Teorie lidského kapitálu.

Teorie lidského kapitálu je úzce spojena se studiem řízení lidských zdrojů, což můžeme v praxi nalézt v podnikové správě a makroekonomii. Lidský kapitál můžeme rozdělit na tři typy: intelektuální, sociální (též společenský) a emoční. S ideou, že právě nehmotná forma kapitálu je stejně důležitá jako ta hmotná, přišel na konci 20. století americký politolog Robert Putnam. Sociální kapitál je, jak už název napovídá, tvořený sociálními vztahy, vzájemnými interakcemi mezi lidmi na jednom pracovišti či při volnočasových aktivitách. Sociální vazby pozitivně ovlivňují schopnosti jednotlivců a vedou tak i k větší produktivitě. Teorie lidského kapitálu vznikla v 60. letech 20. století. Podle ní existuje přímý vztah mezi vzděláním (kvalifikací) a produktivitou, čímž se vysvětluje zájem o podnikové vzdělání. Z uvedeného přímého vztahu vyplývá, že vzdělání je do jisté míry určováno potřebou trhu. Když je nabídka v některých profesích v převisu, snižuje se návratnost investic do vzdělávání.  Z hlediska obsahového zaměření rozlišujeme dva typy kapitálu: všeobecný lidský kapitál a specifický (neboli účelový) kapitál. Všeobecný lidský kapitál je možné uplatnit u jakéhokoli zaměstnavatele, jedná se o dovednosti, které se mohou hodit ve vícero životních situacích. Právě proto do rozvoje tohoto kapitálu firmy příliš neinvestují, jelikož pouze zvyšuje cenu pracovní síly. Oproti tomu specifický lidský kapitál představuje znalosti a dovednosti, které se dají uplatnit pouze v konkrétní firmě či odvětví. Tudíž zvyšuje produktivitu této firmy a zaměstnavatel má tak dobrý důvod investice do tohoto typu kapitálu pro své pracovníky. Firmám se proto investice do účelového lidského kapitálu velmi vyplatí. Výdělky, které tento krok přinese, totiž zcela pokryjí náklady na zaučení zaměstnanců. Navíc jim to přinese i kvazirentu, a tak se nemusí obávat, že by od nich pracovníci odešli ke konkurenci.  Kvalita lidského kapitálu je jedním z nejvýznamnějších faktorů ovlivňujících úspěšnost či neúspěšnost firem v náročném konkurenčním prostředí tržního hospodářství. Na prahu nového tisíciletí hraje tento faktor význam v daleko větším rozsahu, než tomu bylo dříve, když byl vývoj ekonomického okolí kontinuální, relativně plynulý a rozsah a intenzita probíhajících změn byla v managementu firem zvládnutelná bez radikálních změn přístupu k tvorbě a realizaci strategie fungování a rozvoje firmy. Rozvoj výroby a technický pokrok posilují dělbu práce a zároveň nutnost kooperace. Díky technickým inovacím se pracovní úkony rozdělily na ty jednoduché (např. obsluha výrobního pásu) a specializované, které mohou provádět pouze zaučení jedinci (např. obsluha složitějších strojů). U zaučených pracovníků tudíž vlivem nově nabytých schopností dochází ke zvýšené produktivitě práce a snížení výrobních nákladů. Požadavky na kvalifikaci svých pracovníků mají firmy stále větší, proto jen vrozené schopnosti a fyzický kapitál zkrátka nestačí. V důsledky změn, které proběhly koncem 20. století a které vtiskly ekonomickému i sociálnímu prostředí nové znaky, se ukázalo, že kvalita lidských zdrojů a schopnost jejího využití při stanovování strategie a rozvoje firmy a její realizace se stává rozhodujícím faktorem úspěchu.  Lidský kapitál, tedy kvalifikace a schopnosti lidí patří mezi prvotní faktory ovlivňující produktivitu práce. Mezi další můžeme zařadit množství a kvalitu fyzického kapitálu, množství přírodních zdrojů, úroveň používaných technologií a společenské a právní prostředí.  Mezi lidským a fyzickým kapitálem existuje analogie v tom, že oba jsou výsledkem investovaného času, energie a peněz. Obecně platí, že lidé si budou rozšiřovat vzdělání a zlepšovat praktické dovednosti, jestliže bude rozdíl v odměně za kvalifikovanou a nekvalifikovanou práci dostatečně významný.  Z většiny výzkumů vyplývá, že investice do lidského kapitálu přináší větší výnosy než investice do jakýkoliv jiných druhů kapitálu. Je tu navíc třeba připomenout fakt, že investice do lidského kapitálu se nesoustředí pouze na vzdělání, ale také například na investice do zdraví.  V určitém smyslu je myšlenka,lidského kapitálu“ podobná konceptu pracovní síly Karla Marxe, podle něhož dělníci v kapitalismu prodávali svoji pracovní sílu, aby získali příjem.

Historie lidského kapitálu.

Prameny teorie lidského kapitálu sahají až do 18. století a jsou spojovány s myšlenkami skotského ekonoma Adama Smitha. Avšak větší pozornosti se této teorii dostálo až ve 20.století, a to zásluhou Garyho Beckera, Jacoba Mincera a Theodora Schultze.  Ačkoli počátky teorie lidského kapitálu sahají až do 18. století, za zakladatele je považován Arthur Lewis, jenž myšlenku lidského kapitálu použil ve své knize nesoucí název "Economic Development with Unlimited Supplies of Labour." z roku1954. Avšak termín,lidský kapitál“ nebyl ještě v této době používán z důvodu jeho negativních podtónů. Prvním autorem, který tento termín v diskuzi použil byl Arthur Cecil Pigou. Užití termínu v moderní neoklasické ekonomické literatuře se datuje do roku 1958, kdy v akademickém periodiku Journal of Political Economy vyšel článek s názvem "Investment in Human Capital and Personal Income Distribution" od autora Jacoba Mincera. Nejznámější myšlenky teorie lidského kapitálu nalezneme u ekonomů Jacoba Mincera a Garyho Beckera, kteří jsou oba spojování s Chicagskou školou v ekonomii. Beckerova kniha s názvem,Lidský kapitál“ publikovaná v roce 1964 se stala standardním odkazem pro teorii lidského kapitálu po mnoho let. Právě na základě této literatury se lidský kapitál rozděluje na specifický a všeobecný.  Lidský kapitál je ztotožňován s tzv.,fyzickými výrobními prostředky," jelikož do lidského kapitálu lze rovněž investovat, a to konkrétně například prostřednictvím vzdělávání, školení či lékařské péče. Lidský kapitál je nahraditelný, ale nepřenosný jako například půda nebo práce.  Důležitým autorem 21. století je například Paul Romer, který přišel s myšlenkou moderního přístupu založeného na inovacích pro pochopení ekonomického růstu, k jehož klíčovým faktorům podle Romera patří právě lidský kapitál. Paul Romer obdržel v roce 2008 Nobelovu cenu za ekonomii. V roce 2004 byl vytvořen nový koncept lidského kapitálu, který je různý pro každou specifickou činnost. Tento koncept zdůrazňuje, že v mnoha případech narůstá lidský kapitál konkrétně a specificky na základě povahy činnosti nebo na dovednostech potřebných pro splnění tohoto úkolu.

Ukazatele lidského kapitálu.

Mezi ukazatele lidského kapitálu patří:

Kritika.

Někteří ekonomové kritizovali Chicagskou školu za to, že se snažila vysvětlit veškeré rozdíly ve mzdách a platech pouze z hlediska lidského kapitálu. Navrhovali však alternativy. Například Michael Spence a Joseph Stiglitz přišli s tzv. “signaling theory”. Podle této teorie vzdělávání nevede ke zvýšení lidského kapitálu, ale spíše působí jako mechanismus, kterým mohou pracovníci předvést své schopnosti a dovednosti svým nadřízeným, a získat tak nadprůměrné mzdy.  V roce 2004 byl "lidský kapitál" nazván v Německu "nejhorším slovem roku" (un-word of the year) porotou jazykových učenců, kteří považovali tento termín za nevhodný a nehumánní, neboť jednotlivci jím byli ponižovaní a jejich schopnosti klasifikovány pouze podle ekonomicky relevantních veličin.

Lidský kapitál a vzdělávání.

Vzdělávání a školení jsou nejdůležitějšími poli investic do lidského kapitálu. Příjmy více vzdělaných lidí jsou velmi často ne-li vždy nad průměrnou mzdou. Mnoho pracovníků se ustálí a zůstane na stejné pozici po mnoho let. Časté změny zaměstnání nastávají především u nezkušených pracovníků, tj. neprošli školením.  Výsledkem několika analýz je zjištění, že i když si člověk na investici do svého vzdělání musí potřebné peníze půjčit a zároveň dočasně uskromnit své výdaje, tak je pro něj celoživotní příjem z těchto kvalifikovaných pozic dostatečnou satisfakcí. Jedná se o tzv. vzdělanostní prémii. Výše očekávaného výdělku je tedy úměrná délce vzdělání. V mnoha zemích se ovšem již tato prémie vlivem “převzdělanosti“ populace zmenšuje. Například v severoevropských zemích se podíl vysokoškolsky vzdělaných lidí pohybuje mezi 80 až 95 % populace. Čím více obyvatel dosáhne vysokoškolského vzdělání, tím úroveň vzdělání ztrácí svou tzv. “třídící“ funkci. Následkem toho se pak stává v podstatě nutností vysokou školu vystudovat, jinak jsou šance na dobrou pracovní pozici mizivé.  Míra výnosů investic do vzdělání se pohybuje mezi 5 až 15 %. Nejvíce výnosné jsou investice vynaložené na získání základního vzdělání.  Z průzkumu z roku 2016 vyplývá, že s růstem úrovně dosaženého vzdělání roste také spokojenost s jeho uplatněním. Až 87 % vysokoškoláků cítí spokojenost s uplatněním své kvalifikace, oproti pouhým 54 % vyučených bez maturity.  S lidským kapitálem se také často pojí diskriminace. Zaměstnanci prokazující stejnou produktivitu mohou dostávat za svou práci rozdílnou mzdu. Příčin může být celá řada, ať už se jedná o diskriminaci na základě pohlaví, věku, národnosti či v současné době stále častěji na základě prestiže vystudované vysoké školy.

Lidský kapitál a rodina.

Je zřejmé, že co se týče lidského kapitálu, nemůžeme opomenout vliv rodiny na vědomosti, dovednosti, hodnoty a zvyky dětí. Příprava dětí a pomoc při vzdělávání je velmi zásadní.  Z dat vyplývá, že na úroveň a kvalitu vzdělání má značný vliv i socio-ekonomické postavení rodičů. Pokud rodiče z finančních důvodů nemohou investovat do vzdělání svých dětí, mají zároveň jen omezené možnosti si vypůjčit od bank, jelikož nemohou ručit zatím neexistujícím lidským kapitálem. To se snaží eliminovat stát, například dostupným bezplatným vzděláváním. Nákladů na děti školou povinné přesto zůstává spoustu.  Další výzkumy se zaměřily rovněž na vliv genetického a sociálního původu jedince. Jejich výsledkem bylo, že schopnosti získané původem ovlivňují úspěch pouze z jedné třetiny. Zbylé dvě třetiny jsou výsledkem vzdělání.

Lidský kapitál a ekonomický rozvoj.

Rozvoj vědeckého a technického vzdělání a znalostí zvyšuje produktivitu práce a investice do výroby. Systematická aplikace vědeckých znalostí do výroby zboží značně zvýšila význam edukace, především technického, ale také školení.  U lidského kapitálu můžeme rovněž přesně určit jeho ekonomickou hodnotu a efektivnost.  Hodnotu lidského kapitálu (HC = Human Capital) vyjadřujeme jako součet celoživotních příjmů (W = wage) a celoživotních nákladů na pracovní sílu zahrnující výdaje za vzdělání a zdravotní a sociální náklady (TC = total costs).  Efektivnost (E) lze vyjádřit jako poměr výnosů a nákladů,  kde Y = celoživotní produkt lidského kapitálu. Když je Y > HC, pak je lidský kapitál efektivní.

Lidský kapitál je soubor vlastností a charakteristik – všech znalostí, talentů, dovedností, schopností, zkušeností, inteligence, úsudků a moudrosti, které jsou specifické pro jednotlivce, ať už individuálně nebo kolektivně, tj. sdílí je s větším počtem lidí. Za lidský kapitál je považována například schopnost tesaře postavit schody. Lidský kapitál zvyšuje schopnost jedinců provozovat činnosti, které přinášejí určitou ekonomickou hodnotu. Výdaje na tyto aktivity jsou investicemi do kapitálu a zlepšují naše zdraví nebo zvyšují výdělky. Vznik kapitálu vyžaduje investici. Investice znamená, že se místo spotřebních statků budou vyrábět kapitálové statky. Je tudíž třeba odložit část současné spotřeby do budoucna. Investice do kapitálu tedy vyžaduje obětování aktuální spotřeby v zájmu zvýšení budoucí spotřeby. Člověk se většinou rozhoduje na základě porovnání nákladů a výnosů. Jako náklad je tady myšlena především hodnota času, který musí člověk vynaložit na zvýšení svých dovedností. Na druhou stranu, výnos je měřen jak finančně – zvýšením mzdy, tak i nefinančně – možnost získat atraktivnější zaměstnání, které bude jedince více naplňovat a může ho obohatit o další znalosti. Např. vzdělání je lidským kapitálem. Mzdové rozdíly mezi kvalifikovanou a nekvalifikovanou práci představují výnosy z lidského kapitálu.

人力资本(英语:Human capital),指人的知识、经验、制度与习惯等。人力资本分成个人与社会两个方面,具备这些资本的劳工,拥有更高的生产能力,可以将这些资本转换成经济价值。人力资本可以经过教育等投资手段来增长。


尤利西斯·辛普森·格兰特

Mládí.

Narodil se v Point Pleasant v Clermontském okrese ve státě Ohio, 40 km od Cincinnati na řece Ohio. Jeho otec Jesse Root Grant (1794–1893) byl koželuhem a stejně jako jeho matka Hannah, rozená Simpson (1798–1883) pocházel z Pensylvánie. Na podzim roku 1823 se rodina přestěhovala do vesnice Georgetown v okrese Brown v Ohiu, kde strávil většinu svého dětství až do věku 17 let.  V sedmnácti, poté, co se stěží dostal na vojenskou akademii ve West Pointu (jen těsně se vešel do požadavku na výšku), se stal za pomoci kongresmana Thomase L. Hamera kadetem této vojenské akademie. Hamer jej chybně nominoval pod jménem Ulysses Simpson Grant, a přestože on sám proti této změně jména protestoval, nedokázal porazit státní byrokracii. Po dokončení studií dál vystupoval pod tímto jménem, ale užíval jen střední iniciálu S.  Akademii ve West Pointu ukončil v roce 1843 na 21. místě mezi 39 spolužáky. Na akademii získal reputaci nebojácného a zkušeného jezdce. Už v této době si zvykl pít alkohol, během války začal i kouřit obrovské množství doutníků (má se zato, že během 5 let dokázal vykouřit přes 10 000 doutníků). Tento zvyk pravděpodobně přispěl k rakovině hrdla, která jej postihla v pozdějších letech jeho života.  Dne 22. srpna 1848 se oženil s Julií Boggs Dentovou (1826–1902) s níž měl čtyři děti: Fredericka Dent Granta, Ulysses S. (Buck) Granta, Jr., Ellen (Nellie) Grantovou a Jesse Root Granta.

Vojenská kariéra.

Mexická válka.

Sloužil v mexicko-americké válce pod generály Zachary Taylorem a Winfieldem Scottem, zúčastnil se bitev u Resaca de la Palma, Palo Alta, Monterrey a Veracruz. Byl dvakrát vyznamenán za statečnost: u Molina del Rey a Chapultepeca.

Mezi válkami.

Když v roce 1848 skončila válka s Mexikem, zůstal v armádě a byl několikrát přeložen na nová místa. V roce 1853 byl poslán do Fort Vencouveru v teritoriu Washington, kde sloužil jako proviantní důstojník u 4. jízdního regimentu. Jeho žena ho nemohla doprovázet, protože jeho plat by nedokázal uživit rodinu (v době jeho odjezdu byla v 8. měsíci těhotenství s jejich druhým dítětem). V roce 1854 byl povýšen na kapitána a pověřen velením setniny F 4. pěšího pluku ve Fort Humboltu v Kalifornii. Přestože jeho plat vzrostl, stále nebylo možné, aby jeho rodina přijela za ním na západ. Zkoušel obchodně podnikat, aby nějak zvýšil své příjmy, ale neúspěšně. Začal pít, což vedlo k zhoršení jeho výkonu ve službě. Nakonec byl postaven před možnost buď čelit soudu nebo rezignovat. Dne 31. července 1854 tedy rezignoval a 7 let vedl civilní život jako farmář, realitní agent v St. Louis a konečně jako pomocník v obchodě s koženým zbožím vlastněným jeho otcem a bratrem v Galeně v Illinois. V této době se hodně zadlužil.

Občanská válka.

Začátek občanské války.

Dne 24. dubna 1861, 10 dní po pádu Fort Sumteru, dorazil se skupinou mužů, které naverboval, do Springfieldu v Illinois. Guvernér dospěl k závěru, že bývalý žák z West Pointu by měl dostal důležitější úkoly a povýšil jej na plukovníka 21. pěšího pluku (od 17. června 1861). Dne 7. srpna byl povýšen na brigádního generála dobrovolníků.  V únoru 1862 získal Unii její první velké vítězství, když dobyl Fort Henry a Fort Donelson v Tennessee. Grant 16. února nejen zajal posádku Fort Donelson o síle 12 000 mužů, ale také požadoval „okamžitou a bezpodmínečnou kapitulaci“, která ho na Severu rychle zpopularizovala mezi veřejností, pro kterou se nakrátko stal hrdinou.  Na začátku dubna 1862 byl překvapen generálem Albertem Sidney Johnstonem a přinucen k bitvě u Shilohu. Grantovi se podařilo udržet během jižanského útoku své pozice, druhý den převzít aktivitu a nakonec zvítězit. Bitva u Shilohu se s 25 000 oběťmi na obou stranách stala nejkrvavější bitvou celé války a celých dosavadních amerických dějin (počet obětí překonal celkové množství mrtvých v revoluci, válce z roku 1812 a mexické válce). Henry W. Halleck, jeho nadřízený generál ho zprostil na několik měsíců velení a převzal velení v poli sám. Pouze pod vlivem svého přítele generála Williama T. Shermana, zůstal nadále v armádě a nerezignoval. Do své armádní funkce se vrátil poté, co byl Halleck jmenován vrchním velitelem všech unionistických armád.

Bitva u Vicksburgu.

Během kampaně v zimě 1862–1863 se pokoušel získat pevnost Vicksburg na řece Mississippi, jeden ze dvou zbývajících opěrných bodů Konfederace na řece. (dalším byl Port Hudson). Vicksburg byla pevnost postavená na říční ostrožně a obklopená mrtvými říčními rameny; přes složitý terén bylo takřka nemožné se k městu dostat a zároveň zásobovat vojsko. Konečně na jaře 1863 přišel na způsob, jak město získat. Tato operace je považována za jednu z nejdokonalejších v celé vojenské historii.  Vedl své oddíly podél západního břehu a na vhodném místě Mississippi překročil za pomoci amerického námořnictva, které přivezlo k Vicksburgu zbraně. (Toto byla do bitvy o Normandii v roce 1944 největší obojživelná operace v americké vojenské historii). Poté se svými muži pokračoval do vnitrozemí, čímž se odřízl od zásobovacích oddílů. Přesunoval se co nejrychleji, aby nedal veliteli Jižanů Johnu C. Pembertonovi příležitost soustředit své síly a zaútočit. Směrem na východ Grant obsadil město Jackson, čímž se mu povedlo odříznout železniční spojení do Vicksburgu.  Pak se obrátil na západ a obsadil Champion Hill, poté, co zde porazil Vicksburské oddíly, které se musely stáhnout za opevnění města. Po 6 týdnů obléhal město, 4. července 1863 se Pemberton vzdal. Pro Konfederaci to (spolu s bitvou u Gettysburgu, která proběhla o den dřív) znamenalo zásadní obrat, jih byl územně rozdělen na dvě části a tak výrazně oslaben.

Bitva u Chattanoogy.

V září 1863 Konfederace vyhrála bitvu u Chickamauga, poté se poražené unijní vojsko pod vedením Williama Rosencranse stáhlo do města Chattanooga v Tennessee – končila zde železnice ve východní Tennessee a zároveň to byla brána do severní Georgie. Město bylo promptně obleženo vítěznými konfederačními vojsky pod vedením Braxton Bragga. Dne 16. října byl Grant pověřen velením obleženého vojska, okamžitě nahradil Rosencranse George H. Thomasem. Ještě předtím Grantův hlavní stratég (chief engineer) William F. „Baldy“ Smith začal realizovat plán známý jako „Cracker Line“, 28. a 29. října 1863 porazil v bitvě u Wauhatchie jižní oddíly a ovládl řeku Tennessee (řeka), po které do Chattanoogy připlouvaly zásoby a posily. Toto otevření obležení zvedlo morálku obléhaného vojska, na konci listopadu přešel Grant do protiútoku.  Bitva u Chattanoogy nezačala pro severní armádu dobře. Generál Sherman nedokázal úspěšně zaútočit na pravé křídlo konfederačních vojsk. Zaútočil nejen na špatném místě, ale nechal se porazit jedinou jižní divizí. On sám reagoval na tento špatný start předstíraným útokem na střed (pod vedením Thomase), což mělo odvést pozornost od Shermana na pravém křídle. Thomas čekal, dokud si nebyl jistý, že Hooker posílený potomackou armádou nenapadl konfederátní síly na levém křídle. Hookerovi se podařilo prolomit jižanské levé křídlo, zatímco Thomasovi muži byli stejně úspěšní v centru, kde se předstíraný útok změnil ve skutečný (Thomasovi muži měli zaujmout pozice na úpatí Misionářského hřebenu, ale vojáci rozpálení porážkou u Chickamaugy se začali sápat na pozice na vrcholu kopce a bylo jejich velkým štěstím, že se konfederačním vojákům nepodařilo sklonit děla natolik, aby je mohli zasáhnout; když unionističtí vojáci dosáhli vrcholu kopce, dávali se Jižani okamžitě na útěk). Zpočátku se sice na Thomase hněval, že překročil daný rozkaz, ale toto vítězství způsobilo ústup jižanských vojsk a zároveň otevřelo Unii možnost napadnout Atlantu v Georgii – srdce Konfederace.  Jeho vůle k boji a schopnost vítězit přesvědčila Lincolna a byl povýšen 2. března 1864 na „lieutenant general“ (generálporučík – nová hodnost schválená kongresem přímo pro něj osobně). O 10 dní později se stal vrchním velitelem všech severských armád Spojených států amerických.

Vrchním velitelem armád a vítězná strategie války.

Jeho bojový styl nazval jeden spolugenerál „buldočím“. Přestože patřil k vynikajícím stratégům, jak se ukázalo u Vicksburgu a v závěrečném tažení proti generálu Robertu E. Leeovi, nebál se přímých útoků nebo těsného obléhání, často v době, kdy proti němu jižanské síly samy spouštěly útok. V okamžiku, kdy útok nebo obležení začalo, odmítal ustoupit nebo se nechat vytlačit z pole. Tato taktika často vedla k vysokým ztrátám jak na jeho straně, tak ovšem i na straně protivníka. Pro tuto strategii byl popisován (hlavně v roce 1864) jako „řezník“, je ale pravda, že ačkoli ostatní generálové měli ve svých oddílech podobně velké ztráty, úspěch ovšem mnohem slabší.  V březnu 1864 pověřil bezprostředním velením západních armád generálmajora William T. Shermana a své velitelství přesunul do Virginie, kde se zaměřil na už dlouho bezúspěšně probíhající snahu zničit Leeovu armádu. Jeho dalším bezprostředním cílem, podmíněným ovšem splněním toho prvního, bylo obsazení Richmondu, hlavního města Konfederace. K dosažení těchto cílů použil složitou koordinovanou strategii, jejímž cílem bylo zaútočit na centrum Konfederace z více směrů: Grant, George G. Meade a Benjamin Franklin Butler proti Leeovi blízko Richmondu; Franz Sigel v údolí Shenandoahu; Sherman měl napadnout Georgii, porazit Josepha E. Jonhstona a získat Atlantu; George Crook a William W. Averell měli přerušit železniční spojení ze Západní Virginie; úkolem Nathaniela Bankse bylo získání Mobile v Alabamě. Grant byl prvním generálem, který se pokusil o tak komplexní koordinovanou strategii a zároveň i první, kdo pochopil důležitost protivníkovy vnitřní ekonomické infrastruktury – použil tak koncept totální války.

Overland Campaign.

Overland Campaign začala 4. května 1864, když potomacká armáda o 115 000 mužích (oproti asi 65 000 mužům Leeovým) překročila řeku Rapidan (Rappahannock) a vstoupila do oblasti dosud známé jako Divočina (Wilderness), naopak Lee poslal do této oblasti Armádu Severní Virginie, která měla za úkol oslabit početní převahu seveřanů. Bitva v Divočině (Battle of Wilderness) probíhala dva dny, 7. května došlo k přestávce v bojích a také k jednomu z klíčových rozhodnutí ve válce. Lee se rozhodl stáhnout z pozic, aby mu umožnil to, co dosud dělali všichni velící generálové severních armád – ústup. Místo rozkazu k ústupu nařídil obejít Leeho na východě a směřovat dále na jih.  Siegelova kampaň v Shenandoahu i Butlerova kampaň u řeky James neuspěly, a proto byl generál Lee schopný doplnit své jednotky vojáky z těchto oblastí.  8. května 1864 se Lee s Grantem utkali znovu, tentokrát v bitvě u Spotsylvanského dvora (Battle of Spotsylvania Court House), která trvala 5 dní. 11. května napsal proslavenou zprávu obsahující větu: „Navrhuji bojovat na této linii, i kdyby to mělo trvat celé léto“. Druhého dne, 12. května, nařídil hromadný útok, který téměř prolomil Leeovu frontu, nakonec se zas stočil a pokračoval směrem k jihu.  I přes rostoucí ztráty unionistických armád se situace měnila k jejich prospěchu. Většina Leeových úspěchů byla založena na ofenzívě obsahující překvapivé přesuny a náhlé útoky. Teď byl přinucen bojovat dlouhodobě v defenzívě. Dokonce i po strašné bitvě u Cold Harbor (1. až 3. června) dokázal stupňovat tlak a překročit řeku James. K Petersburgu ve Virginii dorazil jako první a jeho hlavním úkolem zde bylo zajistit tuto významnou železniční křižovatku. To se však vinou přehnaně opatrného podřízeného Williama F. „Baldy“ Smithe nepodařilo. Další tři dny strávilo vojsko marnými útoky, a o tři dny později dorazily i Leeovy oddíly, které posílily obránce města. Nezbylo mu, než začít s obléháním.  Přiklonil se k plánu navrženému Ambrosem Burnsidem. Před rozbřeskem 30. července nechal vyhodit do vzduchu doly pod konfederačními jednotkami. Vzhledem ke změnám prováděným na poslední chvíli (mimo jiné se Grant a Meade do poslední chvíle ubezpečovali, aby jednotky složené z černých Američanů vedly útok), byl následující útok chabý a špatně koordinovaný. Konfederační jednotky využily možnosti se přeskupit a provést protiútok. Zvítězily v bitvě o kráter (Battle of the Crater) a unionisté tak ztratili další příležitost s konečnou platností rozhodnout o konci války.  Jak postupovalo léto a Shermanovy armády nedokázaly postoupit, především ve Virginii a Georgii, začala nastávající události ovládat politika. Na podzim totiž připadaly prezidentské volby. Pro Unii se věci ještě zhoršily, když se Leeovi podařilo oddělit malou armádu pod velením generálmajora Jubal A. Earlyho, která měla za úkol odlákat Granta. Early skrz Shenandoahské údolí prošel na sever do bezprostřední blízkosti Washingtonu. Nebyl sice schopný obsadit město, ale samotná jeho přítomnost v bezprostřední blízkosti zřejmě znamenala další snížení šancí na Lincolnovo znovuzvolení.  Až na počátku září přineslo jeho úsilí první ovoce, když Sherman obsadil Atlantu. Tehdy poslal Philipa Sheridana do Shenandoahského údolí vypořádat se s Earlym. Lidé na severu si čím dál jasněji začali uvědomovat, že válka se obrací k jejich vítězství a Lincoln ve volbách zvítězil. Později v listopadu Sherman začal svůj pochod k moři. On i Sheridan pokračovali v jeho strategii totální války.  Na začátku dubna 1865 konečně jeho neustávající tlak donutil Leeho evakuovat Richmond a po devítidenním ústupu se Lee vzdal u Appomattoxu – 9. dubna 1865. Nabídl mu velkorysé podmínky kapitulace, které uvolnily napětí mezi oběma armádami a umožnily jižanským vojákům uchovat si alespoň zdání hrdosti. Do několika týdnů bylo po válce, přestože menší akce pokračovaly až do doby, kdy se Kirby Smith vzdal u Trans-Mississippi Departmentu 2. června 1865.  Okamžitě po Leeově kapitulaci byl poctěn kráčet vedle rakve na pohřbu Abrahama Lincolna. Lincoln byl znám svojí podporou jeho osobě. Po bitvě u Shilohu řekl: „Nemůžu ho propustit. On totiž bojuje“. Po válce mu Kongres udělil hodnost „General of the Army“ (odpovídá dnešnímu čtyřhvězdičkovému generálovi – armádní generál). Do hodnosti ho jmenoval nový prezident Andrew Johnson 25. července 1866.

Prezidentství.

Stal se 18. prezidentem USA a sloužil během dvou volebních období od 4. března 1869 do 3. března 1877. Byl vybrán jako republikánský prezidentský kandidát na republikánském národním shromáždění v Chicagu, Illinois 20. května 1868 bez skutečné konkurence – odpůrci otroctví a republikáni k němu vzhlíželi jako k vítězi od Vicksburgu a válečnému hrdinovi. Během voleb získal proti svému demokratickému protihráči Horatio Seymourovi většinu 3 012 833 z celkového počtu 5 716 082 hlasů. Zároveň si ale do svého prezidentského úřadu přinesl jen minimální politické zkušenosti a dle mnohých kritiků i malý talent politické záležitosti řešit.

Skandály jeho prezidenství.

Jeho volební období bylo zaplaveno skandály (jako např. Sanbornský incident v Treasury a problémy s U.S. zástupcem Cyrus I. Scofieldem). Nejznámějším se stal skandál zvaný Whiskey Ring, kdy vláda přišla o víc než 3 milióny dolarů vybraných daní. Orville E. Babcock, sekretář prezidenta, byl označen za člena této kliky a unikl usvědčení pouze díky prezidentovu pardonu. Později prezidentův ministr války William W. Belknap podstoupil vyšetřování, které odhalilo, že bral úplatky při prodeji Native American trading posts.  Přestože neexistují důkazy, že by se on sám podílel na korupci svých podřízených, nezaujal proti jejich činnosti jasné a pevné stanovisko ani když byli usvědčeni. Neměl dobrou ruku při výběru svých spolupracovníků. Znepřátelil si vůdce politických stran, když příliš mnoho úřadů dal svým přátelům a politickým podpůrcům, za kterými stál i když se neosvědčili či proti nim byla vznesena závažná obvinění, která se ukázala založená na pravdě. (Jednou z výjimek byl na post ministra zahraničí vybraný Hamilton Fish z New Yorku). Jeho neschopnost zajistit si politické spojence působila jako jeden z nejdůležitějších faktorů, proč se mu skandály dostaly mimo kontrolu.

Průběh prezidentství.

I přes tyto skandály dokázal Spojené státy americké přenést přes citlivé období tzv. "Rekonstrukce". Podporoval jen omezenou přítomnost severních jednotek na území jižních států – ty měly zajistit dodržování práv jižanských černochů a zamezit násilným činům Ku Klux Klanu. V letech 1869 a 1871 podepsal zákony, které zaručovaly volební právo černochům a potíraly vůdce Ku Klux Klanu. Patnáctý dodatek americké ústavy, který zaručoval volební právo černochům, byl schválen v roce 1870.  V roce 1876 bylo do Unie přijato Colorado.  V oblasti zahraniční politiky byla největším úspěchem jeho administrativy Washingtonská smlouva se Spojeným královstvím (byla vyjednána, jednou z jeho mála dobrých voleb při obsazování úřadu, ministrem zahraničí Hamiltonem Fishem) z roku 1871.  Kongres neschválil koupi Santo Dominga.  Původně chtěl o prezidentskou funkci usilovat potřetí, nakonec však (přestože jeho podpora mezi obyvatelstvem zřejmě zůstávala vysoká) od tohoto záměru upustil (proti se např. vyslovil i Kongres USA).  V roce 1876 během pravděpodobně zmanipulovaných prezidentských voleb (rozhodovalo se mezi Hayesem a Tildenem) uklidnil národ tím, že svolal federální komisi.  Bylo o něm známo, že často navštěvoval Willardský hotel, aby unikl stresu Bílého domu. Ve foyer (angl. lobby) se ho obvykle snažilo zastihnout velké množství lidí, které nazýval „zatracenými lobbisty“ (those damn lobbysts), tak snad vznikl moderní pojem „lobbista“.

Život po prezidentském období.

Po vypršení svého prezidentského období mj. hodně cestoval a napsal paměti. Týden po jejich dokončení, 23. července 1885, zemřel na karcinom hrtanu.

Ulysses S. Grant (rodným jménem Hiram Ulysses Grant; 27. dubna 1822 – 23. července 1885) byl generál Unie v americké občanské válce a v letech 1869 až 1877 v pořadí 18. prezident Spojených států amerických.

尤利西斯·S·格兰特(英语:Ulysses S Grant;1822年-4月27日-1885年-7月23日),美国上将、政治人物,第18任美国总统。格兰特是一名战争英雄,政治家,被共和党一致提名,于1868年当选美国总统。


Život.

John Locke se narodil ve Wringtonu poblíž Bristolu do puritánské rodiny. Jeho otec - také John Locke, původně právník - se účastnil občanské války jako důstojník vojsk parlamentu. Roku 1647 byl mladý John poslán na prestižní Westminster School v Londýně. Poté byl přijat na Christ Church v Oxfordu. Byl pilným studentem, avšak kritizoval zkostnatělost tehdejších osnov. Jeho přítel z Westminster School Richard Lower jej seznámil s medicínou a experimentální filosofií. Díky němu se Locke také stal členem anglické Royal Society.  Roku 1656 získal bakalářský titul ve filosofii a v roce 1658 magisterský. Získal ještě bakalářský titul v medicíně (1674) a již tehdy spolupracoval s významnými mysliteli a vědci jako Robert Boyle, Thomas Willis a Robert Hook. Roku 1667 se přestěhoval do domu lorda Coopera, hraběte ze Shaftesbury, v Londýně jako jeho osobní lékař – hrabě trpěl infekcí jater. Později, když infekce začala být životu nebezpečná, provedl Locke operační zákrok, a zachránil tak Shaftesburymu život.  Shaftesbury (který byl zakladatelem politické frakce Whigů) se v roce 1672 stal lordem kancléřem. Locke se tak dostal do vysokých politických kruhů a dokonce získal několik funkcí, což mu poskytlo zkušenosti k sepsání pozdějších politických a ekonomických spisů. V roce 1675 výrazně klesla Shaftesburyho popularita a Locke odjel na čtyři roky do Francie. Po návratu napsal (nejspíše na Shaftesburyho popud) svá „Dvě pojednání o vládě“.  Kvůli podezření z účasti na spiknutí proti králi musel Locke roku 1683 uprchnout do Nizozemí, kde se věnoval převážně psaní. Do Anglie se vrátil až po Slavné revoluci, jako doprovod manželky Williama Oranžského (1688). Krátce po návratu vydal svá stěžejní díla „Esej o lidském chápání“ a „Dopis o toleranci“, která se setkala s velkým úspěchem.  Stáří prožil Locke v domě své přítelkyně lady Masham v Essexu. Trpěl již v té době silným astmatem, to mu však nezabránilo v čilých vědeckých diskuzích s osobnostmi jako John Dryden nebo Isaac Newton. Zemřel 28. října 1704, aniž se oženil nebo měl potomky.

Myšlení.

Locke se svým myšlením řadí do anglického empirismu 17. století. Ve své teorii poznání se staví proti karteziánskému racionalismu, neboť popírá, že by v mysli byly od narození nějaké ideje. Mysl pokládá za nepopsanou desku ("tabula rasa"), která je formována teprve empirickou zkušeností a poté také pořádající schopností rozumu - reflexí.  Do politické filosofie zasáhl teorií státu, který vzniká na základě společenské smlouvy, tedy na základě svobodné vůle jedince učinit se členem nějaké společnosti. Popisuje, co musí taková vláda činit a co nesmí nečinit, aby zůstala legitimní. Proti nelegitimní vládě mohou občané vyvolat revoluci. S jeho teorií se často spojuje demokratický způsob vlády, ač ji Locke nepovažuje za jedinou možnou a správnou formu vlády.

Empirická teorie poznání v Eseji o lidském rozumu.

Jak Locke píše v úvodu "Eseje o lidském rozumu": „Protože právě rozum povyšuje člověka nad všechny ostatní vnímající bytosti a dává mu nad nimi úplnou převahu a nadvládu, je jistě námětem, který si právě pro svou vznešenost zasluhuje, abychom se jím usilovně zabývali.“ Jeho záměrem tedy je „zkoumat původ, jistotu a rozsah lidského vědění spolu s předpoklady a stupni víry.“ Jako název pro to, co se v mysli nachází, volí Locke slovo „idea“. Tvrdí, že v mysli není nic jiného než právě ideje, které získáváme v průběhu života, žádné ideje tedy nejsou vrozené. Rozum pak slouží jako princip, který pořádá ideje, vytváří složené ideje, a koriguje chyby smyslů na základě intuice.

Ideje.

Jsou výchozím i konečným materiálem, takže vše, co máme v mysli, Locke nazývá idejemi; je pak jasné, že je několik typů idejí. S představou nějakých vrozených principů či idejí Locke polemizuje, ale nakonec dokazuje, že nic takového nemůže být: (1) první princip – první ideu bychom si museli uvědomovat, (2) obecný princip – je vyvozen teprve z pozorovaných jevů, (3) děti, slaboduší, divoši – nemají ideje jako ostatní, protože je nedostali ze vzdělání / ze zkušenosti. (4) rozmanitost – rozdílnost idejí u různých kultur, společenství, náboženství, apod.  Ideje získáváme z (a) vnějších smyslů, (b) z reflexe v průběhu života. To vyjadřuje Lockovo slavné „mysl je tabula rasa“, tedy že při narození je mysl dítěte jako nepopsaná tabule, do které se teprve skrze smysly otiskují jednoduché ideje. Pořádajícím rozumem (reflexí) pak vznikají ideje složitější. Vznik složitějších idejí se děje spojením jednodušších, kladením vedle sebe nebo abstrakcí.  Složené ideje tak mohou být mody, substancemi nebo vztahy. Mody jsou takové ideje, které své trvání nemají samy ze sebe, ale jsou závislé na substancích, jako je např. trojúhelník, vražda, počet, prostor. Substance jsou takové kombinace jednoduchých idejí, které reprezentují jednotlivé věci, udržují si samostatnou, nezávislou existenci. Substance Locke ještě dělí na jednotlivé, samotné, jako např. „člověk“, a na skupiny jednotlivých, jako např. „armáda lidí“. Vztahy spočívají „v uvažování o jedné ideji vzhledem ke druhé a srovnávání jedné ideje s druhou.“  Jak bylo řečeno, do mysli se dostávají základní, tedy jednoduché ideje jedině skrze smysly. Ideje však nejsou ve věcech, ale až v mysli. Ve věcech jsou kvality, které právě smysly převádějí na jednoduché ideje. Kvality dělí Locke ještě na primární, sekundární a dispozice k dynamické změně. Primární jsou ty, které mají všechny věci, tedy doslova i každá část nějaké věci, která je dostatečně veliká, aby byla vnímána. Jsou to kvality jako tuhost, rozlehlost, tvar, pohyblivost, atd. Sekundární (druhotné) kvality se pak ve věcech přímo nenacházejí, jsou ve věcech jako dispozice vyvolat v poznávajícím subjektu nějaký stav, jsou to doslova naše zážitky o věcech, tedy barva, chuť, zvuk apod. Poslední, třetí typ kvalit ve věcech je možnost změny, možnost působit na nás v dalším okamžiku jinak než v předchozím.

Politická filosofie v díle Dvě pojednání o vládě.

V prvním pojednání Locke polemicky rozebírá pojetí králů jakožto vládců nad jinými lidmi, jejichž autorita se odvozuje od Adama, tedy Bohem stvořeného prvního člověka. Vyvrací tuto domněnku, která byla zásadním argumentem pro legitimaci absolutní moci jako přirozeného zřízení lidské společnosti. V I. kapitole Druhého pojednání o vládě to shrnuje: 1) Adamovi nebyla od Boha dána autorita nad jeho dětmi ani panství nad světem, 2) i kdyby, jeho dědici by takové právo neměli, 3) neexistuje zákon (ani božský, ani přirozený), který by určil, kdo je pravým dědicem ve všech možných případech, 4) i kdyby, znalost nejstarší Adamovy linie byla ztracena. Locke tak ukazuje, že žádný vládce nemůže mít prospěch či autoritu z toho, že se odvolává na odkaz „Adamova osobního panství a otcovské autority“.  Ve druhém pojednání pak Locke podává pozitivní teorii vlády. Tato teorie je postavena na dvou základních premisách, které byly v jeho době diskutovány: přirozený zákon a společenská smlouva. Locke tvrdí, že člověk se od přirozenosti nachází ve stavu dokonalé svobody a rovnosti. Specifika přirozeného stavu, přesněji jeho nevýhody, však lidi přiměly dobrovolně přestoupit ve stav jiný, kde společenskou smlouvou ustanovili pravidla, která ruší nevýhody přirozeného stavu.

Přirozený stav.

Přirozený stav má přirozený zákon. V tomto stavu platí dokonalá svoboda činit cokoli se sebou či svým majetkem, co je v mezích přirozeného zákona. Platí také rovnost: lidé si jsou rovni, neboť všichni jsou tvorové téhož druhu. Pán všech lidí (Bůh) by musel pozitivním, jasným a zřejmým ustanovením přenést právo na panství a svrchovanost na někoho, což však neučinil. Protože jsou si všichni rovni, přirozený zákon zakazuje škodit druhému „v jeho životě, zdraví, svobodě nebo majetku.“ Pouze Bůh toto může a má vládu nad vším, právě z autority toho, že je stvořitelem všech lidí a světa. Přirozený zákon však opravňuje každého trestat přečiny proti němu, a to tak a v takovém rozsahu, aby pro příště zabránil jeho porušování, a učinil tak ze zločinu „nevýhodnou koupi“ pro toho, kdo porušil přirozený zákon. Tak má každý člověk právo být vykonavatelem přirozeného zákona. Dále má každý právo vymáhat náhradu škody, a to dle principu oko za oko, zub za zub. Protože však člověk má sklony ke zlomyslnosti, vášním a pomstě, je problematické, aby lidé byli soudci a vykonavatelé trestu ve své vlastní věci.  Majetkem někoho se věc stává ve chvíli, kdy člověk vynaloží nějakou práci, aby ji získal. Od tohoto okamžiku je tato věc vyňata ze světa, který patří všem rovným dílem, a dána do vlastnictví tomuto člověku. Nikdo však v přirozeném stavu nemá právo majetek střádat a spotřebovávat více, než kolik potřebuje pro svou obživu.

Teorie Společenské smlouvy.

O společenské smlouvě se v 17. století diskutovalo a John Locke na ni postavil svou teorii vlády. Chtěl tak bojovat proti opačnému názoru např. Thomase Hobbese, podle něhož „všechna vláda na světě je toliko výtvorem síly a násilí.“ Locke totiž tvrdí, že člověk je v přirozeném stavu, ze kterého se vyvazuje jedině dobrovolnou domluvou o jakési „společné smlouvě“, která konec konců jen upravuje některé části přirozeného zákona. Zajímavá otázka však je, kdo je vládcem této společnosti? Lockovou odpovědí je, že moc zde má většina. Univerzální souhlas tak zakládá samu společnost, ale vládu nad ní dostatečně ustanovuje souhlas většiny. Jaký typ vlády to bude, není implicitně určeno, a tak se může jednat o vládu krále a jeho dědiců, skupiny oligarchů nebo demokratického shromáždění.  Společenská smlouva je zde, aby ochránila práva, majetek a svobodu lidí dané společnosti, protože ve stavu přirozeném je požívání práv nejisté. Jestliže mají všichni právo svobodně činit dle své vůle, stává se, že zasahují do práv druhých.  Oproti soudobým typům vlád Locke - podobně jako Aristotelés - rozlišuje moc otcovskou, politickou a despotickou. Odlišuje také vládu legitimní a nelegitimní. „Legitimní je taková, která, jak je jen možné, ochraňuje práva na život, svobodu, zdraví a vlastnictví všech občanů a která pronásleduje a trestá ty občany, kteří porušili práva ostatních, a hledí na veřejné dobro, i kdyby se činy směrem k tomuto cíli dostaly do střetu s právy jednotlivců. Takto činí něco, co nelze činit ve stavu přirozeném, tedy vytvoření nestranného soudu, který stanoví závažnost přečinu a vyhlásí trest poměrný přečinu.“  Důležité je, že legitimní vláda ochraňuje především před porušováním přirozeného zákona. Přirozená práva nelze nikomu odejmout – byť legitimní vláda má právo je porušovat v zájmu společného dobra. Protože je však tato vláda složena z jednotlivých lidí, může přestat plnit tento účel, pro který byla vytvořena, takže začne cíleně popírat přirozená práva občanů. Tím přestane být vláda legitimní a dostává se do stavu přirozeného, resp. do stavu válečného s těmi jednotlivci, kterým byla cíleně porušena práva. A ve stavu válečném máme právo přivodit zánik toho, kdo nás do stavu válečného uvedl. Locke zde, možná částečně i pod vlivem dobových okolností, zavádí opět do své teorie možnost revoluce proti nelegitimní vládě.

Vzdělávání.

Locke byl zastáncem individuální výchovy a výuky soukromým vychovatelem, jak to bylo běžné ve šlechtických rodinách. Zaměřuje se na výchovu mladíků z vyšší společenské vrstvy a vytváří systém tzv. výchovy gentlemana. Za základní složky výchovy považuje výchovu tělesnou, mravní a rozumovou.  Každý by se podle něj měl naučit nějakému řemeslu. Fyzickou práci bere Locke spíše jako doplněk k duševní činnosti. Chlapci z chudších rodin by měli navštěvovat školy pracovní, kde by se učili náboženství, mravům a manuální práci. Výchovou dívek se Locke nezabýval.

Náboženská tolerance.

Na základě své teorie o vládě se ptá, pokud jsou ve společnosti soupeřící církve, která z nich by měla vládnout? Odpověď jistě zní, že ta „pravá“. Jenže dle Locke taková odpověď nic neříká, protože každá církev přece věří, že ona má správnou nauku, a není nikdo než Bůh, kdo by mohl posoudit správnost nauky jednotlivých církví. Hlavní argument pro náboženskou toleranci tak tkví v Lockově relativismu ohledně náboženských pravd.

Katolická církev a Locke.

Locke byl průkopníkem empirismu, jenž se neslučoval s tehdy oficiální filozofií katolické církve, tomismem. Pro katolickou církev byl nepřijatelný též spis "Rozumnost křesťanství"; tímto spisem Locke způsobil velkou škodu nadpřirozenému (zjevenému) náboženství, „"neboť v něm hlásal... náboženství přirozené"". Papež Klement XII. vydal dne 19. června 1734 breve, kterým zařadil na Index zakázaných knih Lockův spis "Esej o lidském rozumu" („An essay concerning humane understanding"), a dekretem Svatého oficia ze dne 25. září 1737 byl na "Index" zařazen i spis "Rozumnost křesťanství" („The reasonableness of christianity as delivered in the Scriptures").

John Locke ["džon lok"] (29. srpen 1632 Wrington, Somerset – 28. říjen 1704 Essex) byl anglický filosof. Proslul zejména svou empiristickou teorií poznání a svou politickou filosofií, v níž hájil přirozenou svobodu a rovnost lidí. Hluboce ovlivnil britské osvícenství a pozdější liberální myšlení.

约翰·洛克(John Locke,1632年-8月29日-1704年-10月28日),著名英国哲学家,为其中一个最具影响力的启蒙哲学家,并被广泛形容为自由主义之父。


弗留利-威尼斯朱利亚大区

Charakter regionu.

Friuli-Venezia Giulia je stejně jako většina italských regionů přímořskou oblastí. Jeho území je na jihu u pobřeží nížinné, na severu jsou potom Alpy (Julské Alpy, Dolomity), dosahující nadmořské výšky až 3 000 metrů. V nížině je rozvinuté zemědělství i průmysl; hlavními průmyslovými centry jsou velká města (Terst, Udine, Gorizia, Pordenone).  Obyvatelé jsou hlavně Italové, existuje tu ale i slovinská a rakouská menšina. Kromě italštiny se tu pak mluví ještě furlanštinou, která patří mezi rétorománské jazyky.  Dopravní síť je zde velmi rozvinutá; všechna větší města jsou spojena dálnicemi i železnicí. V oblasti jsou také přímořská letoviska, mezi nejznámější patří např. Lignano Sabbiadoro.

Historický přehled.

Region se skládá z několika částí – Furlanska, k němu přiléhající nepatrné části historických Korutan a Kraňska; a Julského Benátska (italsky "Venezia Giulia"), které v současnosti zahrnuje bývalou „Zónu A“ Svobodného území Terstu (dnešní územní spolek obcí Guiliana).  Furlánsko náleželo ze dvou třetin do roku 1797 k Benátské republice. Tato část od roku 1815 tvořila součást rakouské korunní země Lombardsko-benátské království, od roku 1866 pak byla součástí italské oblasti Venezia/Benátsko. Oblasti Gorické Furlánsko a Julské Benátsko náležely do roku 1918 Rakousku-Uhersku, v jehož rámci byly spravovány jako Rakouské přímoří. Od konce roku 1918 do roku 1920 byla většina bývalého rakouského Přímoří a také část Dalmácie obsazena italským vojskem. Asi 2000 italských dobrovolníků vedených spisovatelem Gabrielem d'Annunzio se usadilo v Rijece (italsky "Fiume"), ale byli odtud po mezinárodních protestech vyhnáni italským válečným námořnictvem. Podle Saintgermainské mírové smlouvy pak Itálie 16. července 1920 získala celou Gorici a Gradišku, většinu poloostrova Istrie, město Terst a jeho okolí a západní část Kraňska. Gorice a Gradiška, Terst a část západního Kraňska se staly součástí provincie Udine; zatímco Istrie a zbytek západní části Kraňska součástí nově vytvořené provincie Pola (česky a chorvatsky "Pula").  Obě provincie náležely k regionu Benátsko. 12. listopadu 1920 pak získala Itálie na základě Rapallské smlouvy také ostrovy Cres, Lošinj, jakož i malé ostrovy Ilovik, Male Srakane, Susak, Unije, Vele Srakane a Zeča, naopak musela předat většinu Dalmácie (z níž jí dočasně zůstal pouze Zadar s okolím a ostrovy Palagruža, Sušac a Lastovo s přilehlými ostrůvky) tehdejšímu Království Srbů, Chorvatů a Slovinců. Tato pro Itálii získaná území včetně malé části Dalmácie byla začleněna do provincie Pola. Roku 1923 byla provincie Udine rozdělena na provincie Furlánsko ("Friuli") a Terst ("Trieste"). Italská část Dalmácie byla vyčleněna jako nová provincie Zara (česky a chorvatsky "Zadar"). 16. března 1924 získala Itálie většinu území Svobodného státu Fiume-Rijeka včetně samotné Rijeky, která se spolu s východní částí provincie Pola stala novou provincií Fiume. Roku 1927 došlo ke vzniku provincie Gorice a roku 1935 pak k rozdělení Benátska na oblasti Venezia Euganea a Venezia Giulia e Zara (česky "Julské Benátsko a Zadar"), z nichž poslední (jejíž centrem byl Terst) zahrnovala provincie Fiume, Gorice, Pola, Trieste a Zara. Od roku 1937 se provincie Pola nazývala "Istria".  Území celého moderního regionu Friuli-Venezia Giulia, Istrie a jihozápadní část Kraňska byly od 10. září 1943 do 1. května 1945 okupovány nacistickým Německem, které je v rámci celku "Adriatisches Küstenland" administrativně spojilo s Korutanskem. Terst s okolím pak byl od 1. května 1945 okupován vojsky Velké Británie, USA a Jugoslávie. Po druhé světové válce podepsala Itálie 10. února 1947 mírovou smlouvu, podle níž byla většina území oblasti „Julské Benátsko a Zadar“ začleněna do Jugoslávie. V rámci Jugoslávie byla rozdělena mezi Chorvatsko (Rijeka, provincie Zadar, a jižní a střední část někdejšího Markrabství Istrie a Slovinsko (severní část markrabství Istrie, většina území Gorice a Gradišky a téměř celá dříve italská část Kraňska). Zbytek Julského Benátska (bez Terstu) byl začleněn do italské oblasti Venezia Euganea. Od 15. září 1947 do roku 1954 byl pak vyčleněn jako „stát“ Svobodné území Terst existující pod mandátem Organizace spojených národů (OSN). Jeho území bylo rozděleno na dvě části: "Zónu A", obsazenou jednotkami VB a USA, a "Zónu B", obsazenou vojenskými jednotkami Jugoslávie. 11. května 1952 byla Zóna A navrácena do správy Itálie. Od 26. října 1954 je bývalé „Svobodné území Terst“ rozděleno mezi Itálii (celá Zóna A) a Jugoslávii (dnes Chorvatsko – jižní část Zóny B, a Slovinsko – severní část Zóny B).  31. ledna 1963 byla oblast Venezia Euganea rozdělena na Benátsko (italsky "Veneto") a dnešní autonomní oblast Friuli-Venezia Giulia, zahrnující v té době provincie Gorice, Trieste a Udine (včetně území moderní provincie Pordenone, která se osamostatnila roku 1969).  Provincie Gorice, Trieste a Podenone byly v roce 2017 zrušeny. Ke zrušení zbývající provincie Udine došlo v následujícím roce 2018. Území regionu je rozděleno do 18 tzv. územních spolků obcí (italsky "Unioni Territoriali Intercomunali").

Furlánsko-Julské Benátsko nebo Furlánsko a Julské Benátsko (,,, ) je autonomní region Itálie. V Itálii hraničí s Benátskem na západě, s Rakouskem na severu a se Slovinskem na východě. Jeho hlavním městem je Terst.

弗留利-威尼斯朱利亚(,弗留利语:Friûl Vignesie Julie,,),面积7856km2,人口118万,是意大利东北部的一个自治区,毗邻威尼托政区、奥地利、斯洛文尼亚和亚得里亚海。主要城市是的里雅斯特(人口:210,000)和乌迪内(人口:95,000)。


Biografie.

Už jako osmiletý uměl velmi dobře hrát na klavír a učil se na housle a varhany. Od roku 1780 studoval s pomocí svého strýce v Praze piaristické gymnázium, po jeho ukončení v roce 1785 studoval filozofii. Získal značný rozhled a vzdělání (kromě češtiny a samozřejmé němčiny četl francouzsky, italsky, latinsky i řecky). Byl přívržencem osvícenské ideologie. Po pěti letech jej však otec, který byl podučitelem v Přešticích, povolal do Nepomuku, kde se uvolnilo místo učitelského pomocníka. J. J. Ryba toto místo ale nedostal. V roce 1786 se stal pomocným učitelem v Mníšku a od roku 1788 až do smrti působil jako učitel v Rožmitále pod Třemšínem.  Dne 26. července 1790 se v Třebsku oženil s Annou Laglerovou (1769-1823). Byl otcem třinácti dětí, z nichž přežilo sedm. Jedním z jeho synů byl i významný český oftalmolog prof. MUDr. Josef Arnošt Ryba (22. března 1795 – 1. března 1856). Později žil a skládal v bídě – místo venkovského učitele v lidech nevzbuzovalo autoritu, zejména po rakouském státním bankrotu v roce 1811 se jeho reálný příjem hluboko propadl – avšak v této době složil svoji nejznámější vánoční mši, Českou mši vánoční z roku 1796. Má český text, protože Ryba byl toho názoru, že „z latinsky zpívaných žalmů nemá náboženský užitek ani zpívající ani poslouchající“. I další svá díla psal s českým textem.  8. dubna roku 1815 odešel ráno směrem k Voltuši, kde měl pod kopcem Štěrbina schůzku s intelektuálem Nicholausem Riessem. Tento politický emigrant původem z Porýní se v Rožmitále usadil po okupaci své země Napoleonem (po roce 1800). Riess našel Rybu na dohodnutém místě ještě živého, avšak umírajícího, s krčními tepnami podřezanými břitvou. Jeho čin měl důvod v dlouhodobé vyčerpanosti, depresích, obtížné ekonomické situaci rodiny, trýznivém fyzickém onemocnění (trpěl zlatou žilou), neutěšených vztazích nekonformního učitele k nadřízeným a také ve vlivu stoické filosofie, která sebevraždu za jistých okolností schvalovala jako eticky žádoucí (Ryba patřil mezi vášnivé čtenáře Seneky). Podle nedávno objeveného dokumentu mohl být poslední kapkou fakt, že rožmitálský farář pravděpodobně ustoupil od rozjednané opravy kostelních varhan, které tou dobou byly rozladěny a v žalostném stavu.  Jako sebevrah, nemohl být pohřben na hřbitově, proto se místem jeho posledního spočinutí stal morový hřbitov, severozápadně od Starého Rožmitála. V roce 1855, z podnětu jeho syna Josefa Arnošta Ryby, universitního profesora a očního lékaře, se farář Jan Fähnrich postaral o přenesení ostatků na starorožmitálský hřbitov. Na místě jeho smrti v roce 1854 postavili lesní dělníci kamenný křížek, v roce 1933 byl doplněn kamennou mohylou, která zde stojí dosud. Vedle mohyly se nachází i pomník k 50. výročí vzniku Československa.

Dílo.

Ryba byl autorem celkem zhruba 1300 kompozic různého rozsahu a nejrůznějších forem, z nichž dalekosáhle převažovala duchovní hudba (součást katolické liturgie, na latinské, v malé míře také na české texty). Z tohoto předpokládaného počtu se jich dochovala jen část. Stylově vychází Rybova ranější tvorba z principů raného klasicismu s převahou homofonie. V průběhu času však klasicizující zaměření Rybovy hudby dále vyzrává a ve skladbách napsaných po roce 1800 se místy přibližuje až raně romantickému hudebnímu jazyku. Rybovi patří primát v kompozici umělé světské písně s klavírním doprovodem na české texty (12 českých písní, vyd. Praha 1800). Z mimoliturgické hudby je potřeba uvést několik orchestrálních kompozic (symfonie, kasace), komorní hudba (zejména smyčcových kvartetů), koncertů pro sólový nástroj s orchestrálním doprovodem a české písně a kantáty. Pozoruhodnou úroveň má hudba pro varhany (rukopisný sborník "Novae et liberatae cogitationes", 1798).

Fiktivní portréty Jakuba Jana Ryby a jejich autoři.

Skutečná podoba Jakuba Jana Ryby není známa. Často zveřejňovaný portrét (viz infobox) je dílem Gustava Ptáka, který ho vytvořil v roce 1895 pro Národopisnou výstavu. Tam byla součástí galerii podobizen starých kantorů ve školském pavilonu.  Zmínku o autorovi tohoto fiktivního portrétu se v databázích výtvarných děl a umělců ani v dobovém tisku nepodařilo najít – nejspíš se nejednalo o profesionálního výtvarníka. Mohl jím však být zatímní podučitel ve Vršovicích Augustin Pták. (1871–1899) Ten je jediným dohledaným obyvatelem Prahy dané doby a shodného jména i příjmení.  Dne 15. 10. 2015 vydala Česká pošta příležitostnou poštovní známku s jiným Rybovým zobrazením. Předlohou byl portrét dr. Josefa Arnošta Ryby (nejstaršího syna Jakuba Jana Ryby) od Václava Mánesa. Autorkou výtvarného návrhu byla Eva Hašková. Mezi znalci života a díla Jakuba Jana Ryby vyvolalo toto zobrazení nesouhlas.

Jakub Jan Ryba, křtěný Jakub Šimon Jan Ryba (26. října 1765 Přeštice – 8. dubna 1815 Voltuš u Rožmitálu pod Třemšínem), byl český hudební skladatel přelomu klasicismu a romantismu. Sbíral lidové písně a sepsal je do sborníků českých písní. Jeho nejslavnější, dodnes nejhranější a nejpopulárnější skladbou pro vánoční období je Česká mše vánoční.

雅各布·西蒙·扬·莱巴(,1765年-10月26日-1815年-4月8日),波西米亚作曲家。他的父亲是一位小学教师,莱巴1780年到布拉格的一所文科中学学习,在那里他接触并爱上了古典音乐,希望走上音乐道路。然而他的父亲希望他子承父业,莱巴为此和父亲产生了矛盾,但他最后还是前往罗日米塔尔下特什姆施内姆的一所小学任教师并担任当地教堂的唱诗班指挥。在他的努力工作下,学校运转良好,但他和当地牧师与议会矛盾很大,因此他的很多要求如修缮校舍等都被拒绝。1796年,他写了著名的《圣诞弥撒》,其标题为“嘿,主人”,体现出他希望与牧师和解的意愿。1815年,由于忍受不了贫困和饱受敌视的生活,他在树林里自杀。莱巴现存的作品主要都是宗教音乐,《圣诞弥撒》等作品在捷克经常演出。据说他还创作了一千余首器乐作品,但目前只有十余首尚存。


Biografie.

Po otci je libanonského původu, po matce Kolumbijka. Její matka se jmenuje Nidia del Carmen Ripoll Torrado (má katalánské a italské předky) a otec se jmenuje William Mebarak Chadid. Narodila se ve městě Barranquilla v Kolumbii, kde podle vlastních slov vyrůstala v libanonské a italské komunitě. Její otec se narodil v New Yorku, kam z Libanonu emigrovali jeho rodiče. Shakira, což znamená v arabštině „vděčná“ (شاكرة, "šákira"), dostala jméno po své babičce. Má osm sourozenců, jeden z nich je její manažer na turné. Ve svých čtyřech letech napsala první báseň, která měla název „Křišťálová růže“. Jako dárek dostala psací stroj a tak začala psát častěji a její básně pomalu přešly do písní. Když byly zpěvačce dva roky, zazvonil u rodinného domu policejní úředník, aby rodině rodině oznámil, že se bratr Shakiry zabil při motocyklové nehodě. Shakiru tento zážitek inspiroval k napsání první písně „Tus Gafas Oscuras“ ("Tvé tmavé brýle"). Text popisoval, jak jejich otec dlouhá léta nosil tmavé brýle, aby přede všemi zakryl svůj smutek.  V době, kdy jí bylo deset až třináct let, se jí dostávalo pozvání na různé akce v rodném městě a dostala se tak částečně do povědomí. V této době se seznámila s místní producentkou Monicou Arizou, která z ní byla nadšená a snažila se jí v její kariéře pomoci. Během letu z Barranquilly do Bogoty přesvědčila Ariza zástupce Sony Columbia Cira Vargase, aby si Shakiru v jednom motelu poslechnul. Shakira se mu zalíbila a předal její kazetu řediteli firmy Sony. Ovšem ředitel příliš nadšený nebyl a mínil, že Shakira je spíš ztracený případ. Vargasovi to ale nevadilo a uspořádal v Bogotě konkurs, kam pozval i zástupce firmy Sony Columbia. Shakira zde vystoupila se třemi písněmi a zaujala natolik, že s ní podepsali smlouvu na tři alba.

Hudební kariéra.

1990–95: Začátky kariéry.

Její debutové album se jmenovalo "Magia" ("Magie") a Shakira ho nahrála v roce 1991, když jí bylo patnáct. Album si komerčně příliš dobře nevedlo, prodalo se ho necelých tisíc kusů. Poté v roce 1993 vydala album "Peligro" ("Nebezpečí"). Toto album bylo přijato lépe než debut, ovšem bylo znovu komerčním propadákem kvůli tomu, že ho Shakira odmítla propagovat. Shakira se poté rozhodla dát si přestávku, aby mohla dokončit střední školu.

1995–2000: Úspěch v Latinské Americe a Španělsku.

K nahrávání se vrátila v roce 1995, ovlivněna Alanis Morissette a vydala CD "Pies Descalzos" ("Naboso"), které jí v Latinské Americe zajistilo proslulost. Singly "Estoy Aquí" ("Jsem tady"), "Pies Descalzos", "Sueños Blancos" ("Bosé nohy, bílé sny") a "¿Dónde Estás Corazón?" ("Kde jsi, mé srdce?") se staly v pop kultuře kultovními záležitostmi. Alba "Pies Descalzos" se prodalo přes čtyři miliony kusů a následovalo ho album remixů nazvané jednoduše "The Remixes", kterého se prodalo přes milion kusů. Album "The Remixes" také obsahovalo portugalské verze jejích nejznámějších písní, které vznikly kvůli jejímu úspěchu na brazilském trhu, kde se alba "Pies Descalzos" prodalo téměř milion kusů.  Její čtvrté album "¿Dónde Están Los Ladrones?" ("Kde jsou lupiči?") bylo vydáno v roce 1998. Produkoval ho Emilio Estefan, stálo prý tři miliony dolarů a bylo propracovanější než jeho předchůdce. Bylo dokonce ještě úspěšnější a potvrdilo, že Shakira je jednou z nejvýraznějších umělkyní devadesátých let v Latinské Americe. Začala si získávat stále více fanoušků v zemích, kde se španělsky nemluví, například ve Francii, Švýcarsku, Kanadě a hlavně ve Spojených státech. Osm z jedenácti písní na tomto albu vyšly jako singly. Byly to "Ciega, Sordomuda" ("Slepá, hluchoněmá"), "Moscas En La Casa" ("Mouchy v domě"), "No Creo" ("Nevěřím"), "Inevitable" ("Osudový"), "Tú" ("Ty"), "Si Te Vas" ("Jestli odejdeš"), "Octavo Día" ("Osmý den") a světoznámá píseň "Ojos Así" ("Takové oči, jako máš ty"). Na Shakiřině prvním live albu "MTV Unplugged" byla píseň "Estoy Aquí" a písně z CD "¿Dónde Están Los Ladrones?".  V březnu 2000 se vydala na dvouměsíční turné "Anfibio" po Latinské Americe a Spojených státech. V srpnu 2000 vyhrála cenu MTV Video Music Award v kategorii (ve které volili diváci) „Oblíbený mezinárodní umělec“.

2001–2004: Dobytí anglického trhu.

Po úspěchu "¿Donde Est"á"n Los Ladrones?" a MTV Unplugged, začala pracovat na svém prvním albu v angličtině a spolupracovala na něm s Glorií Estefan. Shakira pracovala více než rok na novém albu.  Napsala a nahrála anglické verze písní z alba "¿Dónde Están Los Ladrones?", ovšem později se rozhodla pro nahrání nových písní a pracovala na nich přes rok. Výsledkem této roční práce bylo album "Laundry Service". Toto anglické album však obsahovalo i čtyři španělské písně. Byla to například píseň "Que Me Quedes Tú" ("Doufám, že se mnou zůstaneš"). Někteří kritici tvrdili, že její angličtinářské schopnosti jsou příliš chabé na to, aby psala anglicky, avšak "Laundry Service" mělo velký úspěch. Celosvětově se ho prodalo přes 13 milionů kusů a přineslo obrovský hit "Whenever, Wherever" ("Kdykoliv, Kdekoliv") a další úspěšné písně jako "Underneath Your Clothes" ("Pod tvým oblečením"), "Te Dejo Madrid" ("Opouštím tě, Madride"), "Objection (Tango)" "(Námitka (Tango))" a "The One" ("Ten Jediný").  V roce 2002 také vydala album svých největších španělských hitů nazvané "Grandes Éxitos". V roce 2004 vydala DVD "Live & Off the Record", kterého se prodaly tři miliony kusů a připomínalo Shakiřino světové turné v letech 2002-2003, které bylo nazvané Tour of the Mongoose.  V září 2002 obdržela cenu „Viewer's Choice Award“ při udělování cen „MTV Video Music Awards“ s písní "Suerte" (španělská verze "Whenever, Wherever"). V říjnu tohoto roku vyhrála pět cen na udělováni cen MTV Video Music Awards Latin America. Získala je v kategoriích "Nejlepší umělkyně", "Nejlepší popový umělec", "Nejlepší umělec - Sever", "Video roku" (za "Suerte") a "Umělec roku". V pořadu „MTV Icon“ zaměřeném na Aerosmith vystoupila Shakira s písněmi "Aerosmith" a "Dude (Looks Like A Lady)". Také vystoupila vedle Celine Dion, Anastacií, Cher a The Dixie Chicks v show „VH1 Divas Live Las Vegas“.

2005-2007: Fijación Oral Vol. 1 a Oral Fixation Vol. 2.

Na dva a půl roku se stáhla do ústraní a změnila svůj účes. Oznámila, že v roce 2005 vydá rovnou dvě alba; "Oral Fixation" a "Fijación. Oral Fixation" vyšlo 6. června 2005 v Evropě a 7. června 2005 v Severní Americe a Austrálii. První singl "La Tortura" ("Mučení"), na kterém spolupracovala i s Alejandrem Sanzem, se dokonce dostal na první místo ve španělské hitparádě, v Americe na 23. místo hitparády Billboard Hot 100 a v Kanadě na 21. místo. V ostatních zemích byl také úspěšný a ve většině z nich se dostal do top 10. V USA se celých dvacet pět týdnů držel na prvním místě hitparády Hot Latin Tracks.  "Fijación Oral Vol. 1" bylo zároveň vydáno i v Latinské Americe. Ve Španělsku debutovalo na prvním místě a na čtvrtém místě v americké hitparádě Billboard 200. Úspěch zaznamenalo také v Itálii, Řecku a Německu, kde se dostalo na první místo, a Rakousku, kde se dostalo na třetí místo. Druhý singl z toho alba byla píseň "No" a byla vydána v září 2005. Ve Španělsku a Kolumbii debutovala na prvním místě a zůstala tam čtrnáct týdnů.  Zatím se alba "Fijación Oral Vol. 1" prodalo celosvětově pět milionů kusů. Její třetí singl z toho alba, "Día de Enero", je věnován jejímu snoubenci Antoniovi de la Rúovi. Tento singl se v některých zemích dostal na první místo, ovšem neměl takový úspěch jako předchozí singly.  S Alejandro Sanzezem vystupovala s písní "La Tortura" na udílení cen MTV Video Music Awards v Miami v roce 2005. Šlo o historicky první vystoupení ve španělštině na cenách VMA (zde vystupoval například i Daddy Yankee se svou písní "Gasolina")  Ještě než vydala své druhé anglické album, vystupovala na cenách MTV Europe Music Awards v portugalském Lisabonu, kde získala cenu za „Nejlepší zpěvačka“. Vystoupila zde s prvním singlem z desky "Oral Fixation Vol. 2", "Don't Bother".  Její druhé anglické album "Oral Fixation Vol. 2" vyšlo 29. listopadu, 2005. I když singl "Don't Bother" dobře přijali kritici, do americké top 40 se nedostal. Druhý singl "Hips Don't Lie", na kterém spolupracovala s Wyclefem Jeanem se stal jejím prvním singlem, který se dostal na vrchol hitparád Billboard Hot 100 a UK Singles Chart. Shakira spolupracovala na dvou písních na obou albech s Gustavem Ceratim. 3. dubna 2006 jí ocenilo OSN za založení nadace "Pies Descalzos Foundation", která pomáhá chránit kolumbijské děti před násilím. 27. dubna 2006 získala 6 cen Latin Billboard Awards. Byly to například ceny za „Nejlepší ženské latinské popové album“ (za "Fijación Oral vol. 1") a „Píseň roku“ (za "La Tortura"). Získala také cenu „Spirit of Hope“ za svoji nadaci Pies Descalzos.  V červnu odstartovala své zatím největší turné nazvané Oral Fixation Tour, které zakončí na jaře 2007. Na tomto turné odehraje 99 koncertů, kdežto na předchozím jich odehrála 61.  Na cenách MTV Video Music Awards obdržela '06 nejvíce nominací. Bylo jich sedm a všechny za videoklip "Hips Don’t Lie". Byly mezi nimi například nominace na „video roku“ a „nejlepší ženské video“, avšak získala pouze jednu cenu a to za nejlepší choreografii. Na udílení těchto cen také vystoupila s písní "Hips Don't Lie" a předváděla při ní taneční pohyby známého indického choreografa Faraha Khana.  V roce 2006 znovu spolupracovala s Alejandrem Sanzem, tentokrát nahráli duet nazvaný "Te lo Agradezco, Pero No" a můžeme jej najít v albu Alejandra Sanze, které se jmenuje "El Tren de los Momentos". Ohlásila také dva nové singly; "Illegal" (ft. Carlos Santana) a "La Pared".  Také spolupracovala s Beyoncé na songu "Beautiful Liar" ("Krásný lhář"), ve kterém zpívá Beyoncé anglicky a Shakira španělsky.Tato píseň se objeví na reedici alba B’Day od Beyoncé. Propůjčala také tři ze svých písní filmové adaptaci románu Láska za časů cholery spisovatele Gabriela Garcíi Márqueze. Její poslední videoklip k CD Oral fixation vol.2 byl k písni "Lad de la Intuición" a jeho anglické verzi "Pure Intuition".  4. července 2008 vystoupila na Rock in Rio v Madridu. Zde zazpívala a zatančila své písně "Te dejo Madrid", "Whenever", "Wherever" či "Hey you", "La Tortura" a dokonce i "Las de la Intuición" nebi také hit "Hips don ́t lie".

Osobní život.

V roce 2000 začala chodit s Antoniem de la Rúou, což je syn bývalého argentinského presidenta Fernanda de la Rúy. V březnu 2001 ji požádal o ruku. Svatba se však neuskutečnila a v roce 2010 se spolu rozešli. V současné době tvoří pár s o deset let mladším španělským fotbalistou FC Barcelona Gerardem Piquém. 22. ledna 2013 ve 21:36 hodin se jim narodil jejich první společný syn, Milan Piqué Mebarak ve španělské Barceloně. Rodila na vlastní žádost císařským řezem. Shakira pojmenovala svého syna podle toho, co znamená "milý, milující, laskavý" ve slovanských jazycích, "dychtivý, namáhavý" ve starém Římě a "sjednocení" v Sánskrtu. Shakira těhotenství dlouho tajila a spekulujícím médiím zapírala svůj „jiný stav“, dokud jí nezačalo růst bříško a zpěvačka musela s pravdou ven. V roce 2016 se Shakiře a Gerardovi narodil jejich druhý syn, narodil se 1. 3. 2016 ve Španělsku v Barceloně. Dali mu jméno Sasha. Když se jim narodil první syn, tak se Gerard Piqué přestěhoval od rodičů k Shakiře.

Humanitární práce.

V roce 2001 založila nadaci „Pies Descalzos Foundation“. Jde o kolumbijskou charitativní organizaci se speciálními školami pro chudé děti ve městech Quibdó a Barranquilla. Financuje ji Shakira a mnoho dalších. Stala se také „globální zástupkyní“ organizace UNICEF

Diskografie.

"Hlavní článek": "Diskografie Shakiry".

Shakira Isabel Mebarak Ripoll [šakyra izabel mebarak ripoj] (* 2. února 1977, Barranquilla, Kolumbie), používající své první jméno Shakira jako umělecké, je kolumbijská zpěvačka, autorka textů a písní, producentka, choreografka a modelka. Narodila se a vyrůstala ve městě Barranquilla ve státě Kolumbie. Na počátku devadesátých let vydala svá první neoficiální studiová alba, "Magia" a "Peligro", ve španělském jazyce. Další byla oficiální alba, která dosáhla významnějšího úspěchu, "Pies Descalzos" (1996), její čtvrté album "Donde estan los Ladrones?" (1998).

夏奇拉(,,1977年-2月2日),全名夏奇拉·伊<unk>贝尔·美巴拉克·里波尔(Shakira Isabel Mebarak Ripoll,),是出生于哥伦比亚的乐坛超级天后,擅长创作和演唱拉丁风格歌曲,在全球各地拥有极高知名度。她亦同时身兼作曲人、作词人、舞者、歌曲及唱片监制、商业家、慈善家等多重身份。她是史上获奖最多的拉丁女歌手,曾获得3次格莱美奖、13次拉丁格莱美奖(为获得最多格莱美奖 (连同拉丁) 的拉丁女歌手)、7座告示牌音乐奖、41座拉丁告示牌音乐奖、2座MTV欧洲音乐大奖、4座MTV音乐录影带大奖及1个金球奖提名,在好莱坞星光大道上留下属于自己的一颗星星 ( 2011年起,2004年官方曾提议为夏奇拉设立一伙星星但被她本人拒绝 ),并曾于2012年入围摇滚名人堂的后选名单。她于2001年在拉丁美洲进军欧美主流市场前已售出超过1000万张专辑,而直至2018年,她在美国的专辑及单曲销售已合共超过3780万张(已认证超过1185万张唱片及2526万单曲销量),而于美国销售量估计超过5400万张,使她成为美国最高销量拉丁女歌手,除于美国外,她也是澳洲最高销量拉丁女歌手,亦是法国、德国、英国、瑞士、阿根廷及巴西最高销量歌手之一,印度、土耳其、埃及及西班牙最高销量国际女歌手,更是墨西哥最高销量女歌手、哥伦比亚史上最高销量歌手,六次(1998年、2003年、2005年、2006年、2010年及2014年)夺得世界音乐奖全球最高销量拉丁女歌手、2006年更一并夺得全球最高销量歌手奖,千禧年头十年的全球最佳二十首销量单曲中,夏奇拉一人便拥有四首,为所有歌手之最。她是音乐史上其中一位将拉丁及西班牙语音乐推广至主流音乐市场,并获得巨大成功,于1999年尾连同安立奎·伊格莱西亚斯及瑞奇马丁等歌手开启了1999年起,于主流英语市场的"拉丁流行乐的大爆炸",帮助更多西班牙语系歌手进入欧美市场。夏奇拉在全球的单曲及专辑总销售量于2012年合共超过1.75亿张 (专辑销量7000万张),为拉丁裔 / 南美洲最高销量歌手、全球最高销量歌手之一。


Vlastnosti.

Bezpečnost.

Epiphany informuje uživatele, zdali jsou data (například z formuláře) odesílána bezpečně, umí blokovat vyskakovací okna, odmítat cookies od nedůvěryhodných serverů a bezpečně ukládat hesla k jednotlivým WWW stránkám. Díky rozšíření podporuje šifrování textu pomocí nástroje Seahorse.

Upravitelný vzhled.

Epiphany je, na rozdíl od prohlížeče Firefox, čistě GTK+ aplikace. Díky tomuto faktu se prostředí prohlížeče nejen chová jako každá jiná GTK+ aplikace (tedy v některých ohledech jinak než Firefox), ale zároveň také nativně pracuje se systémovými tématy. Není potřeba stahovat žádné vzhledy či motivy, vše se řídí globálním nastylováním GTK+/GNOME. Samozřejmostí je volná možnost přesouvat jednotlivé položky na lištách, přidávat a odebírat tlačítka a jiné objekty (vyhledávací pole, funkce...).

Chytré záložky.

Chytré záložky je funkce, která napomáhá vyhledávat přímo z adresního řádku, něco jako tzv. našeptávání u slovníků nebo online vyhledávačů. K textu či adrese, kterou zadáváte, Vám Epiphany nabízí související výběr z Vašich záložek, z historie navštívených stránek nebo vyhledání daného výrazu. Prostě zadejte heslo a Epiphany Vám nabídne výběr, aniž cokoliv procházíte nebo hledáte v historii či záložkách. Toto rozšíření pochází původně z prohlížeče Galeon.

Rozšíření a zásuvné moduly.

V souladu se současným trendem i Epiphany nabízí tzv. rozšíření (extensions), která přidávají další funkce. Výběr není tak velký jako například pro prohlížeč Firefox, jednak proto, že nemá takové uživatelské zázemí a také proto, že přístup uživatelů je konzervativnější.  V rámci projektu jsou k dispozici oficiální rozšíření, často dostupná jako samostatný balíček nebo přímo spolu s prohlížečem, ale existují také neoficiální rozšíření (viz odkazy).  Díky tomu, že je prohlížeč postaven nad jádrem Gecko, Epiphany může používat zásuvné moduly (pluginy) určené pro Firefox, například pro přehrávání videa nebo flash animací.

Vyhledávací pole.

V Epiphany lze přímo na libovolnou lištu vytvářet vyhledávací okna podobná tomu v prohlížeči Firefox. K tomuto účelu slouží klasické záložky, kde místo adresy odkazu stačí doplnit upravenou adresu vyhledávání a na místo, kam bude doplněn vyhledávaný výraz, vložit řetězec „%s“. Pak stačí danou záložku přetáhnout na lištu prohlížeče a objeví se vyhledávací okénko. Zároveň při psaní do adresního řádku Vám Epiphany nabízí vyhledávání výrazu na všech takto definovaných serverech. Na rozdíl však od prohlížeče Firefox není možné kombinovat několik serverů k vyhledávání do jednoho políčka.  Chcete-li do Epiphany například přidat vyhledávání na české Wikipedii, stačí přidat záložku, jejíž adresa bude  codice_1  a výsledný záznam ze seznamu záložek přetáhnout k adresnímu řádku.

Záložky postavené na systému kategorií.

Epiphany používá systém záložek založený na kategoriích, kde jedna uložená stránka – záložka, například Epiphany, může zároveň patřit do několika kategorií (například „WWW prohlížeče“, „Gnome“, „Internet“). V praxi se záložky jeví zdánlivě jako klasické s adresářovou hierarchickou strukturou. Systém obsahuje dvě speciální kategorie, seznam nejčastěji používaných záložek a seznam doposud nezatříděných záložek (bez kategorie). Systém záložek postavený na kategoriích je obdobný jako plánovaný systém pro prohlížeč Firefox 3.0, kde budou data uložena v databázi SQLite.

Další zajímavá rozšíření.

Podpora RSS, Python a Java konzole, šifrování pomocí nástroje Seahorse, seskupování karet, automatická obnova karet, gesta myši, ad blocker pro blokování reklamních bannerů, boční panel, nástroje pro vývojáře WWW stránek, obnova karet po pádu aplikace...

Vývoj.

Jako přímá součást prostředí GNOME se číslování stabilních verzí řídí číslováním verzí Gnome, i když čísla vývojových verzí se mohou lišit (například vývojová verze Gnome je 2.21.4, ale verze Epiphany zůstane 2.21.3, protože vývojáři nedospěli k závěru, že je nutno číslo verze měnit). V okamžiku vydání, jehož datum je také shodné s datem uvolnění Gnome, se čísla verzí srovnají. Z toho je zřejmé, že vývojový cyklus je taktéž 6 měsíců, jako tomu je u Gnome. Krom Epiphany wiki stránky mohou zájemci o vývoj aplikace zastihnout vývojáře online na IRC kanále codice_2 na serveru irc.gnome.org.

Jádro.

Epiphany, po předchozí experimentální podpoře, nabízel ve verzi 3.x podporu jak pro vykreslovacího jádro Gecko, které předtím bylo standardním „motorem“ tohoto prohlížeče, tak pro WebKit (prostřednictvím WebKitGtk backendu) pod GTK+/Epiphany. Oproti dřívějším ne příliš úspěšným pokusům mimo projekt Epiphany projevilo o další vývoj zájem několik vývojářů.  Od verze 2.26 vývojáři Epiphany plánovali kompletní přechod výhradně na WebKit, především z důvodu časové náročnosti na udržování podpory obou jader v abstraktní vrstvě (abstract layer). Podporu jádra Gecko nevylučovali, pokud by se našli vývojáři schopní udržovat jeho podporu souběžně s vývojem Epiphany, ale z důvodu omezenených sil vývojářského týmu bylo nutno zvolit právě jedno řešení.

Historie.

Prohlížeč Epiphany byl vyvinut z prohlížeče Galeon vývojářem Marcem Pesenti Gritti (který byl taktéž jedním z iniciátorů projektu Galeon) jako prohlížeč plně vyhovující GNOME Human Interface Guidelines (soubor pravidel přístupnosti projektu GNOME).

GNOME Web (v období 2003–2012 pod jménem Epiphany [iˈpifəni]) je webový prohlížeč pro desktopové prostředí GNOME. Jedná se o nástupce internetového prohlížeče Galeon [ˈgæliən]. Aplikace je založena na renderovacím (vykreslovacím) jádře Gecko [ˈgekəu], podobně jako Mozilla Firefox, ale poslední verze přinesla podporu i pro jádro WebKit. Obsahuje též podobné funkce, například prohlížení v panelech, správa cookies, blokování vyskakujících oken a systém na správu rozšíření. Epiphany je svobodný software vyvíjený pod licencní GNU/GPL.

GNOME Web(原名Epiphany)是GNOME桌面下的免费网页浏览器。该浏览器是Galeon的分支,由于Galeon开发者希望以功能齐全为目标,因此在发展方向上出现了分歧。Web意在构建符合GNOME人机接口指南的浏览器,奉行简单唯美的理念。


Politická orientace.

Z politických ideologií má hnutí nejblíže k anarchismu, komunismu či zelenému liberalismu. Hippies navazovali na myšlenky bohémských intelektuálů jako jsou William Blake, Walt Whitman, Ralph Waldo Emerson, Henry David Thoreau, Hermann Hesse, Arthur Rimbaud, Oscar Wilde, Aldous Huxley,ale i myslitelů Guya Deborda, Friedricha Nietzscheho a u některých byla též oblíbená postava Chea Guevary. V období největšího rozkvětu hippies zaznamenala ve Spojených státech a v západní Evropě nárůst i takzvaná Nová levice (New Left). Stoupenci tohoto hnutí, většinou vysokoškolští studenti a intelektuálové, sdíleli s hippies některé názory na svět, prosazovali mír, socialismus, lidská práva, feminismus, velkou míru osobní svobody, legalizaci lehkých drog atd. Z Nové levice vzešla i zelená politika, tedy ideologický základ moderních „zelených“ stran. Někteří z hippies se přikláněli také k anarchoprimitivismu.  Ačkoliv ve Spojených státech a v západní Evropě hnutí odmítalo nacionalismus a prosazovalo kosmopolitismus („občané světa"), v zemích tzv. sovětského bloku (Polsko, baltské republiky SSSR a sovětská Ukrajina, Československo v roce 1968 atd.) často docházelo k míšení ideálů hnutí hippies a vlastenectví, respektive odporu k Sovětskému svazu. To se projevovalo například oblibou folkových motivů, jako jsou vyšívané plátěné košile nebo hudebních interpretů, jako byl Karel Kryl.  Na vzhled hippies reagovali stoupenci subkultury Skinhead zkrácením vlasů a vytvořením své „hard and smart“ image (např. košile, těžké boty, uplé džíny, kabáty, upravené vousy „kotlety“...), jako protiklad proti volnému oblečení a neupravenému „divokému“ vzhledu. Skinheadi také nesouhlasili a opovrhovali jejich „volnomyšlenkářským a nezodpovědným“ přístupem k životu. Místo volné lásky byli spíše pro rodinnou cestu, místo nezaměstnání byli pracující třídou a mnoho dalších. Proto byli a jsou hlavními přirozenými oponenty hippies právě skinheadi.

Umění.

Během období jejich největšího rozmachu zcela neprogramově vytvořili či se podíleli na vytvoření alternativního umění. Nejvýraznějším projevem byla hudba – beat, psychedelický rock, (a z něho vyplývající) hard rock (např. Jefferson Airplane, Beatles, The Doors, Janis Joplin, Jimi Hendrix); samotní hudebníci a skupiny do svých textů zařadili témata kritizující společnost, používání drog a samozřejmě i odpor k válce. Dnešní stoupenci hippies vyjadřují často velký obdiv k tehdejším hudebním skupinám a festivalům, mezi které patří např. velmi známý Woodstock.

Cestování.

Cestování, vnitrostátní i mezinárodní, bylo výrazným rysem hippie kultury. Populární byly školní autobusy podobné autobusu Furthur Kena Keseyho nebo minibusy značky Volkswagen, protože skupiny přátel mohly cestovat levně a přitom společně. VW Bus (Volkswagen typ 2) se stal známý jako hippie a undergroundový symbol a mnoho autobusů bylo přemalováno a/nebo malováno na zakázku. Symbol míru často nahrazuje logo Volkswagen. Mnozí příslušníci hippies si oblíbili stopování jako hlavní způsob dopravy, protože to bylo ekonomické, šetrné k životnímu prostředí a poznávali tak nové lidi.  Hippies měli tendenci cestovat nalehko, moci se zvednout a jít na některou z akcí (demonstrace proti válce ve Vietnamu, „kyselinové testy“ Kena Keseye, aj.). Příslušníkům hippies stačilo nějaké oblečení v batohu a mohli stopovat kdekoliv. Hippie domácnosti přivítaly přenocování hostů v improvizovaných podmínkách. Lidé většinou spolupracovali na splnění základních potřeb. Tento způsob života je stále vidět u Rainbow Family.  Během léta a na podzim celé rodiny cestovaly společně ve svých nákladních automobilech a autobusech na Renesanční trhy (Renaissance fair) v a severní Kalifornii, kde vyráběli řemeslné výrobky, které pak prodávali veřejnosti.  Vrchol zkušenosti tohoto typu byl festival Woodstock, který se konal od 15. do 19. srpna 1969 nedaleko městečka Bethel ve státě New York. Festival navštívilo více než 500 000 lidí.

Dědictví.

Dědictví hnutí hippies nadále prostupuje západní společností. Otevřenost v sexuálních záležitostech je stále běžnější. Přijala se větší náboženská a kulturní rozmanitost.  Odlišný vzhled a oděv byl jedním z bezprostředních dědictví hippies po celém světě. V 60. a 70. letech se kníry, vousy a dlouhé vlasy staly samozřejmostí, zatímco multietnické oblečení vévodí světu módy. Od té doby se široká škála osobního vzhledu a oděvních stylů, včetně nudismu staly přijatelné, což bylo neobvyklé před érou hippies. Hippies taky inspirovali pokles popularity kravaty a dalšího formálního společenského oblečení, které bylo fakticky povinné pro muže v 50. a 60. letech. Dlouhé vlasy jako dědictví po hippies převzala také hard rocková a metalová subkultura.

Hippies v Československu.

V Československu se začali sympatizanti hnutí hippies (oficiálním tiskem označovaní jako „máničky“, „chuligáni“) objevovat v polovině 60. letech a byli režimem pronásledováni, hlavně za protisocialistickou činnost a vyhýbání se vojenské povinnosti. Významným místem projevů proti tehdejšímu režimu se stala tzv. Lennonova zeď v Praze na Kampě.

Hippies [hipíz], jedn. čís. hippy (děti květin neboli ‚Květinové hnutí‘), je hnutí, které vzniklo v 60. letech v USA.

嬉皮士(英语:hippie, hippy)本来被用来描写西方国家1960年代和1970年代反抗习俗和当时政治的年轻人。嬉皮士这个名称是通过《旧金山纪事报》的记者赫柏·凯恩普及的。嬉皮士不是一个统一的文化运动,它没有宣言或领导人物。嬉皮士用公社式的和流浪的生活方式来反应出他们对民族主义和越南战争的反对,他们提倡非传统宗教,批评西方国家中层阶级的价值观。


Průjezd kruhovým objezdem.

Průjezd kruhovým objezdem se v jednotlivých zemích mírně liší. V Česku se po kruhovém objezdu jezdí při pohledu shora proti směru pohybu hodinových ručiček. Průjezd kruhovým objezdem v zemích, kde se jezdí vlevo, je podobně jako jiná pravidla zrcadlově převrácený.  Do 1. 7. 2006 platila přednost na kruhovém objezdu: řidič vozidla vjíždějícího na kruhový objezd musel dát přednost vozidlům, která již po kruhovém objezdu jedou. Neplatilo zde tedy pravidlo přednosti zprava. Podle novelizace pravidel silničního provozu od 1. 7. 2006 obecně platí i na kruhovém objezdu přednost zprava - pokud není přednost na kruhovém objezdu vyznačena dopravními značkami, musí dávat řidiči, kteří po něm jedou, přednost vozidlům vjíždějícím na objezd. Prováděcí vyhláška však stanovovala povinnost vyznačit vždy dopravními značkami povinnost dát přednost při vjíždění na objezd, takže fakticky se pravidlo neměnilo. Od 1. 7. 2006 bylo pravidlo doplněno tak, že i v tomto případě jsou organizované útvary chodců, jezdci na zvířatech a průvodci se zvířaty postaveni na roveň vozidlům, jako je tomu ve většině ostatních případů úpravy přednosti.  Při vjezdu na kruhový objezd se od 1. 7. 2006 nesmí upozorňovat na změnu směru jízdy blikáním, protože je jasné, kterým směrem se auto vydá — doprava. Nebliká se ani při jízdě po kruhovém objezdu, jízda po něm se považuje za přímou. Bliká se pouze před výjezdem a při výjezdu z kruhového objezdu, aby auta, která chtějí na kruhový objezd vjet, věděla, že je vyjíždějící auto již nemůže ohrozit, nebo při přejíždění mezi pruhy ve vícepruhovém objezdu.  Od 1. 1. 2016 již neplatí prováděcí vyhláška, která stanovovala povinnost vyznačit vždy dopravními značkami povinnost dát přednost při vjíždění na objezd, takže záleží již pouze na dopravním značení.

Bezpečnost.

Kruhové objezdy jsou stavěny hlavně kvůli své bezpečnosti. Středový kruh tvoří přirozenou překážku, kolem které jezdí řidiči pomaleji, a proto i případné nehody mívají jen lehké následky – vozidla se obvykle srazí svými boky v ostrém úhlu, zatímco na klasické křižovatce ke střetu dochází spíše v pravém úhlu nebo čelně s horšími následky. Výjimku tvoří nehody, kdy řidič z nějakého důvodu středový kruh přehlédne a čelně do něj narazí. Takové nehody se často rovnají nárazům do zdi a jsou velmi nebezpečné.  Je-li středový kruh porostlý keři a zároveň má malý poloměr, nemají řidiči potřebný rozhled, což zvyšuje riziko nehody na objezdu. Je-li kruhový objezd dlážděný kamennou dlažbou, nákladní auta trhají kostky z vozovky a výsledek bezpečnost provozu taktéž ovlivňuje spíše negativně. Příkladem takového nešťastného řešení je kruhový objezd v Karlových Varech u obchodního domu Tesco.  Kruhový objezd nabízí v podstatě neomezený počet zaústitelných odbočných větví, a to bez újmy bezpečnosti provozu, což je výhoda zejména v porovnání s klasickými křižovatkami o pěti větvích, které jsou nebezpečné nejednoznačnou předností vozidel.  Nevýhodou kruhových objezdů je větší zábor ploch a potřeba viditelnosti z příjezdových větví i na ně; proto jej těžko lze umístit např. v těsné městské zástavbě.

Propustnost.

Díky jednoduchosti, s jakou se kruhovým objezdem projíždí, a pravidlu, že přednost má auto již na objezdu jedoucí, je propustnost kruhového objezdu obvykle vyšší než tomu bývá u křižovatek řízených buď jen dopravními značkami, někdy i semafory. Každý kruhový objezd má určitou maximální intenzitu provozu, kterou snese. Pokud ji překročí, zahltí se i kruhový objezd.  I když se logicky zdá, že tak, jak jsou dnes vyznačeny přednosti na kruhovém objezdu (přednost na kruhovém objezdu), je propustnost objezdu vyšší, a že by při přednost zprava mohlo docházet k zahlcení, opak je pravdou. Propustnost objezdu při přednosti zprava je nepoměrně vyšší, než při současné úpravě. Je to dáno tím, že řidiči nevjedou na objezd, pokud nemají pocit, že neohrozí auto jedoucí po objezdu a tak se četnost vjíždění rapidně snižuje. Simulace ukazuje, že při dání přednosti autu, které je 10 metrů daleko (cca 1 sekunda) se průjezdnost okruhu snižuje o 25 procent.  Ve Francii, kde je stejná úprava, řidiči na kruhovém objezdu používají metodu „zipu“, což je skoro totéž, jako přednost zprava.  Úprava, kterou navrhlo ministerstvo dopravy (2016) je dobrá, ale nebude ji možno použít, protože řidiči by takovou úpravu bez masivní osvěty nerespektovali.

Kruhový objezd jako architektonický prvek.

Kruhové objezdy se často ve městech využívají jako okrasný prvek. Každý projíždějící totiž nemůže přehlédnout jeho středový kruh. Umělecká výzdoba kruhu květinami, sochami a nebo i vodotrysky je velmi populární např. ve Francii. Podobný zvyk se začíná prosazovat i v Česku. Spousta obcí umísťuje do středu objezdu dominantu, která má obec charakterizovat, např. znak, symbol, tradiční zaměření obce aj. Například v Trutnově (městě draka), je uprostřed jedné z mnoha křižovatek drak. Nespornou výhodou kruhových objezdů ve městech je i možnost jednotlivé kruhové křižovatky od sebe odlišit a řidičům poskytnout výborný orientační bod.

Zvláštní typy kruhových objezdů.

Z mnoha důvodů jsou některé kruhové objezdy upravené, aby lépe vyhovovaly místním podmínkám.

Turbookružní křižovatka.

V některých zemích (Spojené království, Nizozemsko), ale i v Česku (České Budějovice) je vodorovné značení některých rozsáhlejších objezdů upraveno do tvaru rozvíjející se spirály – tomuto uspořádání se říká turbookružní křižovatka. Vjezdová větev má vždy více jízdních pruhů, každý z nich s vyznačeným směrem z kruhového objezdu. Do jízdního pruhu, který bude vně kruhového objezdu se řadí vozidla opouštějící objezd první odbočkou, do vnitřního jízdního pruhu vozy opouštějící objezd poslední odbočkou. Řidič tak nemusí na objezdu přejíždět mezi pruhy, správný jízdní pruh si totiž již vybere před křižovatkou a ten jej pak vyvede přímo ven z kruhového objezdu.

Okružní křižovatka s jedním preferovaným směrem.

Existují i okružní křižovatky, které umožňují přímý průjezd pro určitý směr. Tyto však bývají řízeny světelnou signalizací.

Kapkovitý kruhový objezd.

Kruhové objezdy s jiným, než kruhovým tvarem, usnadňují průjezd křižovatkou v určitých směrech. Návrh tvaru závisí na intenzitě provozu v daných směrech.

Miniokružní křižovatka.

Miniokružní křižovatka je okružní křižovatka s pojížděným středem.

Dálniční křižovatka.

Drtivá většina dálničních křižovatek ve Spojeném království je řešena jako kruhový objezd. Ten přímo neprotíná dálnici, ale je postaven na mostech nad ní a vedou k němu nájezdy. Pro řidiče to znamená zjednodušení orientace - křižovatky mají jednotný tvar a při přejetí odbočky se lze na každém sjezdu z dálnice i snadno otočit. Větší kruhové objezdy jsou řízeny světly. Nevýhodou je sice nutnost stavby dvou mostů přes dálnici, ale naopak obrovskou výhodou se stává menší záběr prostoru, který normálně i malá mimoúrovňová křižovatka vyžaduje pro své vratné větve, oblouky a rozplety. Navíc se na jeden nájezd může jednoduše napojit více silnic. V České republice je asi nejznámějším příkladem (zatím nedostavěná) MÚK Opatovice nad Labem na dálnici D35. Podobné kruhové křižovatky ovšem vytlačují původní (polo)čtyřlístkový tvar a na českých dálnicích jich bylo postaveno už několik, např. na D1 na exitu 361 v Ostravě-Přívoze.

Konkrétní případy kruhových objezdů.

Swindon (Anglie).

Město Swindon v anglickém hrabství Wiltshire je známé svým „kouzelným kruhovým objezdem“. Je to velký kruh, na který se napojuje pět silnic. Každé napojení je ale malým kruhovým objezdem. Po velkém kruhu se tedy vlastně může projíždět v protisměru. Tento systém byl navržen Britskou laboratoří pro výzkum silnic. Má mít vyšší propustnost než obyčejný kruhový objezd. Byl postaven v roce 1972. Podobný objezd se nalézá i ve městě Hemel Hempstead v hrabství Hertfordshire.  GPS lokalizace:

Vítězné náměstí v Praze.

Kruhový objezd dominující Vítěznému náměstí v Praze–Dejvicích má dva jízdní pruhy s dalším odbočovacím. Navíc celý kruhový objezd ve třech místech protínají tramvajové koleje. Pro řidiče neznalého místních poměrů může být jeho průjezd komplikovaný. Pražané nazývají toto náměstí běžně "„Kulaťák“". Ve 30. letech 20. století však tramvajové koleje tvořily kruhový objezd také a to uvnitř kruhového objezdu pro silniční dopravu. Pozice a počet jejich odboček zůstal stejný.

Havířov.

Velký kruhový objezd v Havířově (místními zvaný prostě "„rondel“"), nedaleko vlakového nádraží, který patří mezi největší úrovňové (průměr vnitřní zelené plochy cca 120 m) a nejstarší (vybudován v 60. letech 20. století) v Česku, je netypicky kombinován částečným řízením světelnou signalizací. Netypické je také řešení jízdních pruhů: původně kompletně dvoupruhový objezd byl před obdočkou na Ostravu doplněn o třetí jízdní pruh, naopak před odbočkou na ulici Orlovskou byl přebudován v jednopruhovém řešení. K přebudování na současný stav bylo přistoupeno v létě roku 2010, protože původní kruhový objezd přestal kapacitně i bezpečnostně vyhovovat, obzvláště ve směru z Ostravy a Šumbarku, intenzitě dopravy více než 50 tisíc vozidel denně.  Tento kruhový objezd je křižovatkou šesti komunikací: ulic Ostravské (silnice I/11 od Ostravy), U Motelu (místní komunikace), Hlavní třídy (silnice I/11 směr centrum Havířova, Žilina), Orlovské (silnice II/475 směr Orlová, Karviná), U Nádraží (místní komunikace, směr sídliště Šumbark) a Železničářů (místní komunikace k vlakovému nádraží). Semafory byly opatřeny příjezdové větve z Hlavní třídy, Ostravské ulice a ulice U Nádraží. Současné řešení je považováno za dočasné, poněvadž je v tomto místě do budoucna počítáno s mimoúrovňovým křížením silnic v rámci výstavby přeložky silnice I/11 v úseku Havířov - Třanovice s označením S11 (mj. obchvat Havířova). Silnice S11 bude procházet pod tímto kruhovým objezdem v ose od dnešní ulice Ostravské směrem na Orlovskou ulici. Výstavba této silnice je však zatím v nedohlednu.  Střed zelené plochy v minulosti zdobila velkolepá, několik desítek metrů vysoká ocelová plastika s květinovou tematikou (květ je jedním ze symbolů města), která však byla pro neutěšený stav na přelomu tisíciletí stržena a zlikvidována.

Náměšť na Hané.

Zámek Náměšť na Hané se nachází uprostřed kruhového parku, kolem nějž vede jednosměrná okružní ulice Hrad, značená jako kruhový objezd. S průměrem 200 m a délkou 625 m se tak jedná o jeden z největších a také nejstarších (konec 18. století) kruhových objezdů v Česku.

Kruhový objezd (odborně okružní křižovatka či běžně "rondel", "kruháč", "kruhák" nebo i "kruhovka") je typ objízdné křižovatky zpravidla kruhového tvaru (někdy však i například čtvercového). Rozděluje celou křižovatku do několika jednoduchých křižovatek okolo kruhu uprostřed, čímž se pravidla týkající se průjezdu křižovatkou zjednoduší. Kruhové objezdy mohou být i významnými urbanistickými prvky; jsou velmi oblíbeným řešením křižovatek například ve Francii a Spojeném království. V Česku se masivněji rozšiřují od konce 20. století.

圆环,也称回旋处或圆形地,是交通节点的一种特殊形式,属于平面道路交叉。圆环由环形车道和一个中心岛组成,这种设置使得任何一个方向而来的交通流量进入环岛后,均需以环岛的中心圈以单一方向旋转行驶,直至转向所需的行驶方向而离开。因为它不需要信号灯、减少了交通冲突点、提高了交通安全系数、造价比高架桥便宜等原因,通常认为圆环优于十字路口。有些车流量较高的圆环,车辆需要在圆环外排队较久的时间才有机会进入圆环。


Etymologie.

Vesuv používali autoři jak pozdní římské republiky, tak i rané římské říše. Jeho variantami byly taktéž: "Vesaevus", "Vesevus", "Vesbius" a "Vesvius". Spisovatelé ve starověké řečtině používali "Οὐεσούιον" nebo "Οὐεσούιος".  Existují různé teorie o původu slova Vesuv:

Popis.

Lokalita.

Vesuv se nachází na Apeninském poloostrově v Kampánii, zhruba 6 km od Neapolského zálivu (Tyrhénské moře), jehož vody přesahuje o 1 281 metrů. Třetí nejlidnatější město Neapol lze nalézt asi 15 km severozápadním směrem. Jedná se o jedinou aktivní sopku v kontinentální Evropě, která za posledních sto let vybuchla. Další dvě sopky se v Itálii nacházejí na ostrovech: Etna (Sicílie) a Stromboli (Liparské ostrovy).

Topografie.

Vlastní sopečný kužel Vesuvu spočívá uvnitř hory Monte Somma, což je de facto kaldera předchozí struktury, větší než současný Vesuv. Tato struktura, jejíž zbytky se nachází necelé 2 km severně v podobě vysokého hřebenu, mohla kdysi dosahovat výšky až 2 000 m. Byla zničena před 17 000 až 18 500 lety během velmi silné erupce. V ní se později začal formovat současný hlavní vulkanický kužel. Tomuto druhu sopky, kdy nová vyroste v kráteru předešlé, se říká tzv. somma.  Vesuv leží na zlomové trhlině u rozhraní dvou litosférických desek. Africká se pohybuje severovýchodním směrem (rychlostí 21,5 mm za rok) a podsouvá se pod euroasijskou. Druh tohoto střetu desek se nazývá subdukce a kvůli němu se v této části Středozemního moře vyskytuje sopečná a zemětřesná činnost. Sopky se zde soustředí do tzv. Kampánského vulkanického oblouku, mezi něž patří Campi Flegrei, Monte Epomeo či Marsili. V oblasti Vesuvu se sopečná činnost projevuje nejméně 400 tisíc let. Základ vulkánu tvoří hora Monte Somma, jejíž základ leží asi kilometr pod úrovní moře. Vesuv je situován na druhohorních a třetihorních sedimentárních vrstvách: triasové dolomity, jurské pískovce a vrstvy slínu, které mají tloušťku 1,5 až 1,7 km. Mezi těmito vrstvami jsou ignimbritové vrstvy, což je důsledek vulkanismu sousedního Campi Flegrei. Během zkoumání úlomků z předešlých erupcí se zjistilo, že triasové dolomity vykazují známky metamorfózy (důsledek přítomnosti magmatu). To znamená, že magmatická komora se nachází hluboko pod těmito vrstvami. Její objem se odhaduje na 50 km3 a průměr na 3 km, což bylo později potvrzeno geofyzikálním průzkumem. Vznik komplexu Somma-Vesuv je vysvětlen mnoha teoriemi. Podle té nejvíce uznávané se historie sopky dělí do čtyř období:  Existuje velmi málo údajů o tvaru sopky před rokem 79, nicméně fresky z Pompejí a Herculanea naznačují, že na rozdíl od dnešní sommy se hora sestávala z jednoho kuželu. Díky písemným záznamům od Plinia mladšího víme, že současný kužel dostal podobu právě díky této erupci.  Jako většina andezitových stratovulkánu je i tento vulkán tvořen vrstvami sopečného popela, tefrou spolu s lávovými proudy. Sklon svahů a výška Vesuvu je kvůli erupcím variabilní. V současnosti dosahuje nadmořské výšky 1 281 metrů nad mořem, přičemž Monte Somma 1 132 m. Obě tělesa od sebe dělí tři velká údolí: Valle del Gigante (údolí obrů), Atrio del Cavallo (nádvoří koní) na západě a Valle dell'Inferno (pekelné údolí) na východě.

Fauna a flóra.

Vrchol Vesuvu je holý, kdežto jeho svahy v nižších partií pokrývá typická středomořská vegetace (borové lesy a dub cesmínovitý). Monte Somma si drží více vlhkosti, proto se zde dá nalézt kaštan, dub, olše, javor, dub cesmínovitý a pro Středomoří nepříliš typická bříza. Na úpatí se díky sopečným popelem zúrodněné půdě velice daří pěstovat vinnou révu. Tato skutečnost je důvodem, který obyvatelstvo přitahovalo usadit se přímo pod ní nebo v jejím okolí.  Poměrně rychlá kolonizace starých lávových proudů flórou je zapříčiněná přítomností lišejníku druhu Stereocaulon vesuvianum, který připravuje základní půdu pro další rostliny. Celkem bylo na Vesuvu identifikováno 906 druhů.  V okolí se dají nalézt kuny skalní, zajíci, králíci divocí, lišky a na italské poměry i relativně vzácný plch zahradní. Dále více než 100 druhů ptáků, plazy (včetně užovek a gekonů) a nesčetné množství hmyzu.

Obyvatelstvo.

Podnebí.

Historie.

Hora byla původně vytvořena před 25 tisíci lety, ačkoliv se zde vulkanismus projevoval již před 400 tisíci lety. Těleso se dále zvětšovalo prostřednictvím řady lávových proudů a menších erupcí výbušné povahy. Bouřlivý výbuch o síle VEI 6 před 17 000 až 18 500 lety, původní vulkán zničil. Zbyla z něj jen kaldera, jejíž severní okraj se dodnes dochoval jako hora Monte Somma. Do roku 79 následovalo několik erupcí: síla VEI 6 (8 000-7 900 a 1660 př. n. l.), síla VEI 5 (15 500-16 000 let) a několik menších před 11 400 lety a 6 000-4 500 lety. Následně sopka vstoupila do fáze slabších, zato častějších erupcí. Poslední se zřejmě odehrála 217 let př. n. l. Díky vzorkům jádrových vrtů do grónského ledovce se přišlo na relativně vysokou kyselost, způsobená sirovodíkem vyvrženým do atmosféry. Dalších několik set let byl Vesuv poměrně klidný. Římští spisovatelé popisují zahradami a vinicemi pokryté svahy. Místní však na to nebrali zřetel, jelikož Vesuv není tak masivní jako Etna (údajný domov boha Vulkána).  5. února roku 62 udeřilo v okolní oblasti zemětřesení a způsobilo mezi místními chaos, přičemž některé škody nebyly opraveny ani o 17 let později. Mohlo ovšem jít o tektonické zemětřesení, místo vulkanického. Další otřesy proběhly roku 64. V ten moment byl v jednom z neapolských divadel přítomen i římský císař. Krátce po evakuaci se stavba zřítila. Postupem času si Římané na otřesy zvykají, což dokazují o texty od Plinia mladšího. Na začátku srpna 79 vyschly v okolí sopky fontány a studny. Od 20. srpna se začínají objevovat zemětřesení.  Hlavní erupce pliniovského typu a síle VEI 5 započala 24. srpna roku 79. Mrak popela dosáhl výšky 32 km a postupně zamířil jihovýchodním směrem, přímo na Pompeje. Na římské město se snášel masivní spad pemzy. Okolí vulkánu se kvůli mraku popela ponořilo do tmy. Poté se změnil druh erupce na peléjskou, která západním a severozápadním směrem vyslala na města Herculaneum a Oplontis mohutné pyroklastické proudy. Plinius mladší zmínil několik zemětřesení, z nichž jedno mělo značnou intenzitu. Nepřetržitá erupce ustala po třech dnech. Pompeje byly pohřbeny pod vrstvou popela a pemzy silné 6 m. Dále bylo zničeno Herculaneum, Oplontis či Stabiae a dohromady zahynulo několik desítek tisíc lidí. Objeveno bylo jen 1 800 těl (1 150 v Pompejí, 350 v Herculaneu a 300 pod kamennými klenbami), což je jen zlomek z celkového odhadovaného počtu. 2/3 obětí bylo zabito pyroklastickými proudy, zbytek kolabujícími střechami, zatěžované spadem pemzy.

Datum erupce.

24. srpen je současnými historiky primárně připisován k slavné erupci. Nicméně archeologické vykopávky v Pompejích naznačují, že římské město bylo ve skutečnosti pohřbeno až o několik měsíců později. Oběti mají na sobě například teplejší oblečení než by očekávalo pro konec srpna. V obchodech se nalezlo ovoce a zelenina, typické pro říjen, zatímco srpnové produkty se prodávaly již v sušené či konzervované podobě. Mince jedné ženy možná byla vyražena až v 2. polovině září. Konci října zas odpovídá zapečetění sklenice kvašeného vína.  Krátké erupce byly od roku 79 následovány častějšími relativně delšími explozivními a efuzivními erupcemi začínajícími v roce 1631 a končícími prozatím rokem 1944. Erupce z roku 1631 byla nejsilnější od roku 79. Charakterizovaly ji zničující pyroklastické výrony, které způsobily škody široko daleko. V okolí sopky jsou časté úniky sopečných plynů.

Evakuační plán.

Existuje evakuační plán, týkající se 25 nejohroženějších měst a 7 tzv. červených zón, jenž počítá s evakuací cca 700 tisíc lidí.

Turistika.

Z nejbližšího městečka Ercolano vede k Vesuvu 11 km dlouhá silnice. Zhruba 1 km od sopky je parkoviště pro automobily, z něhož lze pěšky dojít ke kráteru za 20 minut. K sopce byla vybudována sedačková lanovka, která byla ale zničena výbuchem v roce 1944.

Blízká města.

Pod Vesuvem leží nejen velkoměsto Neapol, ale je pod ním mnoho dalších měst a vesnic. V potenciálně ohrožené oblasti zahrnující několik desítek kilometrů žije několik miliónů lidí.

Vesuv (italsky Monte Vesuvio) je činný stratovulkán na Apeninském poloostrově v Itálii. Vypíná se 1 281 metrů nad Neapolským zálivem, přibližně 9 kilometrů od třetího nejlidnatějšího města Itálie, Neapole. Patří mezi nejznámější sopky světa, neboť se proslavila výbuchem roku 79, kdy došlo ke zničení řady římských měst, mezi něž patří například Pompeje. Je to taktéž jediná sopka na území kontinentální Evropy, u které v posledních sto let došlo k erupci. Vzhledem k nedalekému milionovému městu je zapsáno do tzv. Decade Volcanoes - seznamu 16 nejnebezpečnějších sopek světa.

维苏威火山(Vesuvio)是欧洲的一座活火山,位于意大利南部那不勒斯湾东海岸,同世界名城那不勒斯相距不过20公里。海拔1,281米(4,203英尺)。