Typy.

Pleny mohou být vyrobeny z absorbujících vrstev látky nebo ručníkové tkaniny či z jednorázových absorbujících materiálů. Výběr použití látkových nebo jednorázových plenek je individuální. Zatímco látkové plenky jsou v dlouhodobější perspektivě určitě levnější než jednorázové, vliv prostředí, zdraví a zvyků tvoří také významné faktory. Všechny studie, které odstartovaly polemiky počátkem 90. let 20. století, financovala firma Procter & Gamble, která v té době čelila rostoucí kritice, neboť produkovala většinou jednorázové plenky. Pro dospělé drtivě převládá trh s jednorázovými plenami, zatímco u dětských plen je poměr vyrovnanější.

Látkové.

Látkové pleny jsou pratelné, znovu použitelné a méně zatěžují odpadní skládky. Na jejích praní se používají prací prostředky a voda. Děti používající látkové plenky mají tendenci začít používat toaletu dříve, protože látka udržuje vlhkost, která může dítě vyrušovat nebo aspoň připomíná tělesné funkce. Tyto děti potřebují průměrně 6000 výměn plenek. Když se vyhodí na odpadní skládku, bavlněné plenky se rozloží během 6 měsíců.  Látkové plenky se staly v posledních letech dostupnější. Naformované látkové plenky s uzávěry nebo plenky „všechno v jednom“ ("all-in-one") s obalem chránícím před vlhkostí jsou teď dostupné jako alternativa k starším překládaným a sepnutým plenkám. Některá americká města nabízejí plenkový servis – za poplatek jsou dodávány čisté plenky a sbírány špinavé. Látkové plenky mohou být používané spolu s bezplínkovou komunikační metodou jako pojistka proti nehodě.

Jednorázové.

Moderní jednorázové plenky se obvykle vyrábí z látce podobného vodotěsného obalu, vlhkost odvádějící vnitřní vrstvy a absorbujícího vnitřního jádra. První zmínku o jednorázové plence udělal Pauli Strǒm ze Švédska v roce 1942. První jednorázové plenky měly vnitřek z mnoha vrstev kapesníkového papíru a byly schopny udržet 100 ml moče, co je asi jedno močení. Po roku 1960 se začala pro absorpční jádro používat celulóza a jednorázové plenky se staly populárnější u rodin, které si je mohly dovolit. Od sedmdesátých let se na západě začaly masově vyrábět i pro dospělé. Do postkomunistických zemí se jednorázové pleny dostaly až v 90. letech. Moderní jednorázové pleny pro dospělé jsou schopny při běžném nošení pojmout až okolo jednoho litru.  Dospělí upřednostňují jednoznačně jednorázové, jelikož jsou diskrétnější, lehčí, nezapáchají, vydrží déle suché a dají se nosit déle.  Jednorázové plenky předstihly prakticky v celém vyspělém světě v prodeji látkové plenky. V roce 2004 se jen v USA prodalo přibližně 18 miliard kusů jednorázových plenek.  Jednorázové plenky se těžko zpracují a jejích materiály se v odpadní skládce podle některých studií rozloží až za asi 500 let. Protože jednorázové plenky odvádějí vlhkost od těla dítěte, děti někdy nepoznají, že jsou vlhké, což může být důvod, proč se tyto děti učí na toaletu až od 3 let. Mohou proto potřebovat až 8000 jednorázových plenek. I když látkové plenky stojí víc za kus, jednorázové plenky jsou v dlouhodobé perspektivě mnohem dražší.  Jednorázové plenky obsahují chemikálie zahrnuté nechtěně během produkce i záměrně pro zlepšení absorpce a sání vlhkosti od kůže. I když tento systém udržuje kůži suchou, může ji i podráždit.

Užití.

Děti.

Většina dětí ve věku 1,5–4 roky, v závislosti na výchově, typu plenek, rodičovských zvycích a osobnosti dítěte, nepotřebuje plenky, když nespí. Ale některé děti mají problémy s denní nebo častěji s noční kontrolou močení až do 8 let nebo i déle. To může být způsobeno mnoha důvody, nejčastěji nedostatečnou produkcí antidiuretického hormonu (ADH) v dětském organismu. Jiné důvody zahrnují problémy s ovládáním močového měchýře a emocionální problémy (ale emocionální problémy jsou méně častá příčina než se obecně myslí). Některé starší děti též potřebují plenky během cestování. Tyto děti mohou použít větší verzi standardních plenek ("junior plenky") nebo speciální plenky, které napodobují spodní prádlo a nepotřebují upevnění nebo pomoc dospělých.

Dospělí.

Dospělí pleny nosí nejčastěji v situacích, kdy mají potíže s kontinencí moči či stolice. To se stává především u lidí po urázech, během nemocí, v případech poruch režimu močení, jako třeba enuréza, polyurie či hyperaktivní močový měchýř a zejména u těch ve velmi vysokém věku. Dospělí častěji volí spíše různé druhy podpůrných (prevenčních) inkontinenčních pomůcek, které však již neslouží jako pleny k zachytávání všeho, ale typicky například jen moči, což jsou například různé inkontinenční vložky. Zdraví dospělí pleny mohou používat v situacích, kdy si není kam ulevit, například jde o potápěče v suchých oblecích, pracovníky v protichemických oblecích, výškové pracovníky, kosmonauty, řidiče, či jiné situace, kdy je zkrátka problém dostat se k WC a ulevit si na místě je společensky nevhodné. Jinou skupinou jsou dospělí, kteří nosí pleny dobrovolně, ať už protože jim to je příjemné (Diaper lovers), a nebo jako součást ageplay.  V dospělosti se každopádně s používáním plen doporučuje obezřetnost, a pokud nejste plně inkontinentní, není vhodné abyste nosili trvale a dlouhodobě, jelikož i několikaměsíční používání plen zdravým člověkem 24/7 v týdny může vést k natolik značnému ochabnutí svěračů, že dochází k inkontinenci, v některých případech i úplné.

Použití.

Schopnost látkové pleny absorbovat kapaliny může být zvýšena použitím speciálních vložek. To je užitečné pro děti, které své plenky silně promočí, nebo když není možné plenky často měnit. Tlustá plenka mezi nohama může snížit pohyblivost dítěte, ale je to nutné pro hygienu dítěte i okolí.  Výměna plen závisí na jejich absorpci, tedy tom kolik mohou pojmout, a v závislosti na konkrétním typu se může velmi silně různit. Dalším faktorem je i množství vymočené moči. Obvykle plena vydrží v rozmezí 5 – 12 hodin. U dětí je vhodnější měnit častěji.  Jako prevence podráždění kůže nazývané opruzení má být plenka vyměněna co nejdříve po ušpinění (zvláště od výkalů). Během výměny po vyčištění a usušení zadnice se používá i dětský olej, ochranný krém nebo dětský zásyp na redukci podráždění. Nejlepší metoda na prevenci a léčbu plenkové vyrážky je vystavit zadnici vzduchu a slunci co nejčastěji. Existují též speciální krémy obsahující složky jako oxid zinečnatý, které se mohou použít na léčbu plenkových vyrážek. Před odložením plenky, buď do plenkové nádoby na praní nebo odpad, je nutno oddělit co nejvíc výkalové hmoty do toalety, aby se zabránilo kontaminaci odpadních skládek a spodních vod.  Existuje několik kultur, které se bez použití plen úplně obejdou, ať už z vůle nebo nutnosti. Rodiče nebo jiní pečovatelé se mohou naučit vnímat zvyky a signály vylučování dítěte. Když je evidentní, že dítě potřebuje vylučovat, přenesou dítě na potřebné místo. Na západě se tato praxe často nazývá dětský nočníkový trénink (i když jde o rodiče, kteří trénují rozpoznávání signálů) nebo bezplínková komunikační metoda.

Porovnání energetické náročnosti jednorázových a látkových plen.

Britská agentura pro životní prostředí uveřejnila v roce 2008 studii, porovnávající uhlíkovou stopu výroby a používání látkových a jednorázových plen. Závěr:

Alternativy.

Mezi současné trendy patří hybridní mnohorázový/jednorázový systém s vnější plastickou částí, která se používá víckrát a vnitřní absorbující částí, která se vyhodí a je kompletně biologicky rozložitelná.

Plena je část oděvu, určená k zachycování výkalů a moče. Převážně ji používají kojenci, batolata, a dospělí lidé, trpící inkontinencí, ve zvláštních případech i zdraví lidé, když není možné použít záchodu.

尿片,又称为尿布、尿裤、尿不湿、屎片,是因为无法或尚未训练自行控制大小便而穿着。除此之外,也有让成人使用的成人纸尿片。尿片的出现,大大地改变了婴幼儿及抚养者的生活,方便性是人们选择尿片的一个主要原因。尿片使用了极强的高分子聚合物作为吸收体,有的能吸收高达本身重量50倍的水。但也有部分儿童对不同的吸水材料过敏。有趣的是,对与尿片和传统的布尿布谁更健康和环保还有争论。有研究说,洗涤布尿布要使用大量的水和洗涤剂,种植棉花要用杀虫剂,棉花的漂白也要用到化学制剂。这些研究大多是由主要的尿片生产商赞助的,这也成为了一个争论点。


Obyvatelstvo.

Vlastní město mělo v roce 2011 71 471 obyvatel a skládalo se z 22 čtvrtí. Kromě vlastního města k němu administrativně náleží dalších 14 sídel: Babindub, Brgulje, Crno, Ist, Kožino, Mali Iž, Molat, Olib, Petrčane, Premuda, Rava, Silba, Veli Iž a Zapuntel. Celá tato aglomerace pak měla v roce 2011 75 062 obyvatel.

Jméno.

V nejstarších dobách se město nazývalo Iader (nijak nesouvisí se jménem moře), později latinsky "Diadora" (Konstantin VII. Porfyrogennetos jej uvádí ve svém díle De Administrando Imperio, možná šlo o chybu v přepisu Di iadora). Druhé -"a"- ve slově Zadar je pohyblivé, takže správné skloňování je "do Zadru", "v Zadru" atp. Použití tvaru "Zadaru" je však v češtině též přípustné.  Patronem města je svatý Chrysogon ("Krševan"). Podle legendy byl Krševan křesťanský mučedník. Jak rytíř císaře Diokleciána přijal křesťanství. Císař jej dal uvěznit a později stít a hodit do moře. Tělo bylo z moře vytaženo, zázračně spojeno s hlavou a přeneseno do Zadaru. Zde se po přímluvách k němu stalo několik zázraků a v roce 1632 ochránil město od moru. Vděční obyvatelé mu v kostele sv. Krševana v roce 1701 dali vybudovat velký oltář.

Historie.

Starověk a raný středověk.

Už v době 9. století př. n. l. byl dnešní Zadar osídlen ilyrským kmenem Liburnů. V dobách těsně před přelomem našeho letopočtu Zadar připadl do správy Římské říše, kde však měl svojí autonomii. Po pádu západořímské říše se stal centrem Dalmátské provincie ve Východořímské (Byzantské) říši a sídlem jejího správce. Po vpádu Slovanů do Dalmácie přetrval Zadar pod správou Byzance a stal se jedním z center zbývající latinské populace (Slované potomkům římských měšťanů v Dalmácii říkali Latini).

Mezi Uhrami a Benátkami.

Byzantská říše v oblasti postupně ztrácela vliv a o strategicky významné město usilovala Benátská republika. Než dosáhla natrvalo svého cíle, město se osamostatnilo a na začátku 11. století sem pronikli Chorvati, kteří Zadar s přestávkami ovládali. Později, ve 12. století, válčil Zadar častokrát s Benátkami, po několika útocích ale prohrál a byl vypleněn vojsky Benátek a čtvrté křížové výpravy (1202). Následovalo několik povstání, ale stejně došlo k připojení Zadaru pod uherskou vládu. Ladislav I. Neapolský, neapolský král a titulární uherský král (z rodu Anjouvců) vzdal své pomyslné nároky na Dalmácii i Zadar, který několik let fakticky držel, Benátkám. Město bylo 31. července 1409 prodáno za velmi malou sumu 100 000 dukátů. Benátkám pak Zadar podléhal následující čtyři století. Nová benátská vláda zrušila městu jeho autonomii, což vedlo ke stagnaci.

Pod vládou Habsburků.

Po pádu Benátské republiky roku 1797 připadl Zadar campoformijským mírem spolu s celou Dalmácií pod vládu Habsburské říše (od r. 1804 Rakouské císařství). Ale už r. 1809 se Rakousko muselo města vzdát ve prospěch napoleonské Francie. Napoleon Zadar začlenil pod nově vytvořené Ilyrské provincie, v jejichž rámci zůstal až do roku 1816. Celá Dalmácie byla Vídeňským kongresem vrácena Rakousku, které tu utvořilo korunní zemi Dalmatské království. Jeho hlavním městem se stal právě Zadar. Dalmácie zůstala korunní zemí Rakouska (a po roce 1867 Rakouska-Uherska, v jehož rámci spadala do Předlitavska) až do konce 1. světové války. Disponovala zemskou samosprávou, jejímž nejvyšším orgánem byl Dalmatský zemský sněm.

20. století.

Po první světové válce se roku 1920 Zadar, už předtím obsazený italskou armádou, stal podle Rapallské smlouvy součástí Itálie, jež okolo něj zřídila enklávu (104 km2). Město, z téměř tří čtvrtin italskojazyčné, pak po celé meziválečné období tvořilo důležitou oporu italské moci na Jadranu. Za druhé světové války byl Zadar jako důležitá fašistická pevnost mnohokrát bombardován britským a americkým letectvem. Po osvobození roku 1944 byl v rámci Chorvatska začleněn do Jugoslávie; Italové byli povětšinou vyhnáni a město bylo znovu osídleno Chorvaty z vnitrozemí. Po válce se stalo město turistickým centrem. To však trvalo jen do balkánských válek v roce 1991, kdy bylo ostřelováno Jugoslávskou lidovou armádou, která jej dva roky obléhala.

Památky.

Historická část města leží na poloostrově, který je od pevniny oddělen Zadarským kanálem. V Zadaru jsou pozůstatky z dob římské vlády, jsou to hlavně části opevnění, z nichž však byla většina zbořena za dob rakouské nadvlády. Také se zachovalo římské fórum, chrám a bazilika a mnoho kostelů a klášterů ze středověku. Obranný systém Zadaru byl zapsán na seznam světového kulturního dědictví UNESCO společně s dalšími lokalitami pod jednotným zápisem „Benátské obranné stavby z období 15. až 17. století: Stato da Terra – západní Stato da Mar“.

Doprava.

Město leží poblíž dálnice A1 ze Záhřebu do Dubrovníku. V roce 1966 byla vybudována železnice do Kninu, který leží na železniční trati ze Záhřebu do Splitu. Z přístavu jezdí trajekt do italské Ancony. Mezinárodní letiště leží asi 14 km východně od města u obce Zemunik.

Zadar (; dalmatsky "Jadera") je město v chorvatské Dalmácii, na pobřeží Jaderského moře, 200 km jižně od Záhřebu. V roce 2011 zde žilo 75 062 obyvatel a je pátým největším chorvatským městem. Je správním centrem stejnojmenné župy.

扎达尔(克罗地亚语:)是克罗地亚的第五大城市,是扎达尔县和北达尔马提亚地区的行政中心。位于亚得里亚海沿岸,2006年人口72,718。


Charakteristika.

Běžně jde o nevyhnutelný konflikt (lidé proti broukům, demokraté proti diktátorům, apod.) o potřebě jehož vojenského řešení není žádných pochyb. Jsou zdůrazňovány tradiční vojenské ctnosti (disciplína, odvaha, věrnost). Samotná akce je popisována z pohledu běžného vojáka nebo důstojníka. Pokročilá technologie je vždy popisována do nejmenších podrobností. V některých příbězích je kladen důraz právě na techniku, většinou však je vítězství dosaženo nikoli technologickou převahou a logistikou, ale vůlí, odvahou a vojenským uměním.  Tedy, i když původní "Hvězdné války" se odehrávaly na pozadí válečného konfliktu, za military SF je považovat nelze. Rovněž do tohoto žánru nelze zařadit ani většinu epizod "Star Treku", snad až na poslední sezóny "Deep Space Nine". "Babylon 5" je spíše na okraji tohoto žánru, zatímco "" je téměř čistá military sci-fi.  Protože žánru dlouhou dobu dominovali autoři spíše konzervativního střihu, je zde často demokratická vláda popisována jako neúčinná, přebujelá a mající negativní vztah ke svým vojenským ochráncům. Na druhou stranu vojáci jsou zobrazování jako vznešení a dobří. Obzvláště liberálové jsou popisováni jako akademičtí idealisté odtržení od reality, sotva schopní se postarat třeba jen o sebe. I zde se však objevují výjimky, kdy je dílo psáno z liberálního pohledu – například "Věčná válka" Joe Haldemana.  I když většina military SF je téměř čistá zábava bez větších ambicí a míří tak vlastně stejným směrem jako historické a moderní válečné romány, někteří autoři dokázali překročit hranice žánru a například klást zajímavé otázky. Například v "Enderově hře" jsou děti cvičeny od útlého věku k boji za lidstvo.  Jednou z nejpopulárnějších sérií, doporučovaných jako úvod do žánru je série Davida Webera o Honor Harringtonové. Ta představuje ty nejlepší tradice žánru: konzistentní technologii, uvěřitelnou a propracovanou zápletku a vývoj charakterů. Dalším autorem je David Drake a jeho "Hammer's Slammers". Dalším autorem je Jerry Pournelle popisující vojenské konflikty v sérii o "Falkenbergově legii" a "Janičářích".

Military science fiction, military SF je podžánr science fiction, kde je pozadím příběhu meziplanetární konflikt a jeho vojenské řešení. Hlavními postavami tohoto žánru jsou vojáci, žoldnéři a jiné osoby zařazené do posloupnosti velení nějaké vojenské organizace.

军事科幻(英语:Military science fiction)是科幻题材的一个子分类,其特点是使用虚构技术,主要是科幻武器,用于军事用途,以及对参与军事活动的军事组织成员来说是个通常重要的性质,有时发生在外太空或不同的行星上。该类型时常出现在文学、漫画、电影和电子游戏中。


Struktura nemocnice.

Běžná nemocnice má jako každá organizace vedení v čele s ředitelem a jeho managementem. Při vedení každé nemocnice sídlí "hlavní sestra" nemocnice. Jednotlivá oddělení nebo kliniky mají v čele primáře (oddělení) nebo přednosty (kliniky, ústavy). Kliniky velkých nemocnic mají často více oddělení nebo stanic v čele s primáři nebo vedoucími stanic. Na každé klinice nebo oddělení je "vrchní sestra" nebo "staniční sestra" dohlížející na řadové zdravotní sestry a sanitáře.  Primáři a přednostové mají své zástupce, asistenty, odborné asistenty, a sekundáře. V nemocnicích se dále můžeme potkat se sociálními pracovníky, psychology, pomocným personálem, mediky (posluchači lékařských fakult) a sestrami-žákyněmi (studentkami zdravotnických škol). Na větších dětských odděleních působí učitelé a poslední dobou nemocniční klauni. Podobnou strukturu mají operační sály a sálky na drobné zákroky.

Oddělení nemocnice.

Paraklinická oddělení.

Jedná se o tzv. komplement nemocnice, tedy o specializované laboratoře a další úseky:  Ve velkých a fakultních nemocnicích jsou při jednotlivých odděleních speciální centra pro terapii klinických jednotek. Při nemocnicích bývají zřízeny ambulance pro pacienty spádové oblasti. Tyto ambulance vedou lékaři nemocnice nebo soukromí specialisté pronajímající si prostory nemocnice.  Provoz nemocnic dále zajišťuje kuchyně, technici a údržbáři, úklid, prádelna a doprava. Velká část nemocnic v rozvinutých zemích bývá vybavena heliportem či helipadem.

Fakultní nemocnice.

Fakultní nemocnice spolupracují s příslušnou lékařskou fakultou, mají společné kliniky a ústavy, a např. v České republice jsou jako příspěvkové organizace řízeny přímo Ministerstvem zdravotnictví. Kromě poskytování zdravotnických služeb také uskutečňují související výzkumnou a vývojovou činnost. Na klinikách a ústavech se v součinnosti s lékařskou fakultou uskutečňuje také praktická výuka mediků.  K roku 2014 byla plánována jejich přeměna na tzv. "univerzitní nemocnice", kde by již ředitele nejmenoval ministr zdravotnictví, ale jejich správní rada, obsazená jak zástupci státu, tak příslušné vysoké školy a kraje. Dosavadní majetek, který patří státu a který fakultní nemocnice jen spravují, měl být na univerzitní nemocnice bezúplatně převeden. Zrušení či zprivatizování takové nemocnice mělo být možné pouze na základě zákona. K tomu však nakonec nedošlo.

Seznam českých fakultních nemocnic.

Do roku 2012 byly fakultními i pražské nemocnice Na Bulovce a Thomayerova.

Nemocnice (hovorově a slangově "špitál", někdy lazaret) je lékařské zařízení určené k léčení lidí. Klasická nemocnice v rozvinutých zemích se skládá z několika částí – lůžková oddělení, specializované ambulance, paraklinická oddělení, technické zázemí a vedení (management). Lékařské zařízení, které poskytuje jen ambulantní péči (je tedy bez lůžkových částí) se označuje jako poliklinika.

医院是治疗和护理病人的机构,也可执行健康检查、疾病预防等。在越南语的汉越词、日语、韩语及台湾话等也称为病院""。在医院由专业分工的医事人员利用医学检验、影像检查、治疗等设备提供医疗及患病休养服务的一种医疗机构,其服务对象为觉察或认可自己心理上或生理上有严重问题的患者和接受分娩的孕妇,或者是受到家人和朋友极力劝导到医院寻求帮助的来访者,或者是需要常规健康管理的一般人士。也有类似诊所的门诊服务。


Historie.

V polovině roku 1980 vytvořily firmy Microsoft a IBM společný projekt k vytvoření nové generace grafického operačního systému. Výsledkem projektu bylo OS/2. Firmy Microsoft a IBM ale měly rozdílný pohled na mnoho důležitých otázek a nakonec se rozešly. Systém OS/2 zůstal projektem firmy IBM a Microsoft pracoval na systému Windows NT.  Souborový systém HPFS ze systému OS/2 obsahoval několik důležitých nových konceptů. Když Microsoft vytvořil svůj nový operační systém, převzal mnoho z těchto konceptů pro svůj souborový systém NTFS. Pravděpodobně v důsledku tohoto společného původu používá HPFS a NTFS stejné identifikační kódy diskových oddílů (07).  Použití stejného ID čísla oddílu bylo překvapivé, protože byly k dispozici desítky volných identifikačních kódů, a protože jinak mají všechny významné souborové systémy svůj vlastní kód. Například samotný souborový systém FAT má více než devět různých kódů (po jednom pro varianty FAT12, FAT16, FAT32 atd.). Algoritmy, identifikující souborový systém typu diskového oddílu 07, musí provést další testy, aby rozhodly, jaký souborový systém je na diskovém oddíly obsažen.  Vývojáři NTFS:

Verze.

V současné době existuje pět verzí NTFS, přičemž každá verze přinesla nějaké novinky:  Poznámka: Pokud chcete používat NTFS v3.0 ve starším systému Windows NT 4.0, musí v něm být nainstalován "Service Pack 4" (servisní balíček číslo 4), který obsahuje aktualizovanou verzi ovladače NTFS. Windows Vista přineslo spíše vylepšení jádra systému, než změny v NTFS, proto se verze NTFS nezměnila.

Vlastnosti.

NTFS byl navržen jako nativní souborový systém pro Windows NT a (zejména oproti zastaralému filesystému FAT) obsahoval spoustu novinek:

Struktura NTFS.

NTFS používá 64bitové adresy clusterů, takže diskový oddíl může být větší než u FAT (která ve své poslední verzi používala efektivně 28bitové adresování) a to konkrétně až 16 EB (což odpovídá přibližně 17 × 10^6 TB). Celý systém je řešen jako obří databáze, jejíž jeden záznam odpovídá souboru.  Základ tvoří 11 systémových souborů, tzv. metadat, které vznikají bezprostředně po naformátování svazku.  NTFS je flexibilní – všechny jeho soubory (včetně speciálních, s výjimkou boot sektoru) se dají přesunout.

Zajímavé atributy souborů.

Soubory mohou mít mnoho atributů; jejich definice obsahuje soubor "$AttrDef". V různých verzích se atributy liší, teoreticky je dokonce možné přidávat si vlastní.  Klasický soubor má mj. tyto atributy:  Z vlastností, které lze u souboru číst a měnit v operačním systému, patří datum a čas vytvoření, posledního zápisu a posledního čtení souboru. Základní atributy jsou „Skrytý“ a „Jen pro čtení“, mezi pokročilé patří možnost archivace, šifrování (per uživatel OS), komprimace, indexace obsahu.

Adresáře.

Adresáře jsou v NTFS pojaty jako speciální druh souborů; používají jiné druhy atributů. Na disk jsou vkládány jako B-stromy (což zrychluje vyhledávání) se jmény souborů a odkazy na jejich záznamy v MFT. NTFS používá tento atribut k uložení jmen souborů a kopií atributů standardních informací pro soubory v tomto adresáři. To zrychluje procházení adresářů, protože není potřeba číst MFT záznamy souborů v adresáři.

Záznamy v MFT.

Záznam obsahuje malou hlavičku, ve které jsou základní údaje o tomto záznamu. Za hlavičkou následuje jeden nebo více atributů, které popisují data nebo typ souboru či adresáře odpovídajícímu záznamu. Hlavička obsahuje čísla, která NTFS používá pro ověření integrity, ukazatel na první atribut v záznamu, ukazatel na první volný bajt v záznamu a číslo prvního (hlavního) záznamu v MFT, jestliže záznam není první.

Linux a NTFS.

Nejlepší podporu NTFS v Linuxu v současné době poskytuje ovladač NTFS-3G, který běží v uživatelském prostoru (využívá modul FUSE). Přímo v jádře se nachází ovladač, který podporuje čtení a omezeně i zápis (tzv. Linux-NTFS). K dispozici jsou však i ovladače poskytující plnou podporu čtení i zápisu.  Stále je samozřejmě možné spustit v emulátoru Captive-NTFS ovladače z originální instalace MS Windows (jde o dva soubory, které se dají získat buď ze systému Windows XP SP1, nebo přímo z instalačního balíčku SP1 pro Windows XP). Tento způsob je však výrazně pomalejší.

Interoperabilita.

Zatímco různé verze NTFS jsou z větší části zpětně kompatibilní, existují technické důvody pro připojení novějších NTFS ve starších verzích systému Microsoft Windows. To ovlivňuje duální zavádění a externí přenosné pevné disky. Například při pokusu použít NTFS s vlastností „Volume Shadow Copy“ na starším operačním systému, který jej nepodporuje, povede ke ztrátě obsahu. V Microsoft Windows je k dispozici příkaz codice_1, který umožňuje převést některé podporované souborové systémy na NTFS, včetně HPFS (pouze v systému Windows NT 3.1, 3.5 a 3.51), FAT16 a FAT32 (ve Windows 2000 a novější).  Mac OS X 10.3 a vyšší zahrnují podporu pouze pro čtení pro oddíly formátované systémem NTFS. Nástroj NTFS-3G, který je šířen pod licencí GPL funguje v systémech OS X a Linux pomocí FUSE („Filesystem in Userspace“) a umožňuje čtení i zápis na NTFS oddíly. Od vývojářů NTFS-3G je k dispozici i výkonnější komerční verze s názvem Tuxera „NTFS for Mac“. Firma Paragon Software Group prodává ovladač pro čtení i zápis s názvem NTFS pro OS X, který je také součástí některých modelů pevných disků Seagate. Nativní podpora zápisu na NTFS je k dispozici v systému OS X 10.6 a novějších a i když není ve výchozím nastavení aktivována, je možné tuto funkci povolit. Avšak zkušenosti uživatelů nasvědčují tomu, že podpora není stabilní a má tendenci způsobit pád jádra systému, což jsou pravděpodobně důvody, proč nebyla podpora zápisu ve výchozím nastavení povolena.  Linuxová verze jádra 2.2.0 a novější zahrnují schopnost číst oddíly NTFS; verze jádra 2.6.0 a novější obsahují ovladač od Antona Altaparmakova (University of Cambridge) a Richarda Russona, který podporuje čtení souborů, přepis a změnu jeho velikosti. Existují tři uživatelské prostory ovladače pro podporu NTFS - NTFSMount, NTFS-3G a Captive NTFS, "obalující" ovladač, který používá vlastní ovladač systému Windows ntfs.sys. Jsou postaveny na souborovém systému v uživatelském prostoru (FUSE), modul Linux jádra, jehož úkolem je přemostění uživatelského prostoru a kernel kódu k uložení a získání dat. Všechny tři jsou licencovány na základě podmínek uvedených v licenci GNU General Public License (GPL). Vzhledem ke složitosti vnitřních struktur NTFS zakazují vestavěný ovladač jádra 2.6.14 i ovladače FUSE změny v objemu, které jsou považovány za nebezpečné, aby nedošlo k poškození. Existují také dvě proprietární řešení:  eComStation a FreeBSD nabízí jen pro čtení podporu NTFS (je tam beta ovladač NTFS, který umožňuje psát / vymazat pro eComStation, ale je obecně považován za nebezpečný). Bezplatný nástroj třetí strany pro BeOS, který byl založen na NTFS-3G, umožňuje plné NTFS čtení a zápis. NTFS-3G pracuje také na Mac OS X, FreeBSD, NetBSD, Solaris, QNX a Haiku, a také přes FUSE v Linuxu. Také existuje ovladač ke čtení / zápis pro osobní použití pro MS-DOS s názvem "NTFS4DOS". Ahead Software vyvinula ovladač "NTFSREAD" (verze 1.200) pro DR-DOS 7.0x mezi lety 2002 a 2004. Byla to část jejich Nero Burning ROM software. OpenBSD nabízí nativní podporu pouze pro čtení NTFS ve výchozím nastavení na i386 a amd64 platformy od verze 4.9, která byla vypuštěna 1. května 2011. Je možná podpora pro čtení / zápis prostřednictvím NTFS-3G v OpenBSD - aktuálně od 1. listopadu 2013 (první vydání je OpenBSD 5.5 na 1. května 2014). OpenBSD má nyní svou vlastní implementaci FUSE; NTFS-3G je k dispozici z portů.

NTFS (New Technology File System) je v informatice označení pro souborový systém, který vyvinula firma Microsoft pro svoje operační systémy řady Windows NT. Souborový systém NTFS byl navržen na konci 80. let 20. století jako rozšiřitelný souborový systém, který je možné přizpůsobit novým požadavkům. Microsoft při vývoji NTFS využil poznatky z vývoje HPFS, na kterém spolupracoval s firmou IBM.

NTFS(英语:New Technology File System),是Microsoft公司开发的专用文件系统,从Windows NT 3.1开始成为Windows NT家族的标准文件系统。


Vznik.

Roku 1871 založené Německé císařství bylo sice považováno za jednotný národní stát všech Němců, nezahrnoval však během své existence všechna území, jež sebe sama považovala za součást Německa, jako německé soustátí vznikl také roku 1867 mnohonárodnostní stát Rakousko-Uhersko, jež až do prusko-rakouské války v roce 1866 tvořilo součást Německého spolku. Zde také existuje souvislost s okolnostmi založení Říše, která vzešla ze Severoněmeckého spolku, spadajícího pod pruskou nadvládu. Za Březnové revoluce roku 1848 existovaly nacionální snahy Pruska usilující o německý národní stát. Později posloužilo Prusku a jeho kancléři Otto von Bismarckovi národně liberální hnutí k tomu, aby vyčlenil Rakousko z Říše a dosáhl tím pruské nadvlády.  Díky podobným nacionalistickým náladám v Dánsku došlo v roce 1864 ke střetům o Šlesvicko v dánsko-německé válce, první ze tří pozdějších „Říšských válek za sjednocení“. Bismarck si v roce 1866 vynutil proti odporu Františka Josefa I. rozpuštění Německého spolku. Prusko anektovalo, až na některé výjimky – německé země, které se ve spolkovém sněmu spojily proti Prusku a požadovali pro krále Viléma I. císařskou korunu budoucí prusko-německé říše.  Roznětkou prusko-rakouské války bylo porušení úmluvy (Gasteinská konvence) o provincii Šlesvicko-Holštýnsko ze strany Pruska. Spolek na Prusko uvalil spolkové exekuce, načež Prusko z Německého spolku vystoupilo. Prusové porazili Rakouské císařství a Saské království v bitvě u Hradce Králové a Německý spolek byl stvrzením Pražského míru dne 23. srpna 1866 rozpuštěn. Následkem toho se severoněmecké státy pod pruským vedením sjednotily do Severoněmeckého spolku. Prusko zamezilo expanzi přes Mohanskou linii, aby nedošlo k otevřené provokaci Francie.  Bavorsko, Württembersko, Bádensko a Hesenské velkovévodství utvořily Jihoněmecký spolek, který však prakticky nedosáhl žádného významu. Hesensko-Darmstadtsko se se svou, severně od Mohanu ležící provincií Horní Hesensko, stalo částečným členem Severoněmeckého spolku. Rakousko, Lucembursko a Lichtenštejnsko se nepřipojilo k žádnému z obou spolků.  Německý jazykový prostor (Německo), tak byl fakticky rozdělen na tři části, což se velmi hodilo francouzskému císaři Napoleonovi III., neboť mu nezáleželo, zda nechá svého soupeře rozrůst do rozměrů vnitroevropské hegemonie. Severo- a Jihoněmecké státy uzavřely z důvodu hrozby francouzské intervence tajné ochranné a odbojové svazky. Francie cítila ohrožení vycházející z těchto německých spojenectví, zvláště Prusko a jeho spojenci svou vojenskou sílu demonstrovaly hned dvakrát. Na základě Emžské depeše a kandidatury Hohenzollernů na španělský trůn se Francie cítila provokována a v roce 1870 začala preventivní prusko-francouzskou válku. Ta pro Francouze dopadla katastrofálně a již v roce 1871 obsadila vojska Severoněmeckého spolku Paříž. Posílen euforií z vítězství a pruskou nadvládou, vyhlásil pruský král Vilém I., nyní již německý císař, Německou říši dne 18. ledna 1871 ve "Zrcadlovém sále" ve Versailles.

Dějiny.

Dějiny Německé říše se dělí na tři, resp. čtyři (počítáme-li i období okupace) období:  Když byla v roce 1868 svržena španělská královna Isabela II., nabídl dědičný princ Leopold královského rodu Hohenzollern-Sigmaringen (jenž byl se španělským královským domem spojen příbuzensky) své služby jako budoucí král. Francie se ovšem nastávajícím převzetím moci Pruskem ve Španělsku cítila ohrožená a snažila se situaci vyřešit vojensky. Vypukla prusko-francouzská válka. Toho Bismarck využil ke svému záměru prosadit sjednocení německých států skrze hrozbu společného nepřítele. Dosáhl svého cíle a poté následovala triumfální porážka Francie v bitvě u Sedanu. Dne 25. ledna 1871 byla na zámku Versailles u Paříže vyhlášena Německá říše.  Na konci druhé světové války v roce 1945 byla Německá říše obsazena americkými, sovětskými, britskými a francouzskými vojsky. Území na východ od Odry a Nisy, a západně od této linie ležící město Swinemünde (podle ujednání Postupimské dohody) rovněž tak město Štětín (celkem asi 1/4 rozlohy z roku 1937) byla od Říše odtržena a na základě Postupimské dohody „předběžně“ svěřena pod polskou resp. sovětskou správu – a nakonec také anektována. Usazené německé obyvatelstvo na těchto územích, jež v přímém důsledku válečných událostí dosud neuprchlo na západ, bylo v následujících letech dalekosáhle odsunuto.

Chronologie.

U Německé říše 19. a 20. století se všeobecně rozlišují tři období:

Německá říše () je historický oficiální název prvního německého národního státu používaný od 25. ledna 1871 do roku 1943, kdy byl dne 26. června zaveden oficiální název Velkoněmecká říše ("Großdeutsches Reich").

德意志国(/英语:German Empire或German Reich),是德国1871年至1943年的正式国号,1943年至1945年则为「大德意志国」(Großdeutsches Reich)。为现今德意志联邦共和国的前身。


Princip a pravidla.

Princip hry spočívá v tom, že tým, který je na pálce, se pomocí odpalů snaží získat co nejvíce bodů (runs), zatímco tým, který nadhazuje a je v poli, se pokouší bodování zamezit a pálkaře vyautovat. Cílem hry je získat více bodů než soupeř. V některých formátech kriketu může být rovněž důležité vyautovat všechny soupeřovy pálkaře, v opačném případě by zápas skončil remízou.  Kriketový zápas je rozdělen na směny (innings). Během směny je jeden tým v poli a druhý tým na pálce. Po skončení směny si týmy úlohy vymění. 11 hráčů týmu, který je v poli, se rozmístí po hřišti, zatímco z druhého družstva jsou v poli pouze dva pálkaři. Pořadí pálkařů je obvykle ohlášeno před začátkem utkání, ale může se průběžně měnit.  Kriketové hřiště je oválné, s obdélníkovým pruhem uprostřed. Hranice hřiště jsou označeny většinou provazem, případně plotem nebo barvou.  Na každé straně pruhu je ve vzdálenosti 22 yardů (20,12 metrů) dřevěný terč, kterému se říká branka (wicket). Pruh je vymezen bílými lajnami: čarou pro nadhazovače (bowling crease) a čarou pro pálkaře (batting/popping crease), které jsou ve vzdálenosti 4 yardů (3,66 metrů) od branky. Branku tvoří tři dřevěné tyčky, jež mají na vrchu položená dvě vyřezávaná dřívka (bails). Branka je zbořená, pokud spadlo alespoň jedno z těchto dřívek. Když se tedy míč branky dotkne, ale dřívka zůstanou na svém místě, znamená to, že pálkař nebyl vyautován.  Každému ze dvou pálkařů vždy patří jedna branka (obvykle ta, ke které je blíže). S výjimkou situace, kdy právě odpaluje, nehrozí mu v její blízkosti – za pálkovací čarou – žádné nebezpečí. Pokud je branka zničena v okamžiku, kdy pálkař běží na druhý konec pruhu, je vyautován. Během jednoho nadhozu může být vyřazen pouze jeden pálkař.  Oba pálkaři zaujmou pozici na opačné straně pruhu. Jeden označený hráč týmu v poli, nadhazovač, nadhazuje míč z opačné strany pruhu na odpalujícího pálkaře. Pálkaři, který právě není na řadě, se říká ne-pálkař (non-striker), a stojí vedle branky. Tento hráč může překročit svou čáru, ale není to bez rizika. Další hráč týmu v poli, brankář (wicket keeper), stojí za brankou aktivního pálkaře.  Zbývajících devět hráčů v poli je strategicky rozmístěno po hřišti, mimo centrální pruh. Kapitán polařů průběžně mění jejich pozice podle vývoje hry.  Na každé straně pruhu vždy stojí jeden rozhodčí.  Nadhazovač se obvykle vzdálí několik metrů za branku, rozběhne se a v pohybu vypustí míč z natažené ruky nad hlavou v okamžiku, kdy došlápne na čáru. Když se dopustí přešlapu nebo když ruku během nadhozu pokrčí v lokti, jeho pokus je neplatný (no ball) a tým na pálce automaticky získává jeden bod. To samé platí pro případ, že míč letí mimo dosah pálkaře (wide). Míč může být hozen tak, že se v pruhu odrazí od země, dopadne přímo na čáru (a yorker) nebo letí vzduchem přímo na branku (a full toss).  Pálkař se snaží chránit svou branku tak, že míče odpaluje pálkou (ke které patří také rukojeť a rukavice). Pokud se nadhazovači podaří branku zbořit, znamená to, že byl pálkař vyautován (bowled out). Pokud pálkař míč mine, ale zboření branky zabrání jakákoli jiná část jeho těla, je vyřazen podle pravidla "noha před brankou" (leg before wicket – LBW).  Pálkař může být vyautován také když odpálí míč, který je chycen polařem přímo ze vzduchu (caught out). Pokud míč chytí nadhazovač, používá se termín "caught and bowled", a v případě brankáře "caugh behind".  Když se pálkaři podaří odpálit míč, a ten není chycen přímo ze vzduchu, mohou se oba pálkaři pokusit získat body pro svůj tým. Oba běží na druhý konec pruhu, kde se pálkou dotknou příslušné čáry. Za každý takový dokončený přeběh získávají jeden bod. Mohou se pokusit o jeden bod, o více bodů nebo neběžet vůbec. Při pokusu o přeběh hrozí pálkařům vyřazení. K tomu dojde v okamžiku, kdy se hráči v poli zmocní míče a srazí dřívka branky dříve (buď hodem nebo s míčem v ruce), než pálkaři doběhnou k čáře. Takovému způsobu vyautování se říká "run out". Proto se stává, že pálkaři často vyběhnou, ale pak se rozhodnou vrátit do své původní pozice.  Pokud pálkař odpálí míč vzduchem až za hranice hřiště, získává jeho tým šest bodů. Pokud se míč před opuštěním hřiště dotkne země, jedná se o odpal za čtyři body. Pálkaři mohou začít běhat ještě před tím, než míč opustí hřiště, ale tyto body se nepočítají.  Jestliže pálkař míč netrefí, stále se může pokusit získat nějaké body přeběhnutím.  Pokud pálkař opustí svou čáru a mine míč, může ho brankář chytit a jeho branku rozbít (stumped).  V případě přešlapu (no ball) a širokého nadhozu (wide) se může pálkař rozhodnout míč odpálit a získat extra body navíc. V takovém případě může být vyautován pouze, když včas nedoběhne za čáru (run out).  Když se pálkaři rozhodnou ukončit přeběhy, míč je označen jako mrtvý (dead) a je vrácen nadhazovači. Živým se stává znovu v okamžiku, kdy se nadhazovač rozběhne k novému nadhozu. Nadhazovač během sady (over) pokračuje v nadhazování na stejnou branku, bez ohledu na jakoukoli změnu pozic pálkařů.  Vyřazený pálkař odchází z hřiště a je nahrazen novým pálkařem ze svého týmu. Avšak přestože třeba nadhazovač viditelně zbořil branku, pálkař není ve skutečnosti vyřazen, dokud tým v poli nepožádá rozhodčího o vyjádření, které je tradičně formulováno slovy "How's that" nebo "Howzat".  Po šesti nadhozech, jedné sadě (over), se v týmu polařů mění nadhazovač, který hází na opačnou branku než jeho předchůdce.  Směna je u konce, když se podaří vyautovat 10 z 11 pálkařů (all out – přičemž vždy jeden z pálkařů zůstane "not out"). Jinou variantou konce směny je, že byl odehrán dopředu dohodnutý počet sad nebo, když tým na pálce "deklaruje", že už získal ze svého pohledu dostatečný počet bodů.  Zápas končí, když byly odehrány všechny směny. V případě špatného počasí mohou zápas ukončit také rozhodčí. Ale v mnoha případech utkání konči v okamžiku, kdy první tým už má odehrány všechny své směny na pálce, a druhý tým v pořadí dosáhl většího počtu bodů. V zápasech hraných na čtyři směny nemusí druhý tým svou druhou směnu ani začínat – pokud má více bodů, říká se že vyhrál o směnu (win by an innings). Pokud druhý tým nedokončil svou poslední směnu, má více bodů a k tomu ještě pět pálkařů, kteří se vůbec nedostali na hřiště, říká se, že vyhrál o pět branek (win by five wickets). Pokud poslední tým na pálce prohrává, všichni pálkaři jsou vyautovaní, a tým má o deset bodů méně, pak vítězný tým vyhrál o deset bodů (win by 10 runs). Pokud oba týmy odehrají všechny své směny a na konci mají stejný počet bodů, jedná se o remízu (a tie).  V čtyřsměnných utkáních je ještě jiná možnost remízy (a draw), a to tehdy, kdy má tým s menším počtem bodů na konci posledního dne ve hře stále alespoň dva pálkaře. To má velký vliv na strategii. Týmy často deklarují, že mají dostatečný počet bodů, aby ve stanoveném čase stačily vyautovat všechny soupeřovy pálkaře. Rizikem je samozřejmě, že se jim to nepodaří, a druhý tým naopak získá potřebný počet bodů pro vlastní vítězství.

Oblečení a výstroj.

Brankář a pálkaři nosí ochrannou výstroj kvůli tvrdosti míče, který může být hozen rychlostí větší než 145 km / hod, a představuje obrovský zdravotní a bezpečnostní problém. Ochranné oděvy obsahují chrániče určené k ochraně kolen a holení, odpalovačské rukavice nebo brankářské rukavice, helmu na ochranu hlavy a suspenzor pro ochranu oblasti rozkroku. Někteří pálkaři nosí uvnitř oděvů dodatečné polstrování, kalhoty s chrániči, chrániče žeber nebo ramenní chrániče.  Jediní hráči, kteří mají povoleno nosit ochrannou výstroj, jsou ti, kteří jsou v poloze velmi blízké pálkaři (tj. jsou-li vedle něj nebo před ním), ale nemohou nosit rukavice nebo vnější chrániče nohou.

Kriket (Cricket) je kolektivní pálkovací míčová hra, v níž proti sobě nastupují dvě družstva po dvanácti hráčích. Hraje se na oválném hřišti, v jehož středu je obdélníkový pruh (pitch) o délce 22 yardů (20,12 metru). Kriketu se věnuje 120 milionů hráčů v mnoha zemích, což z něj činí druhý nejpopulárnější kolektivní sport na světě. Nadhazovač (bowler) hází kriketový míč směrem k pálkaři (batsman). Ten se ho snaží odpálit mimo dosah polařů (fielders) tak, aby mohl běžet na druhý konec pruhu a bodovat. Pálkaři zůstávají ve hře, dokud nejsou vyautováni (out). Tým, který je na pálce, pokračuje ve hře, dokud není vyautováno deset pálkařů, případně dokud nadhazovači nedokončí předem určený počet sad (overs) po šesti nadhozech. Potom si oba týmy prohodí role – tým, který byl v poli, jde pálkovat.

板球(或称木球、桨球,英语:Cricket)是由两队各十一人进行对抗比赛的一项团队运动。其现代形式起源于英格兰,盛行于英联邦国家,如在英国、澳大利亚、新西兰、印度、南亚、非洲南部、西印度群岛等地。板球的球季主要在春季与夏季,与在秋季与冬季踢的足球互补。


Náboženství.

Judaismus.

Židovská biblická tradice se od křesťanské liší tím, že nezná postavu protivníka Boha. Starozákonní Satan, doslova „odpůrce“, se svojí mocí nemůže Bohu rovnat a vystupuje spíše jako „ďáblův advokát“ či žalobce, než jako nepřítel Boha.  V Tanachu, židovském kánonu Starého zákona se dvakrát objevují שֵׁדִים – "šedim". Jsou tak nazýváni falešní bohové, kterým odpadlí Izraelci obětují zvířata a děti.  V kabalistické knize Zohar čteme „že nešamot svévolníků jsou démoni světa“, přičemž nešama je jedna z duchovních složek člověka. V případě, že je člověk svévolný, znečišťuje svou nešamu, takže po smrti takového člověka není dovoleno jeho nešamě vrátit se k svatému Bohu, který tuto nešamu do člověka vdechl (viz Bible, 1. Mojžíšova 2:7), a je odsouzena toulat se po zemi. V židovském náboženském prostředí se pro označení takového toulajícího se ducha, který nemůže najít klid, ujal výraz dybuk (דִּיבּוּק, doslova „příchylnost“ či „náklonnost“). Podle lidových vyprávění a literatury luriánské kabaly tito zlí duchové mohou vniknout do těla živé osoby a způsobit její posedlost.  Poněkud jiné vysvětlení ohledně původu démonů podává kniha Jubileí, původně hebrejsky psaný spis, jehož zlomky byly nalezeny v Kumránu. V řecké verzi tohoto spisu se píše, že otcové těchto démonů jsou „andělé-Strážci“, kteří přestali poslouchat Boha a začali smilnit s lidskými dcerami. S těmito lidskými dcerami zmínění andělé-Strážci „zplodili děti – Nefíly“, kteří se vyznačovali nesvorností a požírali se navzájem. Těla všech Nefílů sice byla nakonec zahubena v potopě, ale z jejich duchů se stali démoni.

Křesťanství.

V křesťanské tradici jsou démoni či ďáblové padlí andělé sloužící Satanovi-Ďáblu kteří obývají peklo a vydávají se na svět škodit lidem a svádět je k hříchu. Také mohou člověka posednout, k jejich vyhnání poté slouží exorcismus. Ač se má jednat o duchovní netělesné bytosti jsou často zobrazováni jako hrozivá stvoření či karikatury cizích božstev. Obývají též idoly uctívané pohany.  Křesťanská víra v démony vychází z odlišného pohledu na Satana než ve starozákonním judaismu. Ten postupně zaujal místo nepřítele Boha a byl ztotožněn s Luciferem, andělem který byl svržen z nebes po své vzpouře proti Bohu. V Novém zákoně je jméno Satan také překládáno řeckým διάβολος "diábolos" „pomlouvač, žalobce“, z kterého vychází české Ďábel. V tomto duchu byly démoni zmiňovaní v Novém zákoně ztotožněni s padlými anděly a nazýváni také ďábly.  V Novém zákoně jsou démoni zpravidla nazýváni řeckým slovem δαιμόνιον "daimónion", což je deminutivum od slovo "daimón". Kromě nich jsou zmiňováni také "pneuma ákátharton" „nečistí duchové“ a to v souvislosti s posednutím člověka. Motiv posedlosti se objevuje také v souvislosti s démony, v Evangeliích je Ježíš vyhání například z Marie Magdalské a muže z města Kafarnaum. Společně s nimi je zmiňován také Belzebul jako kníže démonů. Na jiných místech Nového zákona jsou jako démoni označována cizí božstva. Mimo tyto dvě kategorie lze zařadit zmínku ze Zjevení Janova:  Zjevení Janovo 18, 2-3  V řeckých křesťanských překladech Starého zákona jsou jako démoni označováni šedim, tedy cizí bohové. V deuterokanonické knize Tobijáš je také zmiňován démon jménem Asmodaj.  Od středověku bylo uctívání démonů spojováno s čarodějnictvím a černou magií. Víra v démony se také přetvořila v lidové kultuře, což vedlo například k představě čerta, krampuse nebo impa.

Zarathuštrismus.

V zarathuštrismu jsou známi daévové, služebníci Angra Mainjua, protivníka dobrého boha Ahura Mazdy. Toto pojetí mělo velký vliv na představu Ďábla a démonů v judaismu, křesťanství a islámu.

Hermetismus.

Démoni jsou zde entity obývající astrál a reprezentující určité vlastnosti a síly přírody či psychiky člověka. Démona je možné vyvolat (evokace) např. rituální magií a přimět ho k zodpovězení otázky nebo k vykonání nějakého úkolu, který spadá pod jeho schopnost a pravomoc. Démoni nejsou na rozdíl od andělů součástí organizované struktury vytvářející a udržující vesmír, a proto je možné je pověřit i úkoly, které jsou v rozporu s vesmírným božským plánem (dle tradiční západní magie). S démonem se může rovněž uzavřít tzv. pakt. Mág či čaroděj s démonem uzavře dohodu, podle níž mágovi po určitý čas bude sloužit a poskytovat mu v životě rozličné výhody. Oplátkou však démonovi, po uplynutí stanovené lhůty, odevzdá svou duši. Známým příkladem je např. Faust. Různé magické školy a systémy používají své hierarchie a skupiny démonů. Jiné démony zná tradiční západní magická tradice, která své démony čerpá především z křesťanství, kabaly, sumerských, asyrských, babylónských a egyptských náboženství a magií a jiné démony používá voodoo, magie čínská, tibetská, různé šamanské cesty atd. Démoni jsou v současném hermetismu chápáni buď jako samostatné bytosti, které skutečně existují, jako určité formy duchů (démonologický magický koncept) nebo bývají mnohými okultisty chápáni jako zástupci kolektivního nevědomí, archetypy a podvědomé komplexy, zosobnění temné a pudové části osobnosti (psychologický magický koncept vycházející především z poznatků Sigmunda Freuda a Carla Gustava Junga), či jako zosobněné energie. Zastánci skeptické Chaos magie se přiklánějí spíše k informačnímu magickému modelu, který považuje démony za subjekty na stejné bázi jako programy a magie je pak práce s daty.

Buddhismus.

V buddhismu jsou démoni služebníky Máry, boha smrti, zmaru a zla, který ovládá koloběh utrpení - samsáru. Mezi démony patří i hladoví duchové, nešťastné bytosti, které žijí v pustinách a jsou stále trápeny hladem. Mezi hladovými duchy se podle buddhistické eschatologie znovuzrodí tvorové, kteří sice nebyli tak zlí, aby si zasloužili peklo, ale byli příliš hříšní na to, než aby se mohli narodit jako zvířata.

Hinduismus.

Hinduismus zná mnoho rozdílných druhů démonů. Někteří z démonů jsou vyložené zlí, jiní nikoli. Zatímco "Asurové" jsou především protivníci bohů, s nimiž zápasí o vládnu nad světem, "Rákšásové" škodí spíše lidem, které mohou i požírat. Asurové i Rákšásové jsou popisováni jako obři, mající často více hlav, rukou nebo zvířecí znaky (rohy, hadí ocas, drápy, tesáky aj.). Další druhy démonů se zdržují především na pohřebištích a jiných děsivých místech. Patří k nim "Bhútové", což jsou přízraky sebevrahů, zločinců a vůbec lidí, zabitých násilným způsobem, dále skřeti "Pišáčové", kteří ožírají včas nespálené mrtvoly a "Vétálové", schopní posednout živého člověka nebo mrtvé tělo. Vétálové nejsou zcela zlí. Podle staroindických příběhů je člověk může "ochočit" a získat si tak výkonného nemrtvého služebníka. Takto je Vétála zobrazen například v sanskrtském díle "Pětadvacet démonových povídek".

Jména známých démonů.

V západní tradici.

Abbadon, Ariel, Astaroth, Ašmodaj, Azazel, Bael, Belfegor, Belial, Belzebub, Choronzon, Legion, Lilith, Lucifer, Lucifug, Patricius (Feliciophel), Mefistofeles (Mephistophiel), Satan, Moloch, Sorat, Taftartarat, Zazel.

V indické tradici.

Kabandha, Kansa, Kétu, Mahiša, Mára, Maríča, Pútana, Ráhu, Rávana, Šúrpanaka, Taráka, Vrtra.  Odkazy na literaturu:

V literatuře.

V hororech se téměř výlučně vyskytují démoni zlí. Na druhou stranu, v hororech bývají zlí všichni včetně andělů (např. ve filmu Constantin). Může se jednat o démony nehmotné, kteří posednou člověka a nutí ho konat zlo, nebo o bytosti různých, často proměnných, tvarů. Mohou mít řadu společných rysů s upíry, především jejich silnější variantou.  Ve fantasy jsou démoni obvykle rasou stejně dobrou jako lidé, existují tedy jedinci dobří i zlí, nejčastěji ale něco mezi. Jsou to silné magické bytosti a často bydlí nebo pocházejí z jiného světa – může jím být peklo nebo tak může alespoň vypadat. Mohou mít tělo (vlastní nebo „vypůjčené“), ale jeho zničení (bez ohledu na způsob) pro ně neznamená smrt – může je to dočasně vyřadit nebo poslat zpátky odkud přišli. Jejich tělo může stárnout, sami jsou ovšem proti stáří imunní.  Typickými tvary těla démonů jsou křídla (netopýřího typu), ocas, rohy a různé ostny, při boji někdy doplněné chapadly, ale vzhledem k tomu, že většina démonů může libovolně měnit svojí podobu, jedná se spíše o módu. Démoni bývají mistři magie (především temné a destruktivní – a to se týká i těch dobrých) a jsou označováni jako tvorové chaosu. I ve fantasy mohou být upíři druh démonů, typickým příkladem je svět A. Sapkowského. V něm se vyskytují tvorové chaosu, kteří v našem světě uvízli po katastrofě zvané Konjunkce sfér (a nemohou se vrátit) a vyšší upíři patří mezi ně.  Častým konceptem je, že démoni – všichni nebo některé druhy – se živí emocemi ostatních (tedy hlavně smrtelníků). Nejčastějším příkladem jsou sukuby a inkubové, živící se vášní sexuálního styku. Jak ovšem někteří autoři poznamenávají, o takových sukubách se učencům zvlášť dobře píše, zatímco jiné druhy démonů (nebo i jiné druhy sukub podle některých zdrojů) živící se radostí, kterou si obstarávají třeba tak, že v masce klauna navštěvují dětská oddělení nemocnic, málokoho zaujmou.

Démon je nadpřirozená bytost, zpravidla zlovolného charakteru. Existenci démonů předpokládá řada náboženství a duchovních, především magických, tradic. Nauka o nich se nazývá démonologie.

邪灵,指邪恶的灵体,不少宗教以及世界各地的民间信仰中也有提到。


Historie.

ESD byl zřízen v roce 1952 Pařížskou smlouvou v rámci Evropského společenství uhlí a oceli. Původně se skládal ze sedmi soudců. Tento počet byl shledán ideálním z hlediska reprezentativnosti soudu a také vzhledem k tomu, že se nikdy nemohlo stát, že by rozhodování dopadlo nerozhodně. Na základě Římských smluv se v roce 1958 stal společnou soudní institucí Evropského společenství uhlí a oceli, Euratomu a Evropského hospodářského společenství.  Když v roce 1992 Maastrichtská smlouva vytvořila Evropskou unii, název tohoto soudu se na rozdíl od názvu ostatních institucí nezměnil. Ale jeho kompetence se nadále týkaly hlavně věcí spadající pod první pilíř EU.

Složení, organizace.

Od Maastrichtské smlouvy počet soudců odpovídá počtu členských států. V současnosti je složen ze 28 soudců volených na dobu 6 let (opětovné jmenování je možné) na základě dohody členských států. V praxi každý členský stát navrhuje svého soudce. Soudce musí být z řad osob, které v tomto státě mohou zastávat nejvyšší soudní funkce. Ze svého středu soudci volí předsedu na dobu tří let. V zájmu efektivnosti není založen na rozhodování v plénu, nýbrž obvykle zasedá jako „velký senát“ složený pouze ze 13 soudců nebo v senátech po pěti nebo třech soudcích. Soudci jsou samozřejmě povinni být nezávislí, a to jak obecně, tak na členských státech. To mimo jiné znamená, že nesmí přijímat žádné instrukce od států, který je do ESD delegoval.  Kromě soudců působí u soudního dvora (nyní v počtu devíti) také tzv. generální advokáti. S běžně chápaným pojmem „advokát“ nemají ovšem generální advokáti nic společného. Mohou se dotazovat účastníků soudního řízení a podávat vlastní "názory" na řešení konkrétní věci ještě před tím, než soudci rozhodnou. Soudci nejsou oficiálně povinni se těmito názory řídit. Od roku 2003 jsou generální advokáti požádání o vyslovení svého názoru zpravidla jenom tehdy, pokud soud řeší nějakou novou právní otázku. Smysl tohoto jejich počínání je v tom, že dochází k dvojímu právnímu posouzení dané věci, a je tak částečně kompenzována jednoinstančnost Soudního dvora. Soudní dvůr se ve svém rozhodnutí může ztotožnit se závěry generálního advokáta, nebo také rozhodnout zcela jinak.

Jednotlivé druhy řízení.

Soudní dvůr rozhoduje spory mezi orgány Společenství, mezi orgány Společenství a členskými státy a mezi členskými státy navzájem; výjimečně může řízení zahájit i vnitrostátní subjekt (jednotlivec). K Soudnímu dvoru lze přímo podat zejména následující žaloby:  1. Žaloba na porušení povinnosti – Tato žaloba směřuje proti členskému státu, který nesplnil některou svou povinnost (typicky neprovedl směrnici). Může ji podat jiný členský stát nebo Komise. V praxi státy tuto žalobu podávají zřídkakdy a raději tuto nevděčnou možnost přenechávají Komisi. Soudní dvůr ve svém rozsudku může konstatovat porušení povinnosti. Pokud i po takovémto rozsudku členský stát své povinnosti neplní, může být za to postižen pokutami.  2. Žaloba na neplatnost aktu Společenství – Touto žalobou lze napadnout legalitu aktů Společenství, kdy žalující může tvrdit nesplnění procedurálních pravidel nutných pro přijetí napadaného rozhodnutí, překročení pravomocí orgánu, který akt přijal, či existenci formálních vad aktu (např. neexistenci povinného odůvodnění). Může ji podat členský stát, Rada, Parlament, nebo Komise. Výjimečně ji může podat i jednotlivec, ale jen v případě kdy je napadeným aktem přímo dotčen. Tuto žalobu lze podat pouze do dvou měsíců od zveřejnění aktu v Úředním věstníku, případně od doby kdy se o něm adresát dozvěděl. Soudní dvůr může prohlásit akt za neplatný.  3. Žaloba na nečinnost – Touto žalobou lze napadnout nepřijetí rozhodnutí Komisí, Radou či Parlamentem pokud je tato nečinnost v rozporu se zřizovacími smlouvami Společenství. Mohou ji podat ostatní orgány Společenství, případně i jednotlivec, pokud má být akt určen jemu. Soudní dvůr může (pouze) konstatovat nepřijetí aktu. 4. Žaloba na náhradu škody – Touto žalobou lze požadovat náhradu škody, která byla způsobena orgány Společenství nebo jeho zaměstnanci při výkonu jejich funkcí. Škodu lze ovšem uplatňovat pouze v případě protiprávnosti tohoto jednání, nikoliv pokud byla někomu způsobena újma postupem v souladu s právem. Žalobu může podat kdokoliv.  Kromě toho lze k soudnímu dvoru podat dvě žaloby nepřímo:  1. Žaloba na neaplikovatelnost aktu – Tato žaloba může směřovat pouze proti aktu v podobě nařízení. Lze ji podat pouze v rámci jiného řízení před Soudním dvorem. Jedná se o žalobu podobnou žalobě na neplatnost aktu, s tím rozdílem, že v tomto případě se nevyslovuje neplatnost aktu (nařízení nepřestane být součástí práva Společenství), ale jen jeho neaplikovatelnost, kdy se tento akt nepoužije v konkrétním případě. Další rozdíl spočívá v tom, že podání této žaloby není omezeno dvouměsíční lhůtou. 2. Prejudiciální řízení (řízení o předběžné otázce) – Jedná se o velmi specifické řízení mimořádného významu. Jeho smyslem je zajistit jednotnou a správnou aplikaci norem Společenství vnitrostátními soudy členských států. Vnitrostátní soudy se mohou, respektive v případech řízení, ve kterých má být vydáno rozhodnutí, proti kterému není řádného opravného prostředku se musejí, obrátit na Soudní dvůr, pokud pro své rozhodnutí potřebují vyřešit otázku platnosti či výkladu aktů Společenství. Soudní dvůr v prejudiciálním řízení tuto otázku závazně rozhodne a teprve poté může vnitrostátní soud rozhodnout ve věci samé. V této souvislosti je třeba zdůraznit, že Soudní dvůr není nadřízeným soudem soudů členských států. Jeho působnost v řízení o předběžné otázce je striktně vymezena na otázky platnosti a výkladu práva Společenství, rozhodně nemůže např. řešit otázky skutkového stavu. Na tom nic nemění ani skutečnost, že rozhodnutí o prejudiciální otázce může fakticky určit jak pak vnitrostátní soud v dané věci rozhodne. V případě, kdy vnitrostátní soud poruší své povinnosti v souvislosti se řízením o předběžné otázce, např. nepoloží otázku Soudnímu dvoru, když tak učinit měl, může dojít ke vzniku nároku jednotlivce na náhradu škody vůči členskému státu jehož soud takto pochybil.

Význam.

Soudní dvůr představuje hnací motor pro rozvoj práva Evropské unie (dříve nazývaného "komunitární právo") i Evropské unie vůbec. Jeho význam spočívá nejenom v jeho pravomoci rozhodovat v právě uvedených řízeních, ale i v tom, že v rámci těchto řízení se vyslovuje i k zásadním otázkám celého práva Společenství a svým výkladem toto právo dotváří. Rozhodnutími Soudního dvora tak například byla rozpracována problematika účinků práva Společenství v členských státech nad rámec toho, co by bylo možné na první pohled vyčíst ze zřizovacích smluv. Soudní dvůr totiž postupuje nejen s ohledem na doslovné znění právní úpravy, ale ve svých rozhodnutích se odvolává i na její smysl a zejména na obecné zásady právní a postupy obvyklé v mezinárodním právu včetně právních zvyklostí.  Pro pochopení role Soudního dvora je potřebné si uvědomit, že Evropská unie sestává z řady států, z nichž každý má své vlastní vnitrostátní právo. Evropské právo je však jen jedno a bylo třeba zabránit tomu, aby bylo v každém členském státě při své aplikaci vykládáno jinak. Proto byla Soudnímu dvoru svěřena úloha tento výklad sjednocovat a Soudní dvůr neváhá této své pravomoci hojně využívat.

Tribunál.

Vedle dvora funguje od roku 1989 Tribunál (před Lisabonskou smlouvou a v některých jazykových verzích Lisabonské smlouvy dodnes pojmenovaný Soud prvního stupně), který rozhoduje některé spory v první instanci. Soudní dvůr v těchto sporech má roli odvolacího soudu. Specializovaným orgánem Soudního dvora byl do 1. září 2016 i Soud pro veřejnou službu, který rozhodoval pracovní spory mezi Společenstvím a jeho zaměstnanci. Dále Tribunál rozhoduje o žalobách podaných jednotlivci.

Soudní dvůr Evropské unie (dříve Evropský soudní dvůr; "ESD") je nejvyšším soudem Evropské unie. Byl zřízen v roce 1952 a sídlí v Lucemburku na rozdíl od většiny ostatních institucí EU, které sídlí v Bruselu. V čele Soudního dvora EU je předseda a za každý stát EU v něm je 1 soudce. Soudní dvůr Evropské unie zajišťuje dodržování práva při výkladu a provádění smluv EU, konkrétně

欧洲联盟法院(英语:"Court of Justice of the European Union",意语:"Corte di Giustizia dell'Unione Europea"),简称「欧盟法院」,为欧洲联盟的法院系统之总称,与各个欧盟成员国的内国法院合作,确保欧盟法律在欧盟各国间能够有统一的解释和适用。欧盟法院设置于卢森堡,根据欧盟条约第19条,由三种法院组成:


Historie.

Prvními mosty byly kmeny stromů spadlých přes vodní toky či jiné překážky. Později toho člověk využil pro výstavbu vlastního přemostění z kmenů poražených stromů. A zlepšování technologií obrábění dřeva umožnilo člověku stavět již soudobé mostní konstrukce. Po dřevěných kládách a opracovaných trámech položených přes překážku, byly stavěny mosty delší, které využívaly kamenné pilíře. V některých oblastech byly dostupnějším materiálem liány, ze kterých se stavěly tzv. visuté mosty, např. Incká říše.  V římské říši znali klenbu, která je jedním ze základních stavebních prvků nejenom kamenných mostů. V blízkosti velkých měst se stavěly akvadukty (některé z těchto staveb stojí dodnes). Po pádu říše stavitelé v nástupnických státech snažili navázat na římské znalosti. Románské mosty přímo vycházely z římských vzorů. Problém byl v úpadku předávání systematických znalostí (srovnej: pád Západořímské říše r. 476 a první universita v Boloni r. 1088). Nástup gotiky a rozvoj mocných království konstrukci mostu zdokonalil. Mosty se stavěly s většími oblouky (z této doby pochází nejstarší mosty v ČR). S nástupem renesance a s růstem vzdělanosti došlo k dalšímu vývoji. Pont Neuf v Paříži byl postaven v 16. století bez tradičního zastřešení a byl osazen i chodníky.  Velké změny ve stavbě mostů přinesla industrializace. Rozvoj železnice zvýšil poptávku po těchto stavbách, které musely být levnější a odolnější. Nejprve se stavěly ještě mosty dřevěné a viadukty z kamene a cihel. Postupně byla stále více využívána litina. První most z litiny nazývaný Iron Bridge, byl postaven roku 1779 přes řeku Severn v Anglii. Jakmile se zdokonalila výroba oceli, začaly se stavět mosty ocelové. Velká poptávka po železničních mostech vedla k tovární výrobě ze standardizovaných dílů (typicky prvky příhradových nosníků).  V 19. století a 20. století dosáhla ocel takové pevnosti, že mohly být budovány mosty řetězové a lanové o velkých rozpětích.  Ve 20. století byl pro konstrukci mostů a viaduktů rozhodující beton, železobeton a předpjatý beton.

Typy mostů.

Podle konstrukce.

Prvními mosty byly nejspíše vhodně položené a dostatečně silné kmeny – most tohoto druhu je označován jako trám. Takový trám je namáhán současně tlakem (při horním povrchu) a tahem (při spodním povrchu) – neboli ohybem. Střední část průřezu trámu je namáhána méně, proto se zde může ušetřit materiál. (Příkladem je válcovaný nebo svařovaný nosník tvaru codice_1 nebo nerovnoměrné rozdělení výztuže v železobetonu). Trám se často kombinuje s ostatními konstrukcemi mostů pro zvýšení jejich tuhosti.  Z přírodních materiálů lze na vhodných místech postavit i visutý most, který však vyžaduje dostatečné zakotvení na obou koncích. Lano mostu je namáháno výhradně tahem.  Třetí ze základních mostních konstrukcí je klenba (oblouk). V ideálním případě je klenba namáhána pouze tlakem, v praxi ovšem při nerovnoměrném zatížení nutně dojde i k namáhání tahem. Smělost (plochost) klenby se měří velikostí vodorovné síly (druhá mocnina rozpětí dělená vzepětím klenby, v metrech).  Mosty rozlišujeme podle konstrukce na:

Podle výšky.

Mosty lze rozdělit podle výšky mostovky na:

Pohyblivé mosty.

V minulosti měly pohyblivé mosty (zejména padací) převážně obranný účel (přerušení cesty útočníkům). V současné době se pohyblivý most staví většinou tehdy, jestliže překonává vodní tok sloužící jako vodní cesta a nebylo by možné nebo efektivní jej stavět tak vysoký, aby s lodní dopravou nekolidoval.  Zvláštními typy mobilních mostů jsou:

Nejdelší mosty světa.

Nejdelší most na moři se nachází v Číně a je dlouhý 36 kilometrů. Spojuje přístavy Šanghaj a Ning-po. Čínský most je jen o 2,4 kilometru kratší než vůbec nejdelší most na světě, který se nachází nad jezerem Pontchartrain v americkém státě Louisiana, ten měří 38,422 kilometru.

Most je dopravní stavba, která převádí pěší, silniční nebo železniční cestu případně vodní tok, přes překážku, kterou může být například vodní plocha (řeka, potok, moře, jezero), terénní nerovnost (údolí, rokle, strž) nebo jiná komunikace. V současnosti se za most považuje překlenutí překážky delší než 2,0 m. Kratší je považováno za propustek.

桥或桥梁是跨越峡谷、山谷、道路、铁路、河流、其他水域、或其他障碍而建造的结构,是一种由水面或地面突出来的高架,用来连着桥头桥尾两边路。桥的目的是允许人、车辆、火车或船舶穿过障碍。桥可以打横搭着谷河或者海峡两边,又或者起在地上升高,槛过下面的河或者路,让下面交通畅通无阻。 “桥”原本是一种高大的树(参见乔木),因为够高大,砍下来就够长放在河面,可以连着两边岸,即独木桥。启闭式桥梁给大船通过的空间。


Život.

Ian pocházel ze známé, vážené a dosti bohaté rodiny. Jeho dědeček byl puritánský Skot a známý bankéř. Otec, plukovník Valentine Fleming, padl na frontě roku 1917 a nekrolog do Timesů za tohoto vojáka a člena parlamentu psal sir Winston Churchill.  První životní úspěch však zaznamenal ve sportu. Studoval elitní školu Eton, kde sice nebyl dobrým studentem, ale dva roky po sobě tam byl mistrem v lehké atletice. Jeho rekordní výkon ve skoku do dálky z roku 1926 byl dlouhé roky nepřekonaný. Byl to vysoký, štíhlý a uzavřený mladík. Při fotbale si zlomil nos, ale po operaci ho měl zase rovný. Žárlil na diplomatickou kariéru svého staršího bratra, ale oba dva syny matka nemohla v kariéře diplomata podporovat. Naučil se však dobře francouzsky, německy a rusky a po studiu se vrhl na novinářství. Z té doby měl i Stalinův dopis s vlastnoručním podpisem. Byl totiž v roce 1933 jako dopisovatel agentury Reuters v Moskvě na procesu s britskými inženýry obžalovanými ze špionáže a požádal Stalina o interview. Stalin ho sice odmítl, ale velmi zdvořile a vlastnoručně podepsaným dopisem.  Na podzim pak odešel pracovat pro Reuters do Šanghaje. V žurnalistice měl otevřenou velkou budoucnost. Po dvou letech mu ale banka Gull and Co nabídla místo, které obvykle dostávali osvědčení padesátiletí zaměstnanci. Místo přijal, přestože ho novinařina bavila, vzrušovala a uspokojovala.

Pobočník ředitele tajné služby.

V květnu roku 1939 dostal mladý bankovní úředník Ian Fleming pozvání na schůzku v starobylém a vznešeném hotelu Carlton v Londýně. Díky klidnému prostředí, diskrétní obsluze a vynikající kuchyni a vinnému sklípku se Fleming na ten rozhovor velmi těšil. Nemohl však tušit, že mu od základu změní život. Na schůzku ho totiž pozval kontradmirál John Godfrey, který hledal pobočníka, a pro tip zašel k svému příteli, řediteli Anglické banky. Fleming, mimochodem i absolvent námořnické důstojnické školy, bystrý a dravý novinář s rozsáhlými jazykovými znalostmi, navíc z dobré rodiny, byl podle obou ideální kandidát na toto místo. Admirál Godfrey byl totiž začátkem roku jmenovaný ředitelem tajné služby britského námořnictva. Fleming místo přijal a začal svůj čas dělit mezi banku a kontrašpionáž. Dopoledne u pánů Rowa a Pitmana a odpoledne na Admiralitě, kde vstupoval do dveří označených číslem 39. Nacházely se tam tajné zprávy o německé výzbroji, kapitánech ponorek, přístavních pracích v Kielu, shromažďovaly se tam podklady pro bombardování Hamburku. Fleming tehdy kouřil 70 cigaret denně.  Jeho spolupracovník z čísla 39, Edward Merret, k tomu podotkl: ""Ian byl stejný „požírač papíru“ jako my všichni v Admiralitě. Válka pro něj znamenala trápení, pot a slzy, ale ne bezprostředně krev.""  Fleming musel také vyhodnocovat různé bláznivé návrhy na obranu britských ostrovů (vyskytl se například nápad loďmi přivléct arktické ledovce, opevnit je a rozmístit okolo pobřeží jako hráz proti invazi). Po tu dobu přicházel do kontaktu s oddělením MI 6 a s jeho šestou sekcí zvanou "Secret service", s oddělením MI 5, podřízeným Ministerstvu zahraničních věcí, a s kanceláří Speciálních organizací, která se zabývala vysíláním parašutistů do německého týlu. Získal tak značný přehled o organizaci a zákulisí špionážní a kontrašpionážní služby. Brzy byl povýšený z námořního poručíka na korvetního kapitána.

Laboratoře FBI.

V červnu 1941 doprovázel Fleming admirála Godfreye do USA. Šlo o dost choulostivou cestu. Spojené státy ještě nebyly ve válce a britská vláda chtěla navázat pokud možno úzkou spolupráci obou tajných služeb. Ředitel FBI Hoover se s touto misí odmítl oficiálně setkat. Dal však rozkaz, aby jim podrobně ukázali laboratoře, archivy, podzemní střelnice a učebny americké tajné služby. Tyto Flemingovy zážitky označují literární historikové jako jeden z podnětů pro pozdější zrod Jamese Bonda.  Hlavním spojovacím článkem pro britskou delegaci byl kanadský milionář W. Stephenson, organizátor a sponzor rozsáhlé diverzní sítě namířené proti Německu. Jeho koordinační místnost na třicátém šestém poschodí byla Flemingovi plně k dispozici. Oba muži se brzy spřátelili. Fleming se se Stephensonovými muži zúčastnil krádeže, ofocení a včasného vrácení japonských diplomatických kódů, studoval Stephensonovy metody diverze. Tento pán si například v Kanadě zřídil pracoviště, které dokázalo napodobit jakýkoli psací stroj na světě i s drobnými vadami v jednotlivých úderech, a úspěšně vyráběl nepravé spisy. Od falešných pasů až po štábní rozkazy.  I díky Stephensonově pomoci Godfreyova mise úspěšně pokračovala a skončila uzavřením smlouvy mezi USA a Velkou Británií o zřízení koordinační zpravodajské kanceláře. Text této smlouvy vypracoval Fleming za dva dny pobytu ve Washingtonu, odkud si přivezl dáreček od generála Donovana, krásný Colt 38 s vyrytým nápisem "Pro zvláštní služby".

Špionážní škola u jezera.

Stephenson měl v Oshawě u jezera Ontario překrásné a osamělé soukromé sídlo. Ale nebyl to jen milionářský zámek, ale i jedna z nejlépe organizovaných špionážních škol na světě. Fleming s potěšením přijal Stephensonovo pozvání a přišel na studijní pobyt do Oshawy.  Instruktorem střelby tam byl známý americký pistolník Murphy, učitelem karate plukovník Wallace a také ostatní obory vyučovali samí prvotřídní specialisté. Fleming sledoval jednak metodiku výuky, aby získal nové zkušenosti pro výcvik v Anglii, a kromě toho si školu zkusil i jako žák. Stephenson o něm později prohlásil, že patřil k nejtalentovanějším žákům školy. Perfektně například v noci zneškodnil několik plavajících min a sám pod vodní hladinou připevnil nálož k „nepřátelské“ lodi a stačil se vzdálit, než loď vybuchla. Anebo byla celá torontská policie uvedená do pohotovosti a skupina pěti žáků dostala za úkol „vyhodit do povětří“ městskou elektrárnu. Čtveřice žáků se nechala najmout v uhelných skladech, dva jeli jako řidiči a dva pod uhlím spolu s „náložemi“. Při vstupní kontrole byli pochytáni. Fleming pracoval samostatně. Přišel (po telefonickém ohlášení) jako britský inženýr, který měl něco dohodnout s ředitelem podniku. Jako návštěva k řediteli byl o něco méně kontrolován, podařilo se mu na chvíli zbavit doprovodu a umístit bombu z aktovky na elektrárenském dispečinku. Kdyby bomba skutečně vybuchla (samozřejmě jen zazvonila), bylo by Toronto bez elektřiny.  Stephensonova škola u jezera ukázala Flemingovi nejen celou řadu špionážních triků, ale podnítila i jeho fantazii. Posloužila mu jako odrazový můstek pro vymýšlení vlastních akcí během války a později mu pomohla vytvořit typ agenta 007. Hrdinu v podstatě romantického, bezohledného až k sadismu a chladného jako tasený nůž. Navíc získala podnět jeho technická představivost, s kterou vytvářel technické špionážní hračky pro svého agenta.

Útočná sekce č. 30.

Po návratu z Kanady se Ian Fleming začal zajímat o osobu podplukovníka SS Otty Skorzenyho. Bylo to ještě dlouho před tím, než Skorzeny osvobodil Benita Mussoliniho ze zajetí. (Zajímavé je, že tento pán, dlouho po válce spokojeně žijící ve Španělsku, dal jeden z podnětů nejen k Flemingovým dílům, ale i k Mňačkově knize "Smrt si říká Engelchen" a k jejímu filmovému přepisu režisérů Kadára a Klose.) Fleming zjistil, že nacisté s první vlnou parašutistů při dobývaní Kréty „vysypali“ i Skorzenyho komando, které do bojů přímo nezasáhlo, ale projevilo zájem o britské štáby v Maleme a Heraklionu. Šlo jim zřejmě o ukořistění co možná nejvíce tajných materiálů: map, rozkazů, šifer a seznamů. Akce byla poměrně úspěšná. Byla to první úderná akce špionážní skupiny v druhé světové válce.  Fleming okamžitě rozpoznal její důležitost a navrhl admirálovi Godfreyovi, aby zaútočili stejnou zbraní. Tak byla na Flemingův návrh a pod jeho vedením při Admiralitě zřízena sekce č. 30, jedna z nejzajímavějších malých a téměř soukromých armád této světové války.  Do první akce se hlásil i sám Fleming, ale admirál ho nepustil. Útok se totiž nepodařil a deset mužů bylo zabito. Mohlo to znamenat ztrátu a likvidaci oddílu, ale Fleming se nevzdal a znásobil náročnost výcviku a přípravu akcí. V listopadu 1942 se vylodila větší skupina jeho mužů u Siddi Ferruelu v Alžírsku, úspěšně pronikla do štábu italského válečného námořnictva a přinesla odtud, co se dalo. Byly to pro Admiralitu materiály nesmírně cenné a Sekce 30 získala uznání. Rozšířila se, dostala vlastní transportní prostředky a přednost při vyzbrojování.  Při jedné z dalších akcí „vyfoukli“ flemingovci Italům plán minových polí a pobřežní obrany Sicílie. Při následné invazi zachránila tato skutečnost životy tisícům britských a amerických vojáků.  Fleming sestavoval seznam objektů, které „stojí za návštěvu“. Od norského Trondheimu, kde Němci zkoušeli nové magnetické miny, až po odpalovací rampy V1. Při invazi do Normandie organizoval útok na Arromanches, kde měli nacisté největší radarovou stanici. Ve Francii jeho muži přepadli velkou pěstírnu žampionů u Houilles, kde v podzemních prostorech Němci pracovali na prototypu akustického torpéda, dokonalejšího, než měli v té době spojenci.  Fleminga přes všechny úspěchy Sekce 30 stále měli za fantastu. Jeden z jeho mužů, Ralph Izzard, však objevil na holandské pláži základnu německých jednomístných špionážních miniponorek. Velitelství do tohoto dne o jejich existenci pochybovalo, že jsou to prý Flemingovy noční můry, ale velitel tvrdil, že základna musí být někde tam.  Poslední akce v roce 1945 se Fleming osobně zúčastnil. Dostával do kanceláře 39 podivné nejasné zprávy o zámku nedaleko Tambachu ve Wurtenberských lesích. Že prý tam mají důkladně zamaskovaná nákladní auta a zahlédli tam i německého admirála. Skupina tedy v předvečer kapitulace vtrhla do zámku a našla tam německého admirála na hoře listin s petrolejem v ruce. Byl to archiv německého válečného námořnictva od roku 1870. Dvacet roků po válce (už po Flemingově smrti) byl v Británii publikovaný.  Když skončila válka, ptali se kamarádi Iana Fleminga, co bude teď dělat. Nenapsal je. Ale zato stvořil Jamese Bonda.

Dílo.

Prvním bondovským románem bylo "Casino Royale". Fleming ho začal psát na jaře roku 1952 v Oracabesse, na Jamajce. Zemřel o dvanáct let později při korektuře třináctého románu "Muž se zlatou zbraní". Agent 007 se tedy zrodil začátkem 50. let 20. století v době, kdy vrcholila studená válka. To se přeneslo i do prvních románů, v nichž byl hlavním nepřítelem komunismus. Až později se Bond setkal s různými tajnými agenturami, šílenými anarchisty, geniálními vědci a podobně. "Casino Royale" vycházelo nejprve na pokračování v novinách a teprve potom bylo s velkým úspěchem vydáno v půlmiliónovém nákladu. Za dobrodružství agenta 007 si autor koupil dům nedaleko Buckinghamského paláce, vilu na pláži v Sandwichi, přepychovou kancelář na Fleet Street a slavnou vilu Goldeneye na Oracabesse (Jamaica).

Bibliografie.

Česky vyšlo.

Česky vyšlo také Doktor NO (James Bond – agent 007), vydalo (asi jako přílohu na pokračování) Svobodné slovo v roce 1968, přeložil J. Bondy (asi pseudonym).  Poznámka: Z toho vyplývá, že česky zbývá vydat už jen dvě bondovky: Špión, který mě miloval (prý trochu slabší román) a Chobotnička (včetně Dechu života a The Property of a Lady)

Ian Lancaster Fleming (28. května 1908 – 12. srpna 1964) byl námořní důstojník, novinář, bankovní úředník a po dobu druhé světové války pobočník šéfa tajné služby v britském námořnictvu. Nejznámější je však jako tvůrce Jamese Bonda.

伊恩·兰开斯特·弗莱明(英语:Ian Lancaster Fleming,1908年-5月28日-1964年-8月12日),英国作家和记者,代表作为詹姆士·庞德(James Bond)系列小说及儿童故事《万能飞天车》("Chitty Chitty Bang Bang")。


1003.

V roce 1001 uprchli Jaromír s Oldřichem se svou matkou před krutostí staršího bratra Boleslava III., který dal z obavy o knížecí stolec Jaromíra vykastrovat (Boleslav III. totiž sám dědice neměl), k bavorskému vévodovi Jindřichovi II., dlouholetému spojenci jejich otce. Roku 1003 byl Jaromír po smrti Vladivoje, kterého na český trůn prosadil polský kníže Boleslav Chrabrý, díky vojenské pomoci Jindřicha II. krátce dosazen na český knížecí stolec. Brzy však musel prchnout před Boleslavem III. a Boleslavem Chrabrým.

1004–1012.

Teprve na podzim 1004 se mohl ujmout vlády, když s podporou římskoněmeckého krále Jindřicha II. byli z Čech vypuzeni Poláci. Jaromír přijal od římskoněmeckého krále Čechy v léno (obdržev od něho kopí jako symbol lenního vztahu) a v následujících letech podporoval Říši v bojích s Boleslavem Chrabrým. Krátce po svém nastoupení na trůn Jaromír dobyl Budyšín, ale v roce 1007 Boleslav Chrabrý Lužici i Budyšín dobyl zpět. Morava během Jaromírovy slabé vlády k českému státu nepatřila.  Na jaře 1012 se zmocnil vlády v Čechách nejmladší z bratrů Oldřich. Jaromír utekl nejdříve z neznámých důvodů do Polska a až poté do Říše k Jindřichovi II., který ho ale uvěznil v Utrechtu. Tam Jaromír strávil ve vězení téměř 21 let.

1033–1035.

Když byl Oldřich roku 1033 obviněn císařem Konrádem II. z úkladů proti jeho osobě a sesazen, ustavilo říšské vojsko na podzim 1033 potřetí Jaromíra českým knížetem. Již na jaře příštího roku však byl Oldřich císařem propuštěn a byl mu navrácen knížecí titul. Podmínkou bylo, že se o vládu bude dělit s Jaromírem a svým synem Břetislavem. Jaromír byl poté na Oldřichův příkaz oslepen a uvězněn.  Když na podzim Oldřich zemřel, stále žijící vykastrovaný a oslepený Jaromír se vzdal nároků na vládu a moc v Čechách získal Oldřichův syn Břetislav I. Ani to mu ale život nezachránilo. Roku 1035 byl bezmocný Jaromír zřejmě z vůle Vršovců zavražděn. Kosmas píše: "„Kochan poslal svého kata a když onen slepec, sedě na záchodě v hodině noční, vyprazdňoval břich, proklál ho ostrým oštěpem zezadu až do útrob břišních.“"  Kdy přijel Břetislav do Prahy se nikde neříká. Pouze v jedné kronice najdeme zmínku, že "„Jaromír sám vládl knížectví jeden rok po smrti Oldřichově"." Scéna, kdy Jaromír uvádí Břetislava na knížecí stolec, kterou popisuje Kosmas, se neodehrála v žádném případě přímo při Oldřichově pohřbu. Břetislav by se nemohl vrátit z exilu tak rychle.

Jaromír († 4. listopadu 1035) byl český kníže z rodu Přemyslovců v letech 1003, 1004–1012 a 1033–1034, syn Boleslava II. Pobožného a jeho druhé, neznámé choti, bratr Boleslava III. Ryšavého a Oldřicha. Narodil se někdy v 70. letech 10. století.

亚罗米尔(约975年-1035年-11月4日)。普热米斯尔王朝的波希米亚公爵(1003年、1004年-1012年及1033年-1034年在位)。波希米亚公爵波列斯拉夫二世的次子、波列斯拉夫三世的弟弟。


Rodina.

Spytihněv byl nejstarší syn Břetislava I. a Jitky Nordgavské, bratr svého nástupce Vratislava II., Konráda I. Brněnského a Oty Olomouckého, kteří vládli v moravských údělech, a Jaromíra, který se později stal biskupem. Jeho manželkou byla Ida Wettinská.

Mládí.

Jako dítě se Spytihněv stal v roce 1039 rukojmím Jindřicha III., kterému se znelíbila expanzivní politika knížete Břetislava, ale po porážce při tažení do Čech byl vyměněn za německé pány.  O rok později byl ale Jindřich úspěšnější a Spytihněv putoval znovu jako záruka míru do německých zemí. Není známo, jak dlouhou dobu tam strávil, ale ve Spytihněvových sedmnácti letech mu otec svěřil olomoucký úděl, před svou smrtí ho Břetislav povolal do Čech na knížecí stolec a Moravu rozdělil mezi další tři syny.

Spytihněv II. jako kníže.

Roku 1055 přijal Spytihněv po smrti otce od císaře Jindřicha III. Čechy v léno. Vzápětí zbavil své bratry údělných držav a podřídil Moravu přímé vládě a dle Kosmy dal všechny Němce včetně své matky ze země vyhnat. Dochované prameny tomu ale odporují. Kníže dal vyhnat zřejmě jen svou matku, protože snad bránila jeho mladší bratry, a abatyši u sv. Jiří německého původu. Sám Spytihněv měl německou manželku a ze Sázavského kláštera vypudil slovanské mnichy, které nahradili mniši němečtí, provádějící latinskou liturgii. Po incidentu, který Spytihněv II. vyvolal u Hrutova v r. 1055, se vytrácí původní moravská šlechta z dějin. Nahrazují ji kasteláni a šlechta dosazení z Čech.  Roku 1057 Spytihněv II. založil litoměřickou kapitulu. Roku 1059 vrátil bratrovi Vratislavovi olomoucký úděl, aby otupil spojenectví mezi Svatou římskou říší a Uhrami poté, co se Vratislav II. oženil s Adletou Uherskou. Snaha o propůjčení královského titulu Spytihněvovi nevyšla, avšak za každoroční poplatek jednoho sta hřiven stříbra mu papež Mikuláš II. udělil právo nosit biskupskou mitru při vybraných církevních svátcích (1059 nebo 1060). Za jeho vlády došlo k přestavbě rotundy sv. Víta na Pražském hradě na románskou baziliku.

Následnictví.

Spytihněv zemřel ve třiceti letech, po šesti letech vlády. Stalo se tak 28. ledna 1061 snad po bojích u Hradce nad Moravicí, pohřben je ve Svatovítské bazilice. Mnozí kronikáři předpokládali, že druhá polovina 11. století bude dobou Spytihněva, nepochybně schopného knížete, osud tomu ale chtěl jinak. Jeho nástupcem a prvním českým králem se stal Spytihněvův bratr Vratislav II.  Spytihněvův jediný syn Svatobor (Fridrich) se stal roku 1085 aquilejským patriarchou, ale už 23. 2. 1086 byl zavražděn při pouliční výtržnosti.

Potomci.

S manželkou Idou Wettinskou († po 1061) měl Spytihněv II. 2 děti:

Spytihněv II. (1031 – 28. ledna 1061, latinsky "Spitigneu" či "Zpitigneu") byl český kníže (1055–1061) z dynastie Přemyslovců, podle Kosmy "muž velmi krásný, vlasy měl tmavší nad černou smolu, vousy dlouze splývající, tvář veselou..."

斯皮季赫涅夫二世(Spytihněv II,1031年-1061年-1月28日)。普热米斯尔王朝的波希米亚公爵(1055年-1061年)。波希米亚公爵布热季斯拉夫一世之长子。


Formulace.

Tento axiom tvrdí: Pro každý neprázdný soubor neprázdných množin existuje funkce, která z každé množiny tohoto souboru vybírá právě jeden prvek.  V matematické notaci:

Motivace pro přijetí AC.

Důležitou vlastností (AC) je to, že umožňuje ke každému souboru množin získat soubor jejich prvků, z každé množiny jeden, a to bez znalosti jakéhokoli algoritmu, kterým by tento výběr prvků mohl být proveden, pouze z předpokladu neprázdnosti souboru i jednotlivých množin (tj. nekonstruktivně). Na konečném souboru množin je (AC) snadno dokazatelný – i podle selského rozumu je zřejmé, že vybrat z každé hromady kamení jeden kámen není žádný problém. Problémem začíná být až nekonečný soubor množin, a to především soubory „hodně nekonečné“ (nespočetné, bez dobrého uspořádání).  V některých odvětvích matematiky, zejména v nekonečné kombinatorice, ale například i v matematické analýze, se (AC) ukazuje jako zcela nezbytný předpoklad pro rozvoj těchto disciplín. S (AC) je ekvivalentní řada principů teorie množin, které zásadním způsobem „učesávají“ svět teorie množin – nejznámějšími z nich jsou princip maximality a princip dobrého uspořádání. Přijetím axiomu výběru se tedy svět teorie množin stává (z pohledu jeho příznivců) přehlednějším, ale ne zas tolik, aby přestal být zajímavým.

Motivace pro odmítnutí AC.

Odpůrci zařazení (AC) mezi standardní axiomy teorie množin (například konstruktivisté) poukazují na jeho odlišný charakter od ostatních podobných axiomů teorie množin, které obvykle postulují možnost vytvoření nové množiny z již existujících množin jednoduchým a přehledným způsobem (viz axiom sumy, axiom potence, axiom dvojice). Na rozdíl od nich (AC) nedává žádnou představu o tom, jak výběrová funkce (viz formulace axiomu) vypadá – je tedy spíše „čistě existenční“ než „konstrukční“.  Druhým argumentem je, že (AC) příliš omezuje rozmanitost objektů ve světě teorie množin – podle principu dobrého uspořádání ekvivalentního s (AC) lze každou množinu uspořádat tak, aby byla izomorfní s některým ordinálním číslem – to tvrzení tak vlastně říká, že teorie množin nepopisuje žádné objekty, které by nešlo dobře uspořádat.  Dalo by se říci, že svět ZF s (AC) stojí někde na půli cesty mezi rozmanitým, ale hůře popsatelným a použitelným světem ZF bez (AC), a mezi příliš omezeným a zjednodušeným, ale zato dokonale přehledným světem ZF s axiomem konstruovatelnosti.

Nezávislost AC na axiomech ZF.

(AC) je bezesporný neboli konzistentní s ostatními axiomy Zermelovy-Fraenkelovy teorie množin (je takzvaně relativně bezesporný s ZF). Platí totiž v jednom modelu teorie množin, a to v univerzu konstruovatelných množin, což dokázal v roce 1940 Kurt Gödel. V tomto modelu platí dokonce axiom silného výběru a dále například zobecněná hypotéza kontinua.  Také negace (AC) je relativně bezesporná s ZF, a tedy (AC) je nezávislý na axiomech ZF. Přidáním negace (AC) k ZF však vzniká již teorie s dosti podivnými vlastnostmi (lze v ní například bezesporně předpokládat neplatnost klasické Heineho věty).

Axiom výběru (ozn. (AC)) je axiom často přidávaný k obvyklým axiomům Zermelovy-Fraenkelovy teorie množin (ZF). Poprvé jej formuloval Ernst Zermelo v roce 1904.

选择公理(英语:Axiom of Choice,缩写AC)是数学中的一条集合论公理。这条公理声明,对所有非空指标集族formula_1,总存在一个索引族formula_2,对每一个formula_3,均有formula_4。选择公理最早于1904年,由恩斯特·策梅洛为证明良序定理而公式化完成。


Uložení řídké matice.

Při praktickém řešení úloh s maticemi na počítači, je primární úkol matici uložit do paměti počítače (na harddisk) a později s ní provádět různé operace (řešení soustavy rovnic, faktorizace, etc.), tedy držet matici v operační paměti počítače.  Uvažujme pro jednoduchost čtvercové regulární matice (tedy matice mající, mimo jiné, alespoň jeden nenulový prvek v každém řádku a sloupci). Uvažujme dále, že všechna čísla jsou uložena v dnes standardní dvojité přesnosti (double), tedy každé číslo zabere 8 bytů.  Na uložení matice formula_1 klasickým způsobem je třeba formula_2 bytů.  Nejrozsáhlejší maticová úloha, v roce 2002, dle, byl výpočet dominantního vlastního vektoru matice řádu formula_3 (jedná se o tzv. Google matrix (googlovská matice), kde počet řádků a sloupců matice odpovídá počtu webových stránek indexovaných vyhledávačem Google, je tedy zřejmé, že velikost nejrozsáhlejšího problému od roku 2002 narostla). Pro uložení jednoho řádku této matice v hustém formátu by bylo zapotřebí cca 20,1 GB, pro uložení celé matice pak cca 39290171 TB. Připomeňme, že matici není potřeba jen uložit na harddisk(y); je též potřeba s ní provádět operace, a tedy s ní manipulovat v operační paměti.  Typickými představiteli řídkých matic jsou matice používané pro výpočet metodou konečných prvků (např. matice tuhosti), kde spolu typicky interagují nejbližší prvky a tato interakce je reprezentována prvky matice, které leží na její diagonále, případně v její blízkosti.  Googlovská matice je nicméně silně strukturovaná a většina jejích prvků je nulových (prvek formula_4 je nenulový, pokud webová stránka s indexem formula_5 obsahuje hypertextový odkaz na webovou stránku s indexem formula_6). Pro uložení (nejen) takto rozsáhlých matic se používají tzv. řídké formáty.

Souřadnicový formát.

Nejjednodušší z hlediska implementace (nikoliv však z hlediska provádění maticových operací) je souřadnicový formát. Uvažujme matici formula_1 mající formula_8 nenulových prvků formula_4. V souřadnicovém formátu ukládáme v podstatě uspořádané trojice  Na uložení celé matice je tedy potřeba řádově formula_11 čísel (celočíselná proměnná dostatečného rozsahu zabere stejně jako reálné číslo ve formátu double 8 bytů). Pokud formula_12, pak je řídký formát úspornější.  Uspořádané trojice mohou být v paměti seřazeny různým způsobem (matice může být uložena po řádcích, po sloupcích, či náhodně) což může usnadnit ale i z komplikovat (zrychlit či výrazně zpomalit) přístup k datům.  Souřadnicový formát řídkých matic ukládaný po sloupcích používá například Matlab.

CSR formát.

Standardním formátem pro ukládání řídkých matic je CSR (compressed sparse rows), volně přeloženo: komprimované řídké řádky. Matice se uloží do tří polí. První pole obsahuje všechny nenulové (respektive ukládané) prvky matice srovnané po řádcích (prvky v rámci jednoho řádku mohou být srovnány v libovolném pořadí). Druhé pole obsahuje sloupcové indexy jednotlivých prvků. Třetí pole obsahuje ukazatele začátků řádků. Uvažujme následující příklad:  pak jednotlivá pole CSR formátu jsou  Pokud ukládáme formula_17 prvků, pak je k uložení matice v CSR formátu potřeba formula_18 čísel.  Analogicky lze použít formát CSC (compressed sparse columns).

Řídké matice představují speciální třídu matic, jejichž struktura (zpravidla) nulových a nenulových prvků umožňuje provádět operace (klasické maticové operace ale i výpočetní, zejména uložení do paměti počítače) efektivněji, než pro tzv. plné (husté) matice, tedy matice mající všechny prvky obecně nenulové.

稀疏矩阵(英语:sparse matrix),在数值分析中,是其元素大部分为零的矩阵。反之,如果大部分元素都非零,则这个矩阵是稠密的。在科学与工程领域中求解线性模型时经常出现大型的稀疏矩阵。