné tratě s jednosměrným zabezpečovacím zařízením nebo s obousměrným zabezpečovacím zařízením. V případě, že je trať vybavena obousměrným zabezpečovacím zařízením, je označována jako banalizovaná trať. Na banalizované trati mohou jezdit vlaky bez zvláštních opatření po obou kolejích v libovolném směru. Jede-li po banalizované koleji vlak proti obvyklému směru, nazývá se taková jízda „jízdou proti správnému směru“. Na trati, které banalizovaná není se tato jízda nazývá „jízdou po nesprávné koleji“ a je zpravidla zabezpečena pouze telefonickým dorozumíváním a je využívána pouze ve výjimečných případech (např. výluka).

Pravostranný a levostranný provoz.

V Česku je na dvoukolejných železničních tratích už pouze pravostranný provoz (tj. podobně jako na silnici), výjimkou až do roku 2012 byla trať státní hranice s Rakouskem - Břeclav - Přerov - Bohumín, kde byl provoz levostranný. 9. prosince také tato trať přešla na pravostranný provoz.

Tramvajové tratě.

Tramvajové tratě se v Česku budují zásadně jako dvojkolejné s pravostranným provozem. Posledními dvěma z historických důvodů jednokolejnými tratěmi jsou tramvajová trať Liberec – Jablonec a tramvajová trať Ostrava-Poruba – Kyjovice-Budišovice. V dobách koněspřežné tramvaje bývaly tratě většinou jednokolejné s výhybnami, avšak s počátkem elektrického provozu se již začínaly stavět tramvajové tratě často jako dvojkolejné, zejména v centrech měst, pokud to umožňovaly prostorové podmínky. Zvláštností byla tramvajová trať od libereckého nádraží k centru Liberce, kde byl na dvojkolejném úseku již od počátku, tedy roku 1897, zaveden pravostranný provoz, ač silniční provoz byl až do roku 1939 levostranný.

Dvoukolejná trať (možno psát též dvojkolejná) se skládá ze dvou zpravidla rovnoběžných kolejí, kde každá z nich může být pojížděna jedním nebo oběma směry. Hlavní předností oproti jednokolejné trati je vyšší kapacita (propustná výkonnost) a s tím související zjednodušení organizace provozu (není nutné křižování ve stanicích), a dále možnost zachování jednokolejného provozu při výluce jedné z kolejí.

复线铁路,或双线铁路,是指在同一时间,两个相对的通行方向的列车互不干扰的铁路。有别于单线铁路,单线铁路通常每隔一段距离就设置一个会车时使用的车站,称为“会让站”,用于相对行驶的列车停车避让。