Patologie karcinomu žaludku.

Karcinom (přesněji adenokarcinom) žaludku je nejčastější neoplázií žaludeční stěny. V klasifikaci podle Laurena se rozlišují dva typy karcinomů žaludku: difúzní a intestinální.

Etiologie a patogeneze karcinomu žaludku.

Correova cesta patogeneze.

Pelayo Correa ukázal, že patogeneze žaludečního karcinomu intestinálního typu má poměrně zřetelná stádia, která lze prokázat například histologicky. Vývoj směřuje od histologicky zcela normální žaludeční stěny přes akutní zánět, chronický zánět, atrofickou gastritidu, intestinální metaplázii a dysplázii až k adenokarcinomu s případnou metastatickou diseminací.

Role "Helicobacter pylori".

Infekce žaludečního lumen gramnegativní zahnutou tyčkou "Helicobacter pylori" je jistě nejdůležitější faktor vzniku zánětu, atrofické gastritidy a histologického vývoje k žaludečnímu adenokarcinomu.  V patogenezi onemocnění se uplatňují různé faktory virulence této bakterie. Přirozený průběh infekce se může lišit v závislosti na genetických dispozicích bakterie a hostitele a v závislosti na prostředí.

Faktory virulence.

S faktory virulence "Helicobacter pylori" jsou spjaty čtyři genetické lokusy:

Prozánětlivé působení H. pylori.

"H. pylori" svými faktory virulence podněcuje zánětlivou odpověď na žaludeční stěně.  Jedna z cest působení bakterie je přes sekreční systém vytvořený geny cag-PAI. Vytvořený kanál (T4SS – Type 4 secretion system) umožňuje přenést protein CagA přes membránu epitelové buňky žaludku. Po jeho fosforylaci se následně aktivuje kaskáda MAP-kináz (mitogen-activating proteinkinase) vedoucí k aktivaci NFκB (nukleární faktor κB) a AP1 (aktivator protein 1), což vede k produkci prozánětlivých faktorů. Stejně tak může přes T4SS projít i proteoglykan (PG) stěny gramnegativní bakterie, který cestou NOD1 (nuclotide-binding oligomerization domain-1) a RICK (receptor-interacting serine-threonine kinase, RIP2) aktivuje rovněž NFκB a tím i produkci cytokinů a dalších zánětlivých mediátorů.  H. pylori ovšem může svým lipopolysacharidem působit i skrze TLR4 (toll-like receptor 4), čímž rovněž přes NFκB podněcuje zánětlivou reakci.

Role imunitního systému.

V patogenezi žaludečního karcinomu hrají důležitou roli také mechanismy imunitní reakce hostitele vůči poškození např. "H. pylori". Experimentální infekce myší bez T a B-lymfocytů bakterií Helicobacter nevedla ke změnám žaludeční sliznice. Infekce "Helicobacter spp." u myší bez B buněk, ale schopných normální T-lymfocytární odpovědi, došlo k závažné atrofii a metaplázii sliznice. Další pokusy ukázaly, že v patogenezi atrofické gastritidy se podílí konkrétně Th1 buňky.  Pokusy a myších rovněž naznačily, že během chronického zánětu může dojít k náboru hemopoetických buněk z kostní dřeně, kmenových buněk, endoteliálních či epiteliálních progenitorů nebo myofibroblastů. Tyto buňky se usídlují v zánětlivé tkáni a s největší pravděpodobností se podílejí na progresi onemocnění.  Přítomnost zánětlivých mediátorů představuje pro kmenové buňky nefyziologické prostředí, ve kterém tudíž může dojít k metaplázii až dysplázii. Dále zvýšená produkce IL-1β způsobuje snížené vylučování žaludečních kyselin. Zvýšené pH je příznivé pro růst bakterií. Jen málo druhů bakterií dokáže přežít v žaludku při normální sekreci žaludečních kyselin. Naproti tomu při pH > 4.0 je schopna růst již rozsáhlá škála druhů.  Ačkoli by se zdálo, že podávání inhibitorů protonové pumpy (PPIs) při refluxní esofagitidě může zvýšením pH dramaticky zvýšit riziko atrofické gastritidy, dosavadní studie na toto téma jsou rozporuplné a většinou žádnou souvislost neprokazují.  Nesmíme zapomenout ani na zvýšenou produkci volných radikálů v důsledku zánětu. Tvorba ROS (reactive oxygen species, např. v přirozené neutrofilní imunitní reakci) a RNS (reactive nitrogen species, např. v důsledku stimulace iNOS - inducibilní NO syntázy - prostřednictvím NFκB) vede k dalšímu poškozování tkáně, buněčných struktur a také k četným mutacím DNA.

Molekulární mechanismy.

Molekulární mechanismy karcinomu žaludku zahrnují poruchy a mutace protoonkogenů (c-met, c-erbB2), tumorsupresorových genů (p53, APC, RARβ, rodina RUNX), molekul buněčné adheze (E-kadherin, CD44) a molekul kontrolujících buněčný cyklus (cyklin E, p27, E2F). Další genetické abnormality se mohou týkat nestability mikrosatelitních sekvencí (spojené s mutacemi mismatch-repair genů), růstových faktorů a cytokinů. Tyto faktory se mohou uplatnit v karcinogenezi ať už zvýšenou proliferací buněk, poruchou opravných mechanismů DNA buňky, nekontrolovaným růstem či stimulací růstu okolních buněk. Zde se popisuje i vliv potravy, neboť dusičnany přítomné v potravinách (např. uzeninách, ale i zelenině) mohou být redukovány na dusitany a případně až na nitrosaminy, které mají mutagenní účinky.

Karcinom žaludku je nádorové onemocnění stěny žaludku, které je v současnosti čtvrtou nejčastější příčinou úmrtí na rakovinu v Evropě. Celosvětově je druhým nejčastějším maligním onemocněním. Žaludeční karcinom se vyvíjí složitým mnohastupňovým procesem s několika zřetelnými histologickými a patofyziologickými fázemi. Celý vývoj je ovlivňován komplexem interakcí mezi bakteriemi, prostředím, genetickými dispozicemi hostitele a molekulárními mechanismy. Mnohé z etiologie a patogeneze této choroby zůstává nejasné, avšak základní souvislosti jsou již známy.

胃癌(Stomach cancer、gastric cancer)是发生在胃部黏膜的癌症。 早期的症状包括胃灼热,上腹疼痛,恶心及食欲不振。 症状与消化性溃疡类似,是导致延误就医与高死亡率的原因,但其痛感与溃疡还是有些许差异,胃溃疡是食后痛而十二指肠溃疡是空腹痛,但胃癌通常不受进食的明显规律影响,且其痛感是一种咬合性疼痛并且制酸剂不能解除痛感,然而还是有较少数胃癌痛感会受进食有些许影响并且制酸剂能稍微缓解,导致诊断更难,所以说胃镜还是唯一有效直接的诊断方法。而胃镜中有一明显区别方法就是十二指肠溃疡的病灶极不可能是胃癌,因其成因是胃酸过强,反而有助杀灭很多产生亚硝酸类的细菌所以极少癌变,同时临床上极稀少胃癌蔓延至十二指肠区域。但是胃溃疡和胃癌就较难分辨很多时候只能靠切片,同时经验较少的医生也有误判可能,而胃溃疡成因是因为胃酸过少和黏膜防御力弱造成亚硝酸类的细菌孳生,这也可以视为一种有逻辑关系的癌前因子。晚期的症状包括体重减轻(weight loss),皮肤及眼白泛黄,呕吐(vomiting),难以吞咽(difficulty swallowing),粪便中有血等症状。癌细胞会从胃扩散到其他部位,特别是肝、肺、骨骼、腹膜、及淋巴结等部位。 最常见的辅助原因是因为感染幽门螺旋杆菌(Helicobacter pylori),将近六成的胃部肿瘤患者都检查出感染这种细菌,某些种的幽门螺旋杆菌较为其他种来的危险。 其他致癌因素包含:食用腌渍蔬菜(pickled vegetables)、霉变、烟熏、油炸食物与抽烟。 另大约有10%的病例与家族遗传有关,大概有1%~3%的的案例是因为源自双亲的基因性疾病,像是遗传性弥漫性胃癌。 大多数的胃部肿瘤都是腺癌, 而这大致上又可再分为许多种类。另外淋巴瘤与间质瘤也可能在胃中分化。 大多时候胃癌会经年累月地持续恶化。 胃癌的诊断大多经由胃镜采检样本来做诊断,确诊后才会再经由医学影像确认是否转移到其他地方。日本与韩国两国胃癌的比率较高,可能因为他们会进行癌症筛检来发现疾病。


Popis.

Kaňatce jsou parazitické ovíjivé byliny s drátovitými bezlistými stonky. Stonky jsou zelené až šedohnědé, větvené, se střídavými listy redukovanými na drobné opadavé šupinky. Květy jsou drobné, většinou oboupohlavné, přisedlé nebo krátce stopkaté, podepřené listenem a 2 listenci, uspořádané v klasech, hroznech nebo hlávkách. Okvětí je trojčetné ve 2 kruzích, bělavé nebo nazelenalé, laloky vnějšího kruhu jsou drobné a podobné listenům. Češule je zprvu miskovitá, později se prodlužuje a dužnatí. Tyčinek je nejčastěji 9 a jsou doplněny 3 staminodii. Semeník nese téměř přisedlou, drobnou nebo hlavatou bliznu. Plodem je peckovice, obklopená zdužnatělou češulí (někdy označovanou jako zdužnatělá trubka okvětí).

Rozšíření.

Rod zahrnuje celkem 22 druhů s pantropickým rozšířením. Centrum diverzity je v Austrálii, kde roste celkem 19 druhů, z toho 16 endemických. Jsou soustředěny zejména do jižní a jihozápadní části kontinentu. "Cassytha filiformis" je pantropický druh, rozšířený v tropických oblastech všech kontinentů a zasahující i do subtropických oblastí. Jako jediný druh rodu se vyskytuje i na americkém kontinentu, kde je rozšířen od jižních oblastí USA (Texas, Florida) po Bolívii a roste i na Karibských ostrovech. Jediným zástupcem rodu je také na Madagaskaru a v Tichomoří. Ze subsaharské Afriky jsou uváděny 3 druhy, z tropické Asie 3 druhy, z Nového Zélandu 1 druh.

Ekologické interakce.

Kaňatce jsou nezelené, plně parazitické byliny, přisávající se pomocí drobných haustorií k cévním svazkům xylému ve větvích různých druhů stromů a keřů, odkud čerpají vodu a živiny. Haustorií se v rámci jedné rostliny vytváří několik set a mohou být připojeny i k několika různým hostitelům. Jsou také známy případy, kdy tato rostlina získává živiny z jiné parazitické rostliny, např. santalovníku. Kaňatce mají ve stoncích chlorofyl a uhlík získávají prostřednictvím vlastní fotosyntézy. Mladý semenáč se musí připojit k hostiteli do několika týdnů od vyklíčení, jinak hyne. Po nalezení hostitele původní stonek hyne a rostlina ztrácí kontakt s půdou.  Pantropický druh "Cassytha filiformis" má široké spektrum hostitelů, naproti tomu některé endemické druhy z Austrálie mají úzkou vazbu na konkrétní hostitele.

Taxonomie.

Rod "Cassytha" byl v minulosti často řazen do samostatné čeledi "Cassythaceae", v současné taxonomii (APG IV) je součástí čeledi "Lauraceae". V rámci dané čeledi je řazen do podčeledi "Perseeae". Mezi blízce příbuzné rody patří např. "Cryptocarya", "Ravensara" či "Hypodaphnis". Zatímco celkový habit se vlivem parazitického způsobu života od těchto příbuzných ale dřevnatých rodů diametrálně odlišuje, květy kaňatců jsou téměř identické s květy rodu "Cryptocarya". Se vzhledově podobnými kokoticemi nejsou tyto rostliny nikterak příbuzné a náležejí dokonce i do jiného oddělení krytosemenných rostlin. Jedná se o ukázkový příklad konvergentního vývoje.

Význam.

Druh "Cassytha filiformis" způsobuje lokálně škody na tropických kulturách, např. na plantážích avokáda v Austrálii. Rostlina je schopna kompletně pokrýt koruny stromů i keřů. V jižní Indii je rostlina používána k ochucování másla, v Jemenu bobule vyhledávají děti. Pro jedlé plody je vyhledávána i v Austrálii.

Kaňatec ("Cassytha") je rod nižších dvouděložných rostlin z čeledi vavřínovité. Jsou to bezlisté parazitické ovíjivé byliny s drobnými květy, připomínající vzhledově kokotici. Parazitují na různých druzích dřevin, z jejichž větví získávají pomocí haustorií vodu a minerální živiny. Stonky obsahují chlorofyl a probíhá v nich fotosyntéza. Kaňatce jsou rozšířeny v tropech celého světa s přesahy do subtropů, největší počet druhů roste v Austrálii. Druh "Cassytha filiformis" je rozšířen v tropech celého světa.

无根藤属 (或称为无根草属,"Cassytha" L.) 为樟科植物的一个属,寄生性的藤本植物。广泛布于热带地区。


Obsah.

Athénský vévoda Theseus přemohl v boji královnu Amazonek Hippolytu a připravuje svou svatbu s ní. Předstupuje před něj občan Egeus se žalobou na svou dceru. Krásná Hermia si má podle jeho vůle vzít za muže přítomného Demetria, ale je zamilovaná do Lysandra. Otec jí hrozí krutým trestem podle athénského práva, když ho neuposlechne. Proto se Hermia domluví s Lysandrem, že spolu utečou z Athén. Mají se setkat v čarovném lese. Hermia však prozradí tento úmysl své přítelkyni Heleně a ta přemluví Demetria, do kterého je zamilovaná, aby spolu rovněž odešli do lesa. Do tohoto lesa se také chystá divadelní společnost složená z athénských řemeslníků zkoušet srdceryvnou tragédii o Pyramovi a Thisbě.  V lese se potkají královna víl Titania a král elfů Oberon. Oberon chce od Titanie zpět páže, které mu odebrala. Proto pošle jednoho ze svých elfů pro kouzelný květ, jehož dotykem se jakýkoliv člověk zamiluje do toho, koho prvního spatří. Oberon chce, aby se Titania zamilovala do nějaké příšery.  Oberon schovaný za křovím si vyslechne prudkou hádku mezi Demetriem a Helenou a nařídí elfu Pukovi, aby očaroval Demetria. Puk se však splete a potře kytkou Lysandra místo Demetria. Lysandr se probudí a hned se zamiluje do Heleny. Hermii nechá opuštěnou v lese. Titania se rovněž probudí a zamiluje se do řemeslníka (herce) Klubka s oslí hlavou, kterou mu přičaroval Oberonův elf. Když si Puk uvědomí svoji chybu, očaruje i Demetria, aby se zamiloval do Heleny.  Demetrius, Lysandr, Helena a Hermia se potkají. Jak Lysandr tak Demetrius jsou zamilovaní do Heleny, ta si však myslí, že si z ní oba dělají blázny. Hermia se velmi hněvá na Helenu kvůli Lysandrovi. Lysandr a Demetrius chtějí o Helenu bojovat. Oberon, který to vše pozoruje, za nimi pošle Puka. Díky elfovi se Lysandr a Demetrius minou a kvůli únavě usnou. Na stejné místo dojde Helena a po ní i Hermia. Obě usnou a elf napraví, co zkazil. Titania vrátí Oberonovi páže. Ten ji zbaví kouzla a Klubkovi odčaruje oslí hlavu.  Ráno už jsou spolu Hermia s Lysandrem a Helena s Demetriem. V lese se objeví také athénský vévoda Theseus se svou budoucí manželkou. Klubko se vrátí ke zbytku herců. V Athénách se slaví tři svatby - vévody Thesea a královny Amazonek Hippolyty, Lysandra a Hermie a Demetria s Helenou. Po svatbě zahrají herci na hostině svoji hru.

Sen noci svatojánské (anglicky "A Midsummer Night's Dream") je divadelní hra, komedie britského dramatika Williama Shakespeara napsaná mezi lety 1590 a 1596. Nejnovější překlad do češtiny je od Martina Hilského.

《仲夏夜之梦》(英语:A Midsummer Night's Dream),是威廉·莎士比亚在约1590年-1596年间创作的浪漫喜剧。它描绘了以雅典大公忒修斯和希波吕忒婚礼为中心的一系列故事。包括四名 雅典恋人和六个业余演员的冒险经历,而森林里的仙子们则在背后操作它们的命运。本戏剧是莎士比亚最流行的剧本之一,在全世界都有上演。


Použití.

Protože je uhelný dehet hořlavý, někdy se používá jako palivo. Podobně jako většina těžkých olejů se musí nejdříve zahřát do tekutého, řidšího stavu.  Podobně jako dehet z borovice lze i uhelný dehet použít v léčebných šamponech, mýdlech a mastích pro léčbu lupů a psoriázy. V USA jsou tyto přípravky dostupné bez předpisu a podléhají regulacím FDA. Pro improvizované použití je k v americkém lékopisu dispozici dehtový roztok k povrchovému použití, který obsahuje 20 % dehtu v ethanolu s přídavkem 5 % polysorbátu 80 - tento roztok musí být rozředěn do masťového základu, například vazeliny. Uhelný dehet se používá také k syntéze paracetamolu (acetaminofenu).  Dehty se běžně používají pro léčbu psoriázy, přičemž uhelný dehet je nejúčinnější. Ropný dehet se používal ve starověkém Egyptě při mumifikaci zhruba v období 1000 př.n.l.  Dříve se uhelný dehet používal jako základní složka do směsí pro stavbu vozovek a chodníků. Byl sice levný a bylo jej dost, ale jeho bod tání byl nízký a za letnich dní se lepil na boty a pneumatiky aut jej z vozovky vytrhávaly. Dnes se však obvykle využívají ropné produkty (asfalt), jejichž hlavní význam je ten, že tají za vyšších teplot, mají delší životnost a vyžadují menší údržbu. Do Česka se dováží. Dehet byl složkou prvních "asfaltových" vozovek. Ulice Bagdádu byly takovouto vrstvou vybaveny již v 8. století našeho letopočtu.  Ve stavebnictví byl již v době monarchie hlavním, ale také jediným hydroizolačním materiálem ve formě papírové lepenky nasycená dehtem (térpapír-térák) a nebo dehet v sudech, který se na stavbě vařil v kotlích a pak se roztíral po základech, stěnách nebo po střechách. Vždy byl nátěr horkým térem, pak vrstva térpapíru, znovu nátěr, tér papír, nátěr. Papír však vlhkostí ztěřel,strávil se a šel rozemnout v prstech-izolace doslova zmizela-proto staré praktiky neudivuje vlhkost stěn starých budov ve sklepě i přes tehdy provedenou izolaci. Trvanlivost na střechách vzhledem k jeho nízkému bodu tání byla také nízká- v létě žárem stékal, v zimě mrazem křehnul a praskal. Větší rozšíření kvalitnějších asfaltových lepenek začalo u nás až v polovině 70. let minulého století, byly však také dražší. Na přelomu století ochránci přírody prosadili zákaz používání dehtu, z důvodu jeho karcinogennních účinků a přestal se vyrábět. Občas je k sehnání ve stavebních bazarech.

Uhelný dehet lidově nazývaný tér (thér) je hnědá nebo černá kapalina s vysokou viskozitou, páchnoucí po aromatických uhlovodících. Uhelný dehet je vedlejším produktem karbonizace uhlí při výrobě koksu nebo jeho zplynování při výrobě svítiplynu. Uhelné dehty jsou složité a proměnné směsi fenolů, polycyklických aromatických uhlovodíků (PAU) a heterocyklických sloučenin.

煤焦油(Coal tar,又译煤<unk>)是一种黑色或褐色粘稠液体。气味与萘或芳香烃相似。它是在干馏煤制焦炭和煤气时的副产物。成分复杂,主要是酚类、芳香烃和杂环化合物的混合物。有致癌性,属于国际癌症研究机构(IARC)第一类致癌物质。主要用于分馏出各种酚类、芳香烃、烷类等,并可用于制造其他染料或药物等。


Nejstarší historie – honosné sídlo králů.

Původní hrad byl postaven za vlády významného uherského krále Bély IV. v letech 1247–1265. Za krále Zikmunda Lucemburského byl palác značně rozšířen. Ve své době to prý byl největší soubor gotických paláců na světě. Další přestavby a rozšíření se areál hradu dočkal za krále Matyáše Korvína. Na hradě sídlil po roce 1490 také jeho nástupce z české linie Jagellonců – král Vladislav II. Jagellonský a jeho nástupce Ludvík Jagellonský, kteří v Budíně nadále vedli honosný dvůr.

Zničení středověké rezidence za válek s Turky.

Po bitvě u Moháče v roce 1526 a smrti dvacetiletého krále Ludvíka se postupně část středověkého maďarského království stala součástí Osmanské říše. Následovníci Jagellonců Habsburkové přesídlili v následujících desetiletích definitivně do bezpečnějšího Prešpurku, tj. dnešní Bratislavy a hrad po roce 1540 definitivně osiřel. Budín obsadila turecká okupační vojska, ale osmanská vláda palác jako své sídlo nevyužívala. Hrad byl částečně používán jen jako kasárna, zbrojnice a stáje, ovšem jinak velmi chátral a byl opuštěný. V roce 1686 byl hrad při válečných událostech zničen. Spousta doposud zachovalých středověkých hradních budov se zřítila nebo vyhořela.

Obnova v 18. a 19. století.

Za vlády uherského krále Karla III. (císař Karel VI.) byly proto, po trvalém znovudobytí okupovaných Uher, zdemolovány i zbylé ruiny někdejšího středověkého sídla. V roce 1715 byl postaven menší barokní palác na místě současného hradu, jenž měli členové habsburského rodu při svých občasných návštěvách Budína používat. V roce 1748 nechal vysoký uherský úředník – kníže Antal Grassalkovich zámek rozšířit.  Dne 4. května 1849 uherská revoluční armáda pod vedením Artura Görgeyho obsadila budínský hrad. Přes velkou snahu budapešťských vojáků ale barokní palác vyhořel. Později byl v letech 1850–1856 palác znovu obnoven a přestavěn. V roce 1867 hrál královský palác důležitou roli při korunovaci Františka Josefa I. uherským králem a stal se symbolem míru mezi Habsburskou dynastií a maďarským národem a tím i rakousko-uherského vyrovnání.

Monumentální přestavba – hrad symbolem uherského státu.

V posledních desetiletích 19. století zamýšlela autonomní uherská vláda vytvořit královský palác, který by v sobě obsáhl prvky ostatních známých evropských královských sídel, které měl nejen napodobit, ale i předstihnout. Vlastní proces přestavby Hradního vrchu začal v roce 1875 a přijaté návrhy architekta, profesora a člena Maďarské akademie věd Alajose Hauszmanna způsobily rozsáhlé topografické změny v celé oblasti hradního návrší. Původní palác byl mnohonásobně zvětšen, jen ve směru k Dunaji se jeho délka více jak zdvojnásobila. Hauszmann pak završil stavbu (poněkud bizarní a spornou) vysokou kupolí, postavenou uprostřed pohledové fronty paláce ve směru od Dunaje. Slavnostně bylo obrovské královské sídlo otevřeno v roce 1912 a přiřadilo se k nejpřepychovějším a největším panovnickým rezidencím světa. I kritici jej chválili jako nejvýznamnější budovu Maďarska z přelomu století.  Po sesazení Habsburků došlo i k rozpadu a zániku původního Uherského království. Po roce 1918 byl palác používán k reprezentaci regentské vlády nového horthyovského Maďarska.

Katastrofální druhé zničení Budínského hradu.

Události ničivé druhé světové války se paláci po roce 1939 dlouho vyhýbaly. V roce 1944 si však válka našla i Budapešť a v důsledku toho došlo k bombardování a vypálení nejen hradu, ale poškození i města jako takového, západními leteckými bombardovacími svazy. Vniveč přišla veškerá nádhera, která návštěvníky oslňovala pouze po necelé půlstoletí.

Novodobá obnova.

Po ukončení druhé světové války, se hrad velmi změnil. Samotný hrad byl za války částečně zničen a i interiéry byly velmi poškozeny. Proto bylo rozhodnuto, že se Budínský hrad stane po záchranné rekonstrukci sídlem Budapešťského historického muzea či Maďarské národní galerie.  Palác byl po dlouhých debatách (především) z úsporných, ale i z ideologických důvodů, obnoven ve značně zredukované formě. K obnově došlo k roku 1968, kdy byl palác opět částečně otevřen veřejnosti. Mansardové střechy, zdobné fasády i kopule byly zjednodušeny, obrovská dělená okna byla nevhodně vyměněna za nedělená, některé části budov areálu byly dokonce zbořeny a samotné interiéry se renovovaly ve zcela moderním duchu. Výrazněji se v nich stavělo až v roce 1980. Protože vznikl stav, se kterým se mnoho odborníků, pamětníků, politiků i část veřejnosti nechce dosud smířit, vznikla Společnost světového dědictví, která si vytkla za cíl dát hradní budovy do stavu blízkému tomu, ve kterém se areál nacházel před rokem 1944. V roce 2006 se konečně rozhodlo o renovaci zámku. Podle plánů má být obnovena sporná neobarokní kopule Al. Hauszmanna, již se znovu vystavělo velkolepé schodiště od řeky a obnovy se mají dočkat i některé reprezentační interiéry.

Současnost.

V současnosti je Budínský hrad jednou z nejnavštěvovanějších lokalit v Maďarsku. Jeho mohutné zdi zcela změnily před více jak 100 lety definitivně panoráma Budapešti. Bývalé maďarské královské sídlo působí v hlavním městě jako symbol moci a je považováno (i přes nevhodné poválečné zásahy) za jednu z nejhezčích královských rezidencí na světě. V areálu se dosud nachází Maďarské historické muzeum, Maďarská národní galerie, Széchenyiho národní knihovna aj. kulturní instituce.

Budínský hrad (maďarsky: "Budai Vár", turecky: "Budin kalesi") je historický hrad, někdejší palác a sídlo uherských králů, nazývaný též "Královský palác" (maďarsky "Királyi-Palota"), či "Královský hrad" (maďarsky "Királyi Vár"). Nachází se v maďarském hlavním městě Budapešti.

布达城堡(、),原来也称作“王宫”(匈牙利语: Királyi-palota)或“王家城堡”(匈牙利语: Királyi Vár),位于匈牙利布达佩斯城堡山之上,占整区域的3分2面积。布达城堡始建于1247年,匈牙利国王贝拉四世为了抵御鞑靼人的入侵而兴建。其后神圣罗马帝国皇帝西吉斯蒙德将原来的建筑物改建为哥特式王宫。1541年至1686年期间,奥斯曼土耳其占领了布达佩斯,布达城堡被用作军营及清真寺。直至17世纪,哈布斯堡王朝赶走了土耳其,布达城堡被重建成巴洛克式。现时布达城堡成为了匈牙利国家美术馆,供游人欣赏。布达城堡于1987年被联合国教科文组织列入世界遗产。


Rozdělení.

Prostá atrofie.

Při prosté atrofii dochází ke zmenšování objemu buněk, jejich počet se však nesnižuje. Buňky zmenšují svůj objem a objevují se poměrně typické histologické změny - především dochází ke smršťování jádra (tzv. pyknóza jádra) a mění se barvitelnost cytoplazmy. V buňce se snižují zásoby tuku a glykogenu. Pokud je atrofie výraznější, dochází i ke snížení funkce buňky.  Některé buňky mohou obsahovat větší množství tzv. pigmentu z opotřebení, lipofuscinu. Při zmenšování objemu buňky zdánlivě narůstá obsah lipofuscinu, ve skutečnosti se pouze zvyšuje jeho koncentrace. Atrofovaný orgán, jehož buňky obsahují větší množství lipofuscinu, bude zabarven hnědě - hovoří se o hnědé atrofii (lat. "atrophia fusca"). Hnědá atrofie se objevuje především u svalů a jater.

Numerická atrofie.

Numerická atrofie je stavem, kdy buněčná populace ubývá. Mnohdy se týká tkání s výraznější obměnou buněk, kdy je narušena rovnováha mezi novotvorbou a zánikem buněk. Numerická atrofie postihuje zejména kůži, kostní dřeň a pohlavní žlázy. Jednou z forem numerické atrofie, která postihuje i kostní tkáň, je osteoporóza.

Sekundární změny.

Na atrofii mohou poměrně často navazovat další (druhotné, sekundární) reakce organizmu, popřípadě se může sám chorobný proces, který je příčinou atrofie, dále rozvíjet. Podle charakteru změn se pak hovoří o několika typech atrofie:

Příčiny.

Inaniční atrofie.

Postihuje různou měrou prakticky všechny orgány. Její příčinou je nedostatečný přívod živin nebo jejich nedostatečné využití. Pokročilou formou inaniční atrofie je kachexie.

Fyziologická atrofie.

Týká se orgánů, jejichž funkce zcela fyziologicky v určitém věku ustává. Typicky dochází během puberty k atrofii brzlíku, po klimaktériu dochází u žen k atrofii dělohy, vaječníků a mléčné žlázy.

Vaskulární atrofie.

Dochází-li k postupnému a pozvolnému uzávěru přívodných tepen, tkáň neodumírá, ale atrofuje a částečně se adaptuje na nízký přísun kyslíku a živin. Obvykle bývají takto postiženy ledviny při ateroskleróze ledvinných tepen nebo dolní končetiny (viditelné je zejména postižení kůže, postiženy jsou však i svaly) při ischemické chorobě dolních končetin.

Tlaková atrofie.

Dlouhodobý tlak na tkáň vede jednak k omezení přísunu krve a jednak přímo negativně působí na tkáň. Poškození může být tak velké, že dojde k nekróze (typickým příkladem tlakové nekrózy je "decubitus" - proleženina). Tlaková atrofie nejčastěji postihuje kosti, žlázy a ledviny. V případě kostí jde obvykle o dlouhodobý tlak expandujícího procesu v blízkosti kosti (aneurysma, nádor), hovoří se o usuře nebo též usuraci kosti. V případě postižení žláz jde obvykle o ucpání vývodného kanálku žlázy a následné hromadění sekretu v dutině žlázy. Vyšší tlak vede k atrofii vlastní žlázy, vzniklý útvar se označuje pojmem retenční cysta. Obdobným způsobem jako žláza může být postižena i ledvina v případě, že vázne odtok moči nebo dochází při močení k návratu močí z močového měchýře do močovodu (tzv. vezikkoureterální reflux).

Iradiační atrofie.

Je následkem ozařování, které nebylo tak intenzivní, aby vyvolalo nekrózu. Častěji se objevuje spíše po opakovaném ozařování nízkými dávkami. Dříve byla iradiační atrofie kůže na rukou častou chorobou radiologů, dnes je iradiační atrofie spíše negativním doprovodem radioterapie. Postižena bývá zejména kůže v místě vstupu paprsků, ale postiženy mohou být jakékoliv ozářené tkáně, zejména pokud se vyznačují vyšší mitotickou aktivitou.

Atrofie z inaktivity.

Při omezení činnosti orgánu dochází mnohdy i k jeho atrofii. Typickým příkladem je atrofie svalů při znehybnění. Podobně může docházet i k atrofii kostí. Nejčastěji z inaktivity čelistí bez zubů, žlázy z ucpání vývodu.

Neurogenní atrofie.

Je-li porušena inervace svalu, dochází u něj k atrofii z inaktivity. Při poruše inervace však dochází k výraznější svalové atrofii, než k jaké by došlo při pouhém znehybnění.  Jiným typem neurogenní atrofie je atrofické postižení kloubů při tabes dorsalis (tzv. Charcotův kloub). Porušená funkce senzitivní inervace zde nejspíš vede k chybnému zatěžování kloubu.

Atrofie je regresivní změna postihující normálně vyvinutý orgán nebo tkáň. Právě důraz na to, že je postižen normálně vyvinutý orgán, odlišuje atrofii od nedostatečného vývinu orgánu (hypoplazie). Při atrofii vlastně dochází k úbytku živé tkáně. V rámci orgánu může atrofie postihovat jak orgán jako celek, tak i jednotlivé buněčné typy. Z hlediska celého orgánu dochází při atrofii k tomu, že se zvyšuje relativní podíl vazivového stromatu a orgán postižený atrofií se tak jeví jako tužší, než kdyby byl zdravý.

萎缩(atrophy)为身体部分或是完全的日渐渐消瘦。造成萎缩的原因包含突变(可破坏建立器官的基因)、营养不良、不好的循环系统、失去激素(荷尔蒙)的帮助、失去目标器官的神经支持、超过的细胞凋亡以及缺乏体能锻炼或是组织本身的内在疾病所导致。维持器官或身体一部分的激素和神经输入,在医学名词上称为trophic。Trophic描述组织的营养状况。肌肉Trophic的减少,被称为萎缩。


Formální definice.

Nechť formula_1 je vektorový prostor, na kterém je dána nedegenerovaná symetrická bilineární forma formula_2. Ortogonální grupu formula_3 definujeme jako množinu všech invertibilních lineárních zobrazení takových, že pro všechna formula_5 platí Operace skládání definuje na formula_3 strukturu grupy. Pokud je formula_1 reálný nebo komplexní vektorový prostor, zadává kanonické vnoření formula_3 do vektorového prostoru formula_10 strukturu hladké variety – v tom případě se tedy jedná o Lieovu grupu.  Pro reálný vektorový prostor formula_1 a nedegenerovanou formu formula_2 signatury formula_13 značíme příslušnou grupu formula_14. Pro pozitivně definitní formula_2 pak používáme značení formula_16.  Pro komplexní prostor formula_1 dimenze formula_18 s nedegenerovanou komplexní bilineární formou formula_2 značíme příslušnou Lieovu grupu formula_20.  Vzhledem k absenci specifické formy formula_2 v tomto značení je zřejmé, že tyto symboly označují objekty definované až na izomorfismus (Lieových grup).  Pokud se omezíme na lineární zobrazení s determinantem formula_22, dostáváme grupu formula_23, resp. formula_24, formula_25. Značení formula_26 a formula_27 pochází ze anglických názvů těchto grup: "orthogonal" a "special orthogonal".  Někdy se symbolem formula_28 značí přímo množina ortogonálních matic formula_29 dimenze formula_18. To odpovídá volbě standardní symetrické formy formula_31.

Příklad.

V reálném prostoru dimenze formula_32 se ortogonální grupa formula_33 dá popsat jako množina matic které reprezentují rotace o úhel formula_35 a matic které reprezentují zrcadlení kolem osy se směrem formula_37.  V třírozměrném prostoru je formula_38 množina rotací kolem nějaké osy procházející počátkem souřadnicové soustavy a také zrcadlení podle nějaké roviny procházející počátkem.

Vlastnosti.

Grupy formula_25 jsou polojednoduché souvislé komplexní Lieovy grupy. Pro formula_40 jsou jednoduché (t.j. jejich Lieovy algebry jsou jednoduché Lieovy algebry). Podobně formula_41 jsou reálné souvislé polojednoduché Lieovy grupy. Jak plyne z obecné teorie reprezentací polojednoduchých grup, všechny konečně dimenzionální reprezentace ortogonální grupy jsou rozložitelné na součty ireducibilních. Navíc každá ireducibilní reprezentace je obsažena v tenzorové mocnině definující reprezentace.  Grupa formula_42 je komutativní a je izomorfní grupě jednotkových komplexních čísel formula_43. Grupa formula_44 je grupa rotací třírozměrného Euklidova prostoru a jako hladká varieta je difeomorfní projektivnímu prostoru formula_45.  Dimenze formula_41 jako hladké variety je formula_47. Speciálně formula_48, což odpovídá tomu, že každou rotaci v třírozměrném Euklidově prostoru lze parametrizovat třemi tzv. Eulerovými úhly.  Platí formula_49 (jedná se skutečně o rovnost a ne pouze izomorfizmus).  Pro reálný vektorový prostor formula_1 se grupa formula_3 jako varieta skládá ze dvou kopií variety formula_23, není tedy nikdy souvislá. Grupy formula_24 mají dvě komponenty souvislosti pokud formula_54, komponenta obsahující jednotku se značí formula_55. Pro každou grupu formula_24 existuje souvislá grupa formula_57, která je jejím dvojitým nakrytím. Navíc formula_24 je kompaktní právě tehdy, když formula_59 nebo formula_60 je nula.  Fundamentální grupa formula_41 pro formula_62 je formula_63, fundamentální grupy variet formula_55 jsou popsány v následující tabulce:

Konečné podgrupy.

Konečné podgrupy ortogonální grupy často odpovídají symetriím některých geometrických útvarů.  Konečné podgrupy grupy formula_33 jsou pouze cyklické grupy formula_66 a dihedrální grupy formula_67. To je grupa symetrií pravidelného mnohoúhelníka.  Třírozměrná speciální ortogonální grupa formula_44 má tyto konečné podgrupy:  Existence Platonských těles ve vyšších dimenzích má úzkou souvislost s existencí konečných podgrup ortogonální grupy.

Využití.

Grupy formula_44 a formula_38 se často vyskytují ve fyzice, kde vystupují jako grupy symetrií různých systémů a rovnic. Někdy se o těchto grupách nebo jejich dvojitém nakrytí hovoří přímo jako o symetrii teorie.  Konečné podgrupy formula_44 mají aplikace v krystalografii a jejich reprezentace jsou důležité ve spektroskopii.  Grupa formula_77 se nazývá Lorentzova grupa a vyskytuje se v speciální teorii relativity jako grupa transformací souřadnic mezi inerciálními systémy. Unitární reprezentace dvojitého nakrytí této grupy jsou podstatné pro klasifikaci částic v rámci relativistické kvantové mechaniky. Pomocí jisté neunitární reprezentace dvojitého nakrytí této grupy lze popsat částici vyhovující Diracově rovnici, tzv. Diracův bispinor.  Riemannův tenzor křivosti na Riemannově varietě se dá chápat jako prvek reprezentace grupy formula_28 a jeho rozklad na ireducibilní komponenty definuje různé složky křivosti.

Ortogonální grupa je množina všech rotací a zrcadlení Euklidova prostoru spolu s operací skládání. Obecněji jde o grupu lineárních transformací vektorového prostoru zachovávajících nějakou symetrickou bilineární formu.

数学上,数域"F"上的"n"阶正交群,记作O("n","F"),是"F"上的"n"×"n" 正交矩阵在矩阵乘法下构成的群。它是一般线性群GL("n","F")的子群,由


Posilování podle věku a pohlaví.

Děti.

Pro děti je posilování jako takové nevhodné. Přibližně mezi 7 a 12 rokem mohou děti rozvíjet svou sílu, ale pouze za předpokladu správného provádění posilovacích cviků. Cviky je nutné přizpůsobit dětem tak, aby nedocházelo k přetěžování páteře ve svislém směru. Mezi časté cviky patří různá rychlostně silová cvičení: sprinty, skoky, hody, vrhy. Dále se jedná o silová cvičení obratnosti: jednodušší gymnastická cvičení. V pozdějším stadiu je možné zařadit čistě posilovací cviky, jakými jsou např. cvičení vleže se menší zátěží.

Mládež.

Ve věku mezi 13-15 rokem dítěte je zdravé posilovat, ale ne v plné míře. V tomto období je vhodné vést mládež k různým sportovním činnostem a posilování se věnovat jako doplňující aktivitě. Důležité je dodržování určitých zásad, jakými je posilování nejprve svalstva břišního a zádového, zejména kolem páteře. Rozvojem těchto svalových partii se docílí zpevnění páteře a dosáhne správného držení těla. Od 15 roku dochází k nejrychlejšímu rozvoji svalů a formuje se celá postava jedince. V tomto období dochází ke zvýšení hladiny hormonů mládeže. Důležité je tedy intenzitu posilování nepřehánět, tak aby nedocházelo k přetížení organismu.

Dospělí.

Dospělí jedinci při posilování mezi 20-30 rokem dosahují zpravidla rychlého pokroku. Předchozí průprava a pohybové aktivity, kterým se tito jedinci věnovali v minulosti mají pozitivní vliv na jejich aktuální kondici a tak lidé, kteří pravidelně provozovali nějaký sport, mohou podstatnou měrou zvětšit objem svalstva a úroveň síly i po čtyřicítce. Pro dospělé jedince po 50 roce života je důležité cvičit s jistými omezeními. Jedná se zejména o problematiku zvýšeného cholesterolu ve stěnách cév a jejich kornatění. Před začátkem cvičení by tito jedinci měli navštívit lékaře a nechat si udělat kvalitní prohlídku – krevní tlak, nitrooční tlak, cholesterol a EKG. Důležitá omezení:

Senioři.

U seniorů platí stejná omezení jako u lidí po padesátce. V tomto věkovém stádiu není cílem vybudování mohutných svalů, a ani výrazná změna postavy, ale jde především o udržení, případně navození optimální úrovně tělesné zdatnosti. Postupem věku se při posilování zvyšuje počet opakování (12 a více) a zároveň snižuje hmotnost zátěže (méně než 60% z maxima). Toto kondiční cvičení je vhodné propojit s aerobními činnostmi: běh, plavání, chůze, jízda na kole atd.

Ženy.

Ženy mají oproti mužům jiné hormonální rozložení – vylučují menší hodnoty testosteronu a při hypokinezi (nedostatek pohybu) je šance vybudovat nějaké svaly velmi nízká. Na úrovni začátečníků v posilovacím procesu vykazují však ženy cca o 10% větší přírůstek síly než muži. Tento jev se vysvětluje pomocí „adaptačního systému“. Ženám se zpravidla doporučuje posilovat tyto partie: dolní část břišních svalů a dolní část svalů hýžďových, vzpřimovače hrudní páteře, dolní fixátory lopatek a vnější rotátory pažní kosti, horní vlákna prsních svalů, hluboké flexory krční páteře.

Těhotenství.

V tomto požehnaném stavu je důležité případné posilování konzultovat se svým lékařem. Většina žen, která před těhotenstvím se posilování pravidelně věnovala, pokračuje s jistou opatrností ve stejném režimu. Zejména první tři měsíce těhotenství jsou nejrizikovější z hlediska nežádoucího ukončení těhotenství. Intenzitu cvičení je potřeba snížit přibližně na 70% z dosavadní zátěže. Mezi nevhodné cviky patří hluboké dřepy a předklony nebo další cviky, které namáhají břicho a pánevní dno. Během těhotenství se naopak doporučuje mírné posilování břicha spojené s dýcháním a také je vhodné pokračovat v posilování svalů hýžďových. Bez výrazného omezení lze pokračovat v posilování svalstva horních končetin, deltových svalů, dolních fixátorů lopatek a hrudníku. Cviky, které vyžadují zatínání břicha je nutné vyřadit.  Ženám, které před těhotenstvím necvičily vůbec, se posilování během těhotenství zpravidla nedoporučuje. Nanejvýše až po šestinedělí, je možné začít s mírnou tělesnou aktivitou a jejím postupným avšak mírným navyšováním na intenzitě. Předčasné začátky cvičení se mohou negativně projevit v rozestupu břišní stěny, nebo i ve zhoršeném fungování organismu – laktace. Proto je důležité nejprve cvičit bez zátěže a poté postupně zvyšovat jak frekvenci, tak i obtížnost cviku.

Techniky.

Způsob, kterým provádíme určitý cvik, se nazývá technikou cvičení. Mezi nejrozšířenější techniky (principy) patří následovné:

Posilování s vlastní vahou těla.

Jde o nejjednodušší druh posilování vůbec. Používal se už ve starověku, největším průkopníkem tohoto druhu posilování byla Sparta, kde ho ke zvyšování síly a obratnosti využívali hlavně elitní spartští vojáci. Patří sem různé druhy kliků, přítahy na hrazdě-shyby buď podhmatem nebo nadhmatem, dřepy, sedy-lehy, výpony, atd. Výhodou tohoto druhu posilování je, že k němu prakticky nic nepotřebujeme a mnohé cviky jsou jednoduché na provedení, takže je zvládne prakticky kdokoli. Tomuto způsobu posilování se také jinak říká Kalisthenika.

Doporučené způsoby posilování.

Doporučení ACSM.

ACSM (American College of Sports Medicine) je největší vědeckou organizací zabývající se sportovní medicínou na světě. Na základě přehledů literatury vydává autoritativní doporučení, zatím (2012) poslední týkající se konkrétních tréninkových postupů a principů pro dospělé jsou z roku 2009. Doporučení vztahující se k jednotlivým elementům tréninku (zátěž, počet opakování, doba odpočinku atd.) se liší v závislosti na základním tréninkovém cíli (trénink zaměřený na rozvoj svalové síly, špičkového svalového výkonu, svalové vytrvalosti nebo svalové hypertrofie) a úrovně (začátečníci, mírně pokročilí a pokročilí).

Metodologické problémy.

Některá doporučení jsou vyvozena z nepřímých indikátorů, typicky např. z míry aktivace anabolického prostředí těsně po tréninku. Takovéto indikátory však nejsou spolehlivé. Bylo např. zjištěno, že při trénování s 80% zátěží byla po 1 hodině po tréninku aktivována p70S6 kináza, která je součástí signální dráhy k spuštění proteosyntézy a nárůstu svalové tkáně, kdežto při tréninku 30% zátěží aktivována nebyla. Vyvodit z toho, že trénink s 80% zátěží na rozdíl od tréninku s 30% zátěží lépe podporuje svalový růst by ovšem bylo nesprávné – ve skutečnosti byl při tréninku s lehčími vahami nástup svalové syntézy pouze pozvolnější (p70S6K sice nebyla aktivována po 1 hodině po tréninku, ale byla již aktivována po 4 hodinách po tréninku) a na konečném nárůstu svalové hmoty se tento pozdější nástup aktivity kinázy neprojevil, tj. trénink s 80% i 30% zátěží vedl po 10 týdnech trénování k stejnému nárůstu svalové hmoty.  Rušivým vlivem, na který se málokdy bere ohled, je vysoká genetická podmíněnost nárůstu svalové hmoty, která může být dokonce dominantním faktorem určujícím míru adaptace na posilovací cvičení, přebíjejícím vliv rozdílných tréninkových postupů. Rozsáhlou studii provedla v r. 2005 Hubal a kolektiv. Účastníkům bylo řečeno, aby pokračovali v běžném stravování, jak jsou zvyklí. Ti, co brali doplňky stravy posilující růst svalů a ti, co zhubli, byli ze studie vyřazeni. Z 585 dobrovolníků (342 mužů a 243 žen), kteří dokončili studii a nebyli vyřazeni zaznamenalo 232 po 12 týdnech posilování (všichni dobrovolníci podstoupili stejný trénink) 40–60 % nárůst síly, 36 však více než 100 % a 12 méně než 5 %; celkový rozptyl byl 0 až +250 %.  Dalším problémem je fakt, že většina studií probíhá v horizontu týdnů a vypovídá tak ponejvíce o krátkodobém efektu různých tréninkových režimů. Výraznější změny v objemu však nastávají až po 10–12 týdnech od začátku tréninku. Dlouhodobějších studií, které by trvaly alespoň 3 měsíce je však velmi málo.  Interpretační omezení též představuje zaměření na netrénované jedince, absence zaslepených studií, které by vyloučily vliv očekávání výzkumníků i probandů na výsledky studie, mnohdy chybějící kontrolní skupiny a také nedostatečná kontrola intervenujících proměnných.

Posilování je cvičení zaměřené na růst svalů. Na posilování se lze dívat z více pohledů. První je pohled kulturistický, v němž jsou zahrnuty veškeré činnosti s posilováním související - strava, odpočinek a trénink. Další pohled je, že posilování může být cílená fyzická lidská činnost, na jejímž konci nestojí jen fyzické zlepšení těla, ale i ducha.

负重训练(英语:weight training),在台湾习惯称为重量训练,简称重训,是以增加肌肉强度及体积为目标的运动训练。使用不同部位骨骼肌组织之收缩(向心收缩或离心收缩)产生之力量,抗衡重力(通常指哑铃、杠铃及其他器械之重量或阻力),使肌肉得到锻炼。针对人体不同的肌肉群组,有不同的重量训练动作。 与举重、健力及健美运动不同,重量训练并非独立的运动项目,而是不同运动员训练的基本元素,用以提升肌力、爆发力、肌耐力或肌肉围度,进而提升运动表现。


Popis.

Tento hmyz objevil v roce 1913 Filippo Silvestri, našel však jen bezkřídlé jedince, proto tento hmyz pojmenoval Zoraptera (v řečtině "zor" znamená čistý a "aptera" znamená bezkřídlý). V roce 1920 objevil Andrew Nelson Caudell i okřídlené jedince, ale název Zoraptera už řádu zůstal.  Hmyz tohoto řádu je velký jen 3 mm nebo méně. Vzhledem i společenským chováním se podobá všekazům. Vývoj má proměnou nedokonalou. Má kousací ústní ústrojí, krátká tykadla z devíti článků a na zadečku krátké cérky obvykle složené z jednoho článku. Čelistní makadlo (maxilární palpy) má složené z pěti článků, retní ze tří, u obou je nejvzdálenější článek od trupu rozšířený.  Všechny druhy jsou mnohotvárné (polymorfní). Většina jedinců jsou bezkřídlé formy, bez očí a bez, nebo jen s trochou, pigmentace. Některé samičky a ještě méně samečků jsou okřídlené formy s velkými blanitými křídly, které se mohou ulamovat u základny křídel. Mají složené oči i jednoduchá očka (ocelli) a jsou i pigmentovaní. Tuto mnohotvárnost forem lze pozorovat i ve dvou formách nymf (larev). Rozpětí křídel dosahuje až 7 mm a křídla se mohou samovolně odlamovat. Křídla mají tvar pádla s redukovanou žilnatinou. Pokud má kolonie dobré životní podmínky, tak převažují bezkřídlí jedinci, ale pokud dojde ke zhoršení životních podmínek tak se začnou vyvíjet okřídlené formy.

Rozšíření.

Na celém světě je známo 34 druhů, vyskytují se především v tropických a subtropických oblastech. Jen čtyři druhy se vyskytují na sever od obratníku Raka, dva z nich v USA a dva v Tibetu.

Způsob života.

Žijí v malých koloniích pod tlejícím dřevem nebo v opuštěných termitištích. Živí se sporami plísní a detritem, ale také mohou lovit menší členovce jako jsou roztoči nebo chvostoskoci.

Fylogeneze.

Příbuznost s ostatním hmyzem je zatím nejasná. V současnosti je nejvíce rozšířený názor, založený na morfologických zvláštnostech drobnělek, že patří do skupiny hmyzu Polyneoptera s blízkou příbuznosti ke snovatkám. Nicméně molekulární analýza 18S ribozomální DNA naznačuje blízký vztah k nadřádu Dictyoptera (obsahuje šváby, všekazi a kudlanky).

Drobnělky (Zoraptera) jsou řád hmyzu, obsahující jedinou čeleď Zorotypidae s jediným dochovaným rodem "Zorotypus", který obsahuje 34 žijících a 9 vyhynulých druhů.

缺翅目(学名:"Zoraptera")为昆虫纲的一目,现仅存一科一属,通称缺翅虫、绝翅虫,为一类古老而稀有的昆虫。体形微小,体长不超过3毫米,有翅型的翅展为7毫米左右。身体扁平,口器为咀嚼式,触角9节,呈念珠状。有翅型具有复眼和3个单眼,无翅个体无单眼和复眼。变态类型为半变态。分布于热带和亚热带地区,群居于阴暗潮湿的地带,以菌类和小动物为食。中国仅发现三种——中华缺翅虫、墨脱缺翅虫和海南缺翅虫。


Život.

Mládí.

Alexandr Alexandrovič Skvorcov mladší je synem kosmonauta Alexandra Alexandroviče Skvorcova staršího. Skvorcov starší sloužil v oddílu kosmonautů CPK v letech 1965–1968, do vesmíru se nedostal. Jeho syn se po střední škole přihlásil na vojenskou leteckou školu ve Stavropolu (), v roce 1987 ji s úspěchem dokončil. Poté sloužil v letectvu, létal na letadlech L-39 a MiG-23 různých verzí. Celkový nálet má kolem 950 hodin. Roku 1997 absolvoval leteckou fakultu Vojenské akademie protivzdušné obrany ve Tveru ().

Kosmonaut.

Ještě během studia se přihlásil k kosmonautickému výcviku, prošel lékařskými prohlídkami a 28. července 1997 byl Státní meziresortní komisí doporučen k zařazení do oddílu kosmonautů CPK. Do oddílu byl začleněn na pozici kandidáta na kosmonauta už 20. června 1997, ihned po skončení akademie. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a 1. prosince 1999 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  V srpnu 2007 byl jmenován členem záložní posádky Expedice 21 (odstartovala v září 2009). V červenci 2008 byl jmenován do hlavní posádky Expedice 24 s předpokládaným startem v květnu 2010. V září 2008 bylo toto určení oficiálně potvrzeno Roskosmosem. V dubnu 2009 byl přeřazen do hlavní posádky Expedice 23 a následné Expedice 24 se startem v Sojuzu TMA-18 v dubnu 2010.  Na svoji první kosmickou výpravu odstartoval z kosmodromu Bajkonur v Sojuzu TMA-18 jako velitel lodi společně s Michailem Kornijenkem a Tracy Caldwellovou dne 2. dubna 2010 v 04:04 UTC. Po půlročním působení na ISS se vrátil na Zemi. Loď Sojuz TMA-18 se Skvorcovem, Caldwellovou a Kornijenkem úspěšně přistála 25. září 2010 v 05:23 UTC v kazašské stepi 35 km jihovýchodně od města Arkalyk.  V souvislosti s reorganizací Střediska přípravy kosmonautů a jeho přechodem z podřízenosti vojenského letectva k Roskosmosu odešel v létě 2012 z armády.  Již předešly rok, v létě 2011, byl zařazen do záložní posádky Expedice 37/38 (se startem v září 2013) a hlavní posádky Expedice 39/38. K ISS odstartoval 25. března 2014 ve funkci velitele lodi Sojuz TMA-12M, společně s Olegem Artěmjevem a Američanem Stevenem Swansonem. Kvůli problémům s orientačním systémem lodi se plánovaný šestihodinový let ke stanici protáhl na dva dny. Na ISS pracoval jako palubní inženýr devětatřicáté a (od května 2014) čtyřicáté expedice. Během letu dvakrát vystoupil do vesmíru. Dne 11. září 2014 se Skvorcov, Artěmjev a Swanson vrátili v pořádku na Zem.  Od roku 2016 se opět připravoval na další misi, zprvu měl být velitelem Sojuz MS-06 (start v září 2017), později v Sojuz MS-07. na jaře 2017 se však zranil při sportu a z posádky vypadl. V listopadu 2017 se stal náhradníkem velitele Sojuzu MS-11 (start v prosinci 2018), poté náhradníkem velitele Sojuzu MS-12 (start v březnu 2019) a konečně velitele Sojuzu MS-13. V Sojuzu MS-13 vzlétl do vesmíru, společně s Lucou Parmitano a Andrewem Morganem 20. července 2019. Po šestihodinovém letu se loď spojila s ISS a kosmonauti přešli na stanici, kde pracovali v rámci Expedice 60/61.  Alexandr Skvorcov je ženatý, má dceru.

Alexandr Alexandrovič Skvorcov mladší (, * 6. května 1966 v Ščolkovu, Moskevská oblast, RSFSR, SSSR) sloužil v ruském vojenském letectvu jako pilot, od června 1997 je ruským kosmonautem, členem oddílu kosmonautů CPK. V dubnu 2010 se na šest měsíců vypravil kosmickou lodí Sojuz TMA-18 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) jako palubní inženýr Expedice 23 a velitel Expedice 24. V březnu – září 2014 na ISS pracoval podruhé, v Expedici 39/40. Potřetí se vypravil na ISS v červenci 2019 jako člen Expedice 60/61 se Sojuzem MS-13.

亚历山大·亚历山德罗维奇·斯克沃尔佐夫(,1966年-5月6日)是俄罗斯第105位宇航员,世界第510位宇航员。


Význam pro onemocnění.

Ucpe-li se vývod mazové žlázy, tato anaerobní bakterie se přemnoží a vylučuje chemické látky, které narušují stěnu póru, umožňuje bakteriím jako "Staphylococcus aureus" šířit se do kůže a tvoří ložiska akné (způsobuje folikulitidu). Bakterie byla nalezena i v rohovkových vředech, v několika málo případech byla hlášena poškození srdečních chlopní při endokarditidě a též infekce kloubů (septická artritida). Bakterie "Propionibacterium" byla zjištěna i v místech ventrikulostomie a v podkožních oblastech u sutur po kraniotomii.

Citlivost na antibiotika.

"P. acnes" lze ničit benzoylperoxidem, antibiotiky tetracyklinové skupiny, jinými antibiotiky a mnoha antibakteriálními přípravky, například hřebíčkovým olejem. Nyní je již poměrně rozšířena bakterie "P. acnes" rezistentní na tetracyklin. Často se jako antibiotikum používá klindamycin. Podle nových informací je "P. acnes" citlivá na některé makrolidy, například azithromycin, se širokospektrým účinkem. Normálně se předepisuje 500 mg orálně, třikrát týdně po dobu 4 až 6 týdnů, může však mít post-antibiotické účinky z množství nahromaděného v plicní tkáni ještě 5 dní po ukončení léčby. Mezi jiná antibiotika používaná proti "P. acnes" patří nadifloxacin ze skupiny fluorochinolonů, ciprofloxacin, ofloxaxin a levofloxacin. Účinkuje proti "P. acnes" a jiným mikroorganismům, které se též účastní polyinfekcí.

Fágová citlivost.

Pro "P. acnes" jsou známy bakteriofágy, které bakterii napadají a které lze proti ní použít. Existují návrhy na využití lytických fágů pro léčbu akné.

Fotocitlivost.

"P. acnes" při vystavení Woodovu světlu září, zřejmě díky přítomnosti endogenních porfyrinů. Ultrafialové záření bakterii ničí. "P. acnes" je zvláště citlivá na světlo o vlnové délce 405–420 nm (blízko UV oblasti) vzhledem k přítomnosti endogenního porfyrinu – koporfyrinu III. Celkové ozáření 320 J/cm2 bylo shledáno dostatečným k inaktivaci bakterie "in vitro". Využívá se toho ve fototerapii. Fotocitlivost bakterie lze zvýšit premedikací kyselinou aminolevulinovou, která zvyšuje produkci zmíněné látky, má však u člověka závažné vedlejší účinky.

Propionibacterium acnes je relativně pomalu rostoucí, typicky aerotolerantní anaerobní grampozitivní bakterie spjatá s výskytem akné. Může způsobovat také chronickou blefaritidu a endoftalmitidu (tuto zejména po nitrooční chirurgii). Genom bakterie byl sekvenován a studie ukázala několik genů, které jsou odpovědné za tvorbu enzymů poškozujících kůži, a bílkovin, které mohou být imunogenní (aktivovat imunitní systém).

痤疮丙酸杆菌(学名:"Propionibacterium acnes")是和皮肤疾病粉刺息息相关,是一种生长相对缓慢的典型革兰氏阳性菌,杆状,兼性厌氧。它会引起慢性睑炎以及眼内炎,特别是后者还需要眼科手术解决。细菌的基因组中测序列工作中已经进行的一项研究显示,一些基因会产生分解皮肤的酶和可能免疫原性的蛋白。


Starší historické souvislosti.

Historicky a zároveň v rámci Svaté říše římské, byly německé země rozděleny do více než 300 politických entit, od říšských měst a drobných panství až po velká království jako Bavorsko. Tyto politické entity byly (od počátku 16. st.) organizovány do „říšských krajů“ ("Reichskreise"), aby koordinovaly regionální a organizační zájmy, včetně ekonomické spolupráce a vojenské ochrany. Z hlediska evropských vazeb a budoucího sjednocování je dobré si uvědomit, že od 15. století kurfiřti volili (s několika výjimkami) za císaře Svaté říše římské hlavy dynastie Habsburků.  Válka druhé koalice mezi lety 1799 až 1802 skončila porážkou spojeneckých vojsk Napoleonem Bonaparte a smlouvami z Luneville roku 1801 a smlouvou z Amiens roku 1802. V roce 1806 po porážce Pruska a Ruska v bitvě u Jeny a u Auerstedtu Napoleon diktoval mír, kterým byla Svatá říše římská zrušena.

Začátek 19. století.

Svatá říše římská zanikla po Prešpurském míru a abdikaci císaře Františka II. roku 1806 během napoleonských válek a byla nahrazena Rýnským spolkem pod protektorátem Napoleona I. Po porážce Napoleona I. roku 1814 a 1815 byl na Vídeňském kongresu založen velmi volný Německý spolek, jehož sněmy se konaly ve Frankfurtu nad Mohanem pod předsednictvím rakouského císaře.  Model „sfér vlivu“ a rovnováhy sil, vytvořený na Vídeňském kongresu v letech 1814 a 1815 po napoleonských válkách, učinil Rakouské císařství dominantní mocností ve střední Evropě. Vídeň však nebrala v úvahu narůstající sílu Pruska a neuvědomila si, že Prusko může konkurovat Rakousku jako vůdčí mocnost mezi německými státy. Tento německý dualismus nabízel různá řešení národního sjednocení Německa, konkrétně byly ve hře tři tyto koncepce:

Nacionalismus.

Od napoleonských válek rostl také v německých zemích nacionalismus, zprvu jako hnutí odporu proti francouzské nadvládě, později jako hnutí za moderní a jednotný německý stát. Roku 1817 se konala studentská manifestace na hradě Wartburgu. Rakouský kancléř kníže Metternich sice nacionalistické studentské a jiné spolky Karlovarskými dekrety (1819) zakázal a utužil cenzuru, zejména na univerzitách, tato „předbřeznová doba“ ("Vormärz") však neměla dlouhé trvání. Nacionálně-liberální revoluce roku 1830 stoupence sjednocení a modernizace povzbudila, roku 1832 se konala velká národní manifestace v bavorském Hambachu a revoluce 1848 způsobila Metternichův pád.

Hospodářský rozmach.

Prudký hospodářský a průmyslový rozvoj německých zemí v 19. století ovšem vznik takového moderního státu nutně potřeboval i podporoval. Roku 1818 vznikla Pruská celní unie ("Zollverein"), která spojila všechny Hohenzollernské země a postupně i řadu dalších. Délka silnic se zpevněným povrchem činila roku 1816 3 800 km a roku 1852 16 600 km, zčásti v nové vícevrstvé technologii (macadam). V Německu vznikla síť kanálů a roku 1846 po nich a po řekách plulo 180 parníků. Roku 1835 byla v Bavorsku otevřena první železnice Norimberk – Fürth) o délce 6 km, roku 1840 měly německé železnice 462 km a roku 1860 11 157 km. Kolem roku 1870 už byla většina německých měst napojena na železnici.

Období po revoluci 1848, první ústava a volby.

Hlavním politickým cílem revoluce, silné zejména v Porýní, byla společná německá ústava. Roku 1848 byl svolán do Frankfurtu „výbor padesáti“, který měl připravit ústavu a volby. Pozván byl také František Palacký, který však pozvání známým Psaním do Frankfurtu odmítl. Výbor se rozhodl vypsat v německy mluvících zemích všeobecné volby, i když jejich podobu nechal na jednotlivých panovnících. V česky mluvících krajích Čech a Moravy se nekonaly. Zvolený parlament se sešel roku 1849 opět ve Frankfurtu a nabídl dědičný císařský titul pruskému králi Fridrichu Vilémovi IV. Ten však nabídku z obav před knížaty (kteří většinou liberální ústavu odmítli) a Rakouskem odmítl. Nemohl také přijmout myšlenku, že by se stal císařem "z vůle parlamentu" a tím lidu, když po celou dobu vládl jako panovník "z Boží milosti".  Sněm se pak rozhodl pro „maloněmeckou koncepci“ s vyloučením Rakouska, když se však dále nedokázal dohodnout, vypukla opět revoluce a sněm byl nakonec rozehnán. Ani v následujících diplomatických jednáních se Prusku nepodařilo problém sjednocení vyřešit a pod tlakem Rakouska a Ruska se dokonce roku 1850 v Olomouci muselo myšlenky sjednocení vzdát.

Sjednocení.

Vojenské úspěchy v Prusko-dánské válce (1864), v Prusko-rakouské válce (1866) a zejména porážka Francie v Prusko-francouzské válce 1870 připravily podmínky pro sjednocení. Vyvolaly nadšení a národní hrdost, kterou mohli politici využít k politickému sjednocení Německa. Této úlohy se ujal pruský kancléř Otto von Bismarck. Německá říše jako jednotné císařství s Vilémem I. v čele nevznikla rozhodnutím voleného parlamentu, nýbrž slavnostním provoláním německých knížat, což jí dalo její konzervativní ráz. Že se tak stalo po porážce Francie a v někdejším sídle francouzských králů ve Versailles, napomohlo k budoucímu německo-francouzskému napětí a rivalitě. Nicméně „maloněmecké“ sjednocení Německa bez Rakouska v roce 1871 alespoň dočasně vyřešilo otázku dualismu a vytvořilo ve Střední Evropě neobyčejně mocný stát. Důsledky tohoto kroku pak silně poznamenaly evropské dějiny až do poloviny 20. století.

Sjednocení Německa, kterým došlo k politickému a administrativnímu sjednocení německých států do národního státu, bylo oficiálně oznámeno 18. ledna 1871 v zrcadlové síni paláce Versailles ve Francii, kde německá knížata slavnostně prohlásila Viléma I. Pruského německým císařem po kapitulaci Francie v prusko-francouzské válce. Sjednocení Německa, kterým většina německy mluvícího obyvatelstva vstoupila do spolkové Německé říše, proběhlo v období zhruba 60 let.

德意志统一发生于1871年1月18日。拿破仑时代的今德国地区为法国的一个新行省,在经历了普丹战争、普奥战争和普法战争后,普鲁士日益壮大。在法国于普法战争中战败投降之后,德意志诸侯于此日来到法国凡尔赛宫镜厅,普鲁士国王威廉加冕为德意志皇帝,德意志诸国正式在政治上和行政上统一为德意志帝国这一民族国家。事实上在很早之前德语人口即已通过贵族之间正式与非正式的联盟逐渐联合起来。自1806年神圣罗马帝国解体和1804年—1815年拿破仑战争期间民族主义崛起,贵族之间便不断尝试进行联合,但由于各自利益关系不一致,这一联合过程频繁受阻。


Profesní život.

Narodil se v Göteborgu, ale v dětství se s rodiči přestěhoval do Västerviku, kde vyrůstal. Na svou první kytaru začal hrát v jedenácti letech a již na základní škole spoluzaložil kapelu "West Bay Singers". Roku 1963, kdy již měli uzavřený kontrakt s labelem Polar Music, došlo k přejmenování kapely na "Hootenanny Singers". Po základní vojenské službě, kterou ukončil v roce 1967, studoval jeden semestr na stockholmské Lundově univerzitě obchod a právo, ovšem rozhodl se pro hudební kariéru.  V období 1966–1969 společně s Bennym Anderssonem psali a komponovali pro Bennovu formaci "Hep Stars" a jiné švédské umělce. Poté začali koncertovat společně pod názvem "Benny & Björn", což se projevilo ve vydání prvního alba "Lycka" v roce 1970. O dva roky později 1972 byla založena kapela ABBA, poté co se rozhodli spojit se zpěvačkami Agnethou a Anni-Fridou. Jejich první vzájemné setkání proběhlo již v březnu 1969 během televizního natáčení nostalgického klipu, kdy Björn poznal zpěvačku-skladatelku Agnethu Fältskog a jen několik týdnů předtím se Benny seznámil se svojí budoucí ženou Anni-Fridou Lyngstadovou.  Následovala úspěšná desetiletá spolupráce v hudební skupině ABBA (1972–1982), která vstoupila v širší celosvětovou známost vítězstvím Velké ceny Eurovize v Brightonu roku 1974 s písní "Waterloo". V roce 1983 se kapela dohodla na odpočinku. V letech 1983–1984 Björn a Benny pracovali na muzikálu Šachy. Po muzikálu Šachy Björn s Bennym vytvořili nový projekt Gemini se švédskou pěveckou dvojicí Karin & Anders Glenmark a vznikla dvě alba Gemini (1985) a Geminism (1987). 16. ledna 1986 po tříleté odmlce skupina ABBA ještě jednou a naposledy veřejně vystoupila ve švédské televizi. Poté již ke sjednocení nikdy nedošlo, oficiálně se však skupina nikdy nerozpadla. V roce 1993 Björn a Benny složili a nahráli popové album Shapes pro švédskou zpěvačkou Josefin Nilsson. Poté pokračovali v psaní a komponování muzikálů "Kristina från Duvemåla" (1995) a zatím posledního "Mamma Mia!" (1999), který je založený na písních ABBY.

Osobní život.

6. července 1971 se oženil se zpěvačkou Agnethou Fältskogovou. Z manželství vzešly dvě děti, dcera, pozdější zpěvačka Linda Ulvaeus (nar. 1973), a syn Peter Christian Ulvaeus (nar. 1977). V prosinci 1978 následoval rozvod, přesto došlo k dohodě, že oba dva budou nadále spolupracovat v hudební skupině.  Roku 1981 se Björn podruhé oženil s hudební publicistkou Lenou Kallersjövou, se kterou má další dvě dcery, Emmu (nar. 1982) a Annu (nar. 1986). V období 1984–1990 žil s rodinou ve Spojeném království, kde založil s bratrem IT-firmu. V současnosti bydlí s rodinou ve Stockholmu. Je také jedním ze čtyř spolumajitelů společnosti "NoteHead", která produkuje hudební notový program Igor Engraver.

Obvinění z daňového úniku.

Ve Švédsku čelil obvinění z daňového nedoplatku 87 miliónů švédských korun, protože měl část zisků „prát“ přes offshorový daňový ráj na ostrově Man. Ačkoliv Ulvaeus s rozhodnutím nesouhlasil, částku zaplatil, aniž by došlo k obvinění.

Björn Kristian Ulvaeus (* 25. dubna 1945 Göteborg) je švédský textař, hudební skladatel, zpěvák, producent, kytarista, spisovatel a bývalý člen světoznámé skupiny ABBA (1972–1983). Od roku 1966 nepřetržitě spolupracuje se svým přítelem a kolegou Bennym Anderssonem. S ním také napsal a zkomponoval muzikály "Šachy" (1984), "Kristina från Duvemåla" (1995) a "Mamma Mia!" (1999). V roce 2008 spoluprodukovali film "Mamma Mia!".

比约恩·奥瓦尔斯(,1945年-4月25日)是瑞典歌手和作曲人,他和后来离婚的妻子昂内塔·费尔特斯科格(Agnetha Fältskog)同为歌唱组合ABBA成员。


Patogenita.

Onemocnění rostlin.

"A. niger" způsobuje černou plíseň na cibuli. Infekce sazenic cibule houbou "A. niger" může být systémová a projevit se jen za příznivých podmínek. "A. niger" způsobuje běžně posklizňovou chorobu cibule, kdy lze černá konidia pozorovat mezi slupkami na jednotlivých cibulích. Plíseň napadá také arašídy a hroznové víno.

Onemocnění člověka a zvířat.

"A. niger" způsobuje onemocnění člověka méně často než jiné druhy rodu "Aspergillus", ovšem pokud člověk vdechne velkém množství spor, může se u něj vyvinout vážné onemocnění, aspergilóza. Aspergilóza se často vyskytuje hlavně u pracovníků v zahradnictví, kteří vdechují rašelinový prach, obsahující velké množství spor hub rodu "Aspergillus". Byly nalezeny také ve zdech hrobek starověkých Egypťanů a lze je tedy vdechnout, pokud se příslušné místo rozruší. "A. niger" je jednou z nejčastějších příčin otomykózy (houbové infekce uší), která způsobuje bolest, dočasnou ztrátu sluchu a ve vážných případech i poškození zvukovodu a bubínku.

Využití v průmyslu.

Houba "A. niger" se kultivuje pro průmyslovou výrobu mnoha různých látek. Různé kmeny "A. niger" mohou průmyslově vyrábět kyselinu citronovou (E330) a kyselinu glukonovou (E574), byly vyhodnoceny WHO z jako přijatelné pro denní požívání. Fermentace pomocí "A. niger" je americkou FDA "všeobecně považována za bezpečnou" (GRAS).  Průmyslovou fermentací pomocí "A. niger" se vyrábí mnoho užitečných enzymů. Například glukoamyláza "A. niger" se využívá k výrobě fruktózového kukuřičného sirupu, pektináza se zase používá k čiření moštu a vína. α-galaktózidáza, enzym štěpící některé složité cukry, je složkou beana a jiných léčiv, o kterých výrobci tvrdí, že snižují flatulenci. Jiným použitím "A. niger" v biotechnologickém průmyslu je výroba magnetických izotopových variant biologických molekul pro NMR analýzu.

Jiná použití.

V roce 2006 bylo ohlášeno, že RNáza vylučovaná houbou "A. niger", nazývaná "actibind", má antiangiogenní a antikarcinogenní vlastnosti.  "A. niger" se také kultivuje pro získávání enzymů glukózaoxidázy (GO) a alfa-galaktózidázy (AGS). Glukózaoxidáza se používá při návrhu biosenzorů glukózy, díky vysoké afinitě pro β-D-glukózu. Alfa-galaktózidázu lze vyrábět fermentací pomocí "A. niger"; využívá se k pro hydrolýzu vazeb alfa 1-6 v melibióze, rafinóze a stachyóze.  Výzkum publikovaný v letech 2006-2008 zkoumal prolylendoproteázu "A. niger" (AN-PEP), mikrobiální prolylendoproteázu štěpící lepek. To má silné implikace pro léčbu celiakie nebo jiných metabolických chorobných procesů s citlivostí na lepek. V prosinci 2008 byla spuštěna placebo-kontrolovaná, dvojitě slepá studie, která má určit účinnost tohoto enzym při léčbě celiakie  Při rozmachu obchodu s opiem bylo vyráběno "chandoo" opium (určené ke kouření) pomocí dlouhodobé fermentace surového opia plísní "A. niger" a jinými plísněmi.  "A. niger" je hlavním činidlem při fermentaci čaje Pu-erh.

Genetika.

Byl plně sekvenován genom dvou různých kmenů "A. niger".

Kropidlák černý ("Aspergillus niger") je houba patřící mezi nejrozšířenější druhy rodu "Aspergillus". Způsobuje chorobu nazývanou "černá plíseň" na ovoci a zelenině, např. na hroznovém víně, cibuli nebo arašídech, a je častým kontaminantem potravin. Tato plíseň je velmi rozšířená v půdě a často se objevuje i ve vnitřním prostředí, kde si její černé kolonie lze plést s koloniemi plísně "Stachybotrys" (též se označuje jako "černá plíseň").

黑曲霉(学名:"Aspergillus niger")是属于散囊菌目发菌科曲霉属的一种真菌,可生长在土壤、粮食、药材、虫体、枯枝落叶、动物粪便、地下电缆麻、猕猴桃汁、霉腐物及各种材料的基物上。该种分布于中国、美国等地。


Životopis.

Vévodkyně kuronská a zemgalská.

Anna Ivanovna prožila dětství a dospívání spolu s rodiči daleko od dvorských intrik a politického dění. Zprvu se nebral ohled na její práva na ruský trůn, protože ten pevně držel její strýc Petr Veliký a hodlal ho předat svým potomkům. V roce 1710 zemřel mladý vévoda kuronský a zemgalský Fridrich Vilém Kettler, za kterého se provdala několik měsíců předtím, a protože jeho právoplatný následník Ferdinand Kettler (ženatý s Johannou Magdalenou, princeznou von Sachsen-Weißenfels) žil trvale v Gdaňsku, stala se ovdovělá Anna faktickou vládkyní tohoto baltského vévodství. Na požádání Petra I. od té doby měla své sídlo v Mitavě (dnešní Jelgava). Sedmnáctiletá dívka se však správou panství nezabývala a nechávala ji zcela na svých rádcích, nejprve pod kontrolou ruského zmocněnce P. M. Bestuževa-Rjumina. Ten nejen vládl vévodství, ale patrně byl delší dobu i Anniným milencem.  V důsledku převzetí vlády nad vévodstvím Annou Ivanovnou se země dostala do sféry moci Ruska, což znamenalo rozkolísání rovnováhy sil v této oblasti. Námitky proti tomu měl pruský král Fridrich Vilém I., který pojal plán mající za cíl převzetí vévodství pod nadvládu Hohenzollernů cestou dynastického sňatku. Podobně ovšem uvažovali i Wettinové i kuronská šlechta. Kuronské stavy začaly hledat sobě nového vévodu a Anně Ivanovně manžela; našly ho v osobě Mořice Saského, který se chopil vlády v roce 1726, k sňatku s Annou však nedošlo pro intriky knížete Menšikova, který sám měl zájem Kuronsko získat. Mořic však nevládl dlouho (do roku 1729), neboť se proti němu postavil jak polský Sejm, tak Rusko. Nakonec se vlády v Kuronsku v roce 1730 přece jen ujal Ferdinand Kettler, který zde panoval do své smrti v roce 1737. Poté Anna Ivanovna, která se mezitím stala ruskou carevnou, prosadila za vévodu kuronského svého favorita Ernesta Jana Bührena.  Ten vstoupil do Annina života přibližně v době, kdy sešlo z jejího sňatku s Mořicem Saským, a měl na ni ohromný vliv až do konce jejího života. Pomluvy zlých jazyků tvrdily, že byl původně Anniným podkoním, skutečnost však byla jiná: v roce 1718 nastoupil jako osmadvacetiletý dvořan do služby v kanceláři ovdovělé vévodkyně, stal se záhy správcem jednoho z panství a v roce 1727 plně vystřídal Bestuževa, a to nejen v úřadě, ale i v roli Annina favorita. Objevily se dokonce zvěsti, že mladší Bührenův syn, Karel Arnošt (nar. 11. října 1718) měl být jeho synem od Anny. (Toto tvrzení obsahuje kniha knížete Dolgorukého, vydaná v roce 1788). Pro tuto domněnku není přímých důkazů, existuje však nepřímé svědectví: když Anna v lednu roku 1730 přesídlila z Mitavy do Moskvy převzít vládu nad říší, vzala chlapce s sebou, třebaže Ernest Jan s rodinou zůstal v Kuronsku.

Ruská carevna.

Podle testamentu Kateřiny I. měly se po smrti mladého bezdětného cara Petra II. ujmout vlády společně dcery Petra Velikého a Kateřiny I. Anna Petrovna a Alžběta Petrovna. Anna Petrovna však zemřela ještě před Petrem II. a Alžběta zase - jako dcera „služky a cizinky“ - nebyla vhod mocnému starému rodu Dolgorukovových; ti vyvolali zasedání Nejvyšší tajné rady a na něm prosadili uznání kněžny Anny Ivanovny ruskou carevnou a následně uvedli v život "Dvanáct bodů" (samoděržaví).  Po příjezdu do Ruska v roce 1730 Anna Ivanovna po své korunovaci v Moskvě vrátila status hlavního města Petrohradu. Sídlíc v městě nad Něvou, tak jako v případě Kuronska se nezajímala o státní záležitosti, zabývala se pouze dvorem, plesy, zábavami. Důležité posty ve státě zaujímali rádcové z řad německé šlechty, jejichž vlivu carevna zcela podléhala. Vládu v Rusku v jejím jméně spravoval Ernest Jan Bühren, který po obdržení titulu říšského hraběte změnil příjmení na "Biron". Stál v čele "Tajné kanceláře" i tříčlenného "Carského kabinetu", které si zcela podřídil. V Rusku započala vláda jednoho ministra, totiž Birona; toto období je zváno "bironovština". Blízké okolí carevny, k němuž náleželi mezi jinými Burkhard Christoph Münnich i Andrej Ivanovič Ostermann záhy odstavilo od vlády dosud všemocnou rodinu Dolgorukovových, která byla vypovězena na Sibiř,čtyři členové tohoto rodu byli krátce před Anninou smrtí, 8. listopadu 1739 popraveni v Novgorodu, Byl mezi nimi kníže Ivan Alexejevič Dolgorukov, odsouzený za velezradu kvůli padělání závěti předchozího cara Petra II. v Annin neprospěch. Za panování carevny Anny Ivanovny se značně rozšířila privilegia šlechty, Rusko vedlo válku s Tureckem, odstoupilo Persii pás území podél jižního pobřeží Kaspického moře, dobytý za Petra Velikého, prohrálo válku o následnictví na polském trůnu. Byla rovněž uzavřena "Loewenwoldova smlouva" (zvaná též smlouvou "Tří černých orlů"), v níž se Rusko, Rakousko a Prusko vzájemně zavazovaly, že nepřipustí návrat Stanisłava Leszczyńského na polský trůn nebo vládu Wettinů v Polsku.

Nástupci.

Bezdětná carevna Anna Ivanovna dlouho řešila problém s následnictvím trůnu a nakonec se rozhodla povolat do Ruska svou teprve třináctiletou neteř Alžbětu Meklenburskou, dceru své sestry Kateřiny, a za dědice vyhlásit jejího tehdy ještě nenarozeného syna. Alžběta přijala pravoslaví, nové jméno Anna Leopoldovna a ve svých jednadvaceti letech se v roce 1739 provdala za Antonína Ulricha z rodu brunšvických vévodů. V srpnu 1740 se vytoužený následník skutečně narodil. O dva měsíce později – 17. října 1740 - carevna Anna Ivanovna umírá a na trůn je dosazeno dvouměsíční dítě jako car Ivan VI., za něhož ovšem zpočátku vládl oblíbenec zemřelé carevny, kuronský vévoda Bűhren (Biron). S podporou armády provedla matka malého Ivana VI. Anna Leopoldovna 8. listopadu 1740 převrat a Biron byl poslán do vyhnanství. Za Ivana VI. od této chvíle vládla jeho matka. Vládu nikdy nepřevzal, neboť již následujícího roku nový palácový převrat otevřel cestu k ruskému trůnu druhorozené dceři Petra Velikého Alžbětě.  Anna Ivanovna byla pohřbena v Petropavlovském chrámu v Petrohradu.  Její desetileté panování bývá označováno jako "temná epocha" mezi vládou cara Petra Velikého a carevny Alžběty I.

Anna Ivanovna Romanovová (též "Anna Ioannovna", rusky "Анна Иоанновна", 7. února 1693, Moskva – 28. října 1740, Petrohrad) byla vévodkyně kuronská a zemgalská v letech 1711-1731 a v letech 1730-1740 ruská carevna, dcera cara Ivana V. a Praskovji Fjodorovny Saltykovové.

安娜·伊凡诺芙娜(俄语:,1693年-2月7日-1740年-10月28日,1730年-1740年在位)是俄罗斯帝国女皇,俄国沙皇伊凡五世与妻子普拉斯科维亚·费奥多罗芙娜的第四女,俄罗斯帝国皇帝彼得大帝的侄女。


Dějiny.

Nejstarší zmínka o Čérech pochází ze 4. století př. n. l. z pera staroindického gramatika Kátjájany. Ten ve svém díle uvádí tři hlavní tamilské dynastie indického jihu – Pándjy, Čóly a Čéry. Otázka, do jaké doby až sahá počátek těchto dynastií, však zůstává nevyřešena. Pro nejstarší dějiny Čórů (i další dvě zmíněné dynastie) zcela chybí byť jen základní věrohodné informace, takže není možné nějakým způsobem zařadit do širšího politického kontextu ojedinělé zmínky či legendy o nejstarších dějinách Čérů, které jsou dochovány v literární či orální tradici. Když za krále Ašóky (304 př. n. l.–232 př. n. l.) zažívala vrcholný rozmach maurjovské říše, rozprostírala se takřka na celém subkontinentu. Nikdy se však Maurjům nepodařilo dostat pod svou vládu tamilský jih, který tak zůstal nezávislý. Ve 2. skalním nápise krále Ašóky vystupuje království Čérů pod označením kmen Kérala v souvislosti se zajištěním lékařské péče krále Prijadaršinem (Ašókovo přízvisko ve většině jeho skalních ediktů):  Tyto ojedinělé zmínky však nepřináší prakticky nic, co by mohlo objasnit kulturní či politickou situaci v tamilských královstvích. Jen o trochu určitější zmínka se objevuje v nápisu kalingského krále Khéravély z 2. poloviny 1. století př. n. l., kde se hovoří o tom, že Khéravéla dobyl tamilský jih. O poznání více informací o tamilských královstvích poskytují literární památky ze sangamového období. V tomto období, které trvalo zhruba mezi 2. stoletím př. n. l. – 3. stoletím n. l., vznikaly klasické literární památky tamilského písemnictví. Sangamová literatura se např. zmiňuje o tom, že království Čéru i Pándjů bylo na přelomu 2. a 3. století na čas dobyto čólským králem Karikálou. V tomto období zažil rozmach zámořský obchod; řecké obchodní lodě přistávaly na Malabárském pobřeží, kde přiváželi zlato s směňovali je např. za mořské plody.  O osudu království Čérů mezi 4. a 8. stoletím toho je známo jen velmi málo. Někdy od přelomu 3. a 4. století totiž jižní Indie neúspěšně čelila vpádu neznámého etnika, které vystupuje v pramenech pod označením Kalvarové či Kalavarové. Na dlouhou dobu tak nastává jakési „období temna“, ze kterého se o tamilských dynastiích nedochovaly prakticky žádné zprávy. Vláda Kalvaravů byla v 6. století nahrazena Pándjy a Pallavy. K jedněm z nejvýznamnějších panovníků této doby patřil pándjovský král Arikésari Párankuša Máravarman (asi 730–765). Podle vlastního tvrzení měl porazit krále Čérů, jehož jméno se však nedochovalo. V pozdější době se přátelské styky mezi čérskými a pallavskými králi staly běžné. Území Čérů se později staly součástí mnoha útvarů včetně dillíského sultanátu.

Čérové (tamilsky சேரர்) byli příslušníci tamilské královské dynastie, která od starověku až někdy do 12. století ovládala část území na jihu Indického poloostrova v oblastech dnešního Tamilnádu a především Kéraly. Hlavní město království Čérů bylo Vaňči na Malabárském pobřeží. Spolu s Čóly a Pándjy tvořili tři tradiční, mezi sebou neustále soupeřící královské dynastie drávidského jihu.

哲罗王朝(泰米尔语:சேரர்,古译名为鸡罗)约前4世纪-12世纪间长期存在于印度南方的一个泰米尔人古国。


Životopis.

Scotty se narodil ve Skotsku roku 2222 a proto v originálním znění původního seriálu má skotský přízvuk. Na lodi USS "Enterprise" zastával funkci druhého důstojníka a vrchního inženýra. Jeho hlavním pracovním prostředím tedy byla strojovna lodi, ale v nepřítomnosti kapitána Kirka a prvního důstojníka Spocka velel několikrát lodi sám.  Ve filmu "" je Montgomery Scott povýšen na kapitána, avšak sabotuje svou loď "Excelsior", aby se mohl připojit k posádce "Enterprise" a společně s kapitánem Kirkem najít Spocka.  Jak ve standardních událostech, tak v paralelní realitě filmu "Star Trek" (2009) vystupuje Scotty jako nadšenec pro nové technologie a nečiní mu nejmenší potíže se sžít s lodí. V průběhu seriálové a filmové řady Enterprise mnohokrát pomohl vyřešit technické potíže s energií, fazery, motory, warp pohonem apod.  Převážně v původním seriálu jde o hrdého Skota, který na svou zem a čest nedá dopustit. Jeho oblíbeným alkoholickým nápojem je samozřejmě skotská whisky a občas tráví volné chvíle hraním na dudy.

Vývoj postavy.

Doohana pro roli hlavního technika hvězdné lodi navrhl režisér druhého pilotního dílu „Kam se dosud člověk nevydal“ James Goldstone. Doohana znal již z dřívější spolupráce. Naproti tomu byl proti sám tvůrce "Star Treku" Gene Roddenberry, který Doohanovi zaslal dopis "„Nemyslíme si, že bychom v sérii potřebovali technika“". Doohanův agent však byl neústupný a tak se postava Scottyho v seriálu nakonec objevila.  Doohan si zkoušel různé akcenty a nakonec vybral skotské, protože se domníval, že právě ve Skotsku jsou nejlepší technici. Sám pak vybral jméno Montgomery podle svého otce.

Montgomery Scott (přezdívaný „Scotty“) je fiktivní postava ze sci-fi světa "Star Trek"u. Působí jako šéfinženýr na hvězdné lodi USS "Enterprise".

蒙哥马利·史考特(英语:Montgomery Scott),暱称叫史考提(英语:Scotty),是星舰奇航记时空的一个虚构角色。他在星舰企业号上担任总工程师的角色,较为人所知的是一位「奇迹工人」,因为他总是可以用不合常规的解法来解决几乎所有遭遇到的工程问题(不过他常常在需要花多久时间上灌水,所以他看起来总是可以很快地完成工作)。史考提生于苏格兰的阿伯丁市,讲话总带有浓厚的苏格兰腔。


Děj.

Příběh vypovídá hlavně o třech lidech. Prvním z nich je jistý kníže Olenin, který žil v Rusku kdesi ve městě a nyní se vypravil spolu s četou vojáků jako kadet, tedy poddůstojník, na Kavkaz, kde se válčilo vždy a kde ho nadchly úžasné hory. Druhou osobou příběhu je Lukaška, mladý kozák, pravý džigit, tj. hrdý bojovník. Je taktéž ve vojenské službě na stanici (vojenská základna a vesnice zároveň), kde očekávají útoky nepřátelských abreků. Třetí osobou příběhu je dívka Marjanka, velice krásná, která bydlí ve vesnici a o kterou se Lukaška uchází, přestože je z lepší rodiny - je dcerou chronužího (důstojník) a on je z prostých rodičů.  Kníže Olenin přijede do vesnice, kde Marjanka sídlí. Mezitím na stanici Lukaška zastřelil abreka, když byl na stráži. Nedlouho poté, co mrtvolu jeho bratr vykoupil, celý Lukaškův oddíl, kde spolu se svým nepříliš udatným přítelem Nazarkou slouží, přesune se do Marjančiny vesnice. Mezi ním a jí vzplane veliká láska, přestože Marjanka je povahy dost odmítavé. Pokud je Ljukaška na lovu, po boku má přítele Jerošku, kterému je však již přes sedmdesát let a také často chodívá na lov sám, jen se psem. V mládí byl opravdový džigit - kradl koně, dělal nájezdy a pořádal výpravy s Turky. Je nejlepším lovcem. Spřátelí se i s přijíždějícím knížetem Oleninem. Tomu se díky jeho romantickým a chudý lid preferujícím názorům (mírně se podobá postavě Nelchjůdova z románu Vzkříšení) na Kavkazu nesmírně líbí a také chodí lovit s Jeroškou. Poté se stane jistá věc a Lukaška, Marjanka a Olenin se dostanou do milostného trojúhelníku - částečně Oleninově lásce k hrdé kozačce přispěje kníže Belecký, který taktéž přijíždí na Kavkaz a který je mnohem více aristokratického smýšlení než Olenin. Celá kniha pak vypovídá hlavně o Oleninovi a o jeho pocitech, přičemž ten vlastně chápe, že o Marjanku nemá usilovat a nechce to, částečně kvůli Lukaškovi, ale stále po ní touží. Vše se změní při závěrečném boji s abreky.

Kozáci je novela ruského spisovatele Lva Nikolajeviče Tolstého píšícím v žánru kritického realismu. Příběh se odehrává v prostředí Kavkazu devatenáctého století.

《哥萨克》()是沙俄作家列夫·托尔斯泰于1863年发表的中篇小说。最初发表在热门文学杂志《俄罗斯传讯人》,题名为《青年时》。托尔斯泰于1853年开始写作此书,但在1857年8月重读了荷马的《伊利亚德》后,突然决心全部重写,并在1862年2月完成。小说在1863年发表,同年他的第一个小孩出生。小说的内容描述贵族青年奥列宁厌倦上流社会生活,到高加索山与哥萨克人共同生活的经过。中国翻译家草婴率先将俄文版全书翻译为中文,2002年与其他草婴翻译的托尔斯泰作品中文版由台湾木马文化有限公司集成《托尔斯泰小说全集》12册出版。中国上海文艺出版社在2004年7月出版简体中文版。中国现代出版社2012年出版简体中文彩色插图版。


Herní svět.

Deus Ex se odehrává v roce 2052, v dystopickém světě, jehož podoba je do značné míry inspirována populárními konspiračními teoriemi. Temné pozadí je ještě zdůrazněno tím, že všechny epizody hry se odehrávají v noci.  Společnost pomalu klesá do chaosu. Populaci ničí celosvětová pandemie tzv. „šedé smrti“. Syntetická vakcína Ambrosia vyráběná společností VersaLife sice ruší účinky viru, ale je jí zoufalý nedostatek. Ambrosia je k dispozici pouze jedincům „nezbytným pro udržení společenského řádu“ a dostává se tedy především k vládním úředníkům, vojákům, vědcům, intelektuálním elitám a boháčům. Na celém světě se objevují nepokoje a vzniká mnoho teroristických organizací s proklamovaným záměrem pomoci utlačovaným, mezi nimi NSF ("National Secessionist Force") v USA a Silhouette ve Francii.  V rámci boje proti těmto hrozbám Organizace spojených národů výrazně rozšířila svůj celosvětový vliv. Byla vytvořena organizace UNATCO ("United Nations Anti-Terrorist Coalition"), jejímž posláním má být globální zachování míru a boj proti teroristickým skupinám. UNATCO má své podzemní sídlo v New Yorku na Liberty Islandu, nedaleko zbytků Sochy Svobody zničené teroristickým útokem.

Příběh.

Hráč se ujímá role JC Dentona, nanotechnologicky vylepšeného agenta společnosti UNATCO. Po dokončení tréninku jej ředitel Joseph Manderley pověřuje splněním několika úkolů, které mají za cíl nalezení členů NSF (National Secessionist Forces) a vystopování odcizené vakcíny „Ambrosia“ (jediného léku na virus „Gray Death“).  JC nachází stopy nákladu s lékem u soukromého terminálu letiště LaGuardia, kde se setkává se svým bratrem Paulem, který je také vybaven nanotechnologickým vylepšením. JC se zde dovídá, že Paul přešel na druhou stranu (ke skupině NSF) poté, co zjistil, že virus Death Gray byl uměle vytvořen. UNATCO se díky svému silnému postavení snaží zajistit to, aby se lék dostal do rukou pouze hrstce vyvolených. JC se vrací do ústředí centrály UNATCO. Zde je konfrontován ředitelem Manderleyem se skutečností, že jeho bratrovi byl aktivován 24hodinový kill switch za jeho zradu proti UNATCO. Manderley přikáže JC odletět do Hongkongu. Zde má za úkol zlikvidovat hackera Tracera Tonga, kterého Paul předtím kontaktoval a je schopen vyřadit z činnosti kill switch. JC se rozhodne vyhledat Paula v bytě, kde se ukrývá. Paul se snaží vysvětlit své důvody ke zběhnutí a přesvědčí JC k vyslání nouzového signálu, který má varovat NSF.  Po vyslání signálu se JC dostavá do hledáčku UNATCO a stejně jako Paulovi je mu aktivován kill switch. O aktivaci se stará osobně ředitel společnosti FEMA (Federal Emergency Management Agency) Walton Simons. Později jsou oba dopadeni agenty UNATCO a umístěni do tajného vězení vybudovaného pod centrálou UNATCO.  Entita jménem Daedalus kontaktuje JC a informuje ho, že vězení je vlastnictvím skupiny Majestic 12 a pomůže mu utéci. JC a Paul poté odlétají do Hongkongu, kde jim Tracer Tong deaktivuje kill switch. JC je požádán o infiltraci budovy společnosti VersaLife.  Během svého průzkumu zjišťuje, že virus Gray Death vytvořila společnost VersaLife. Ukradne plány pro výrobu viru a podaří se mu zničit zařízení (UC – universal constructor), které umožňuje jeho výrobu. Analýzou plánů viru je zjištěno, že za vývojem stojí uskupení Iluminátů.  Tong přesvědčí JC k návštěvě Paříže, kde by měl kontaktovat Ilumináty a přesvědčit je ke spolupráci v boji proti Majestic 12. V Paříži se setkává s vůdcem Iluminátů Morgenem Everettem, od kterého se dozvídá, že virus Gray Death měl být původně augmentačním vylepšením. Bilionář, vůdce Majestic 12 a bývalý člen Iluminátů Bob Page tuto technologii ukradl a pozměnil ji na smrtící virus. Po zničení UC ve společnosti VersaLife je Everettovi jasné, že jedinou šancí Majestic 12 na další produkci viru je použití Vandenbergovy základny. Zde skupina zvaná X-51, složená z bývalých vědců z oblasti 51, postavila další UC. JC se setkává s vůdcem X-51 Gary Savagem. Ten mu odhalí skutečnost, že Daedalus je umělá inteligence vytvořená na základě programu Echelon.  Everett ve snaze získat kontrolu nad komunikační sítí Majestic 12 vypustí Daedala do vojenské sítě Spojených států. Protiúder od Boba Page na sebe nenechává dlouho čekat: Page vypouští svou vlastní umělou inteligenci – Icarus. Daedalus a Icarus se následně spojují do nové formy umělé inteligence – Helios, která je schopna kontrolovat všechny komunikační sítě světa. Savage žádá o pomoc JC se získáním plánů k rekonstrukci zařízení UC, které bylo poškozeno během přepadení Vanderbergovy základny skupinou Majestic 12. JC nachází schémata a elektronicky je posílá Savageovi.  Bob Page přenos zachytí a jako protiúder vypouští jadernou střelu na Vanderbergovu základnu. Zničením základny by zajistil, že oblast 51 (současné velitelství Majestic 12) bude jediné místo na světě s funkčním UC. JC se podaří přeprogramovat řízenou střelu a navede ji na oblast 51, kam později odjíždí ke konfrontaci s Pagem. JC nachází Page a ten mu prozrazuje svůj plán na spojení jeho osoby s umělou inteligenci Helios. Spojením by Page získal úplnou kontrolu nad všemi nanotechnologiemi a stal se doslova bohem.  JC je skrze infolink kontaktován Tongem, Everettem a Heliosem s prosbou o pomoc v boji proti Pageovi. JC se musí rozhodnout, komu pomůže. Tracer Tong žádá o zničení globálního komunikačního centra – důsledkem by byl návrat světa do středověku. Morgan Everett nabízí Dentonovi šanci získat zpět zašlou moc a slávu Iluminátů pomoci technologií oblasti 51. Poté by Ilumináti mohli vládnout světu neviditelnou rukou. Helios žádá, aby se mohl spojit s Dentonem a v tomto spojení vykonávat vládu nad světem. Závěr příběhu a budoucnost světa závisí na hráčovu rozhodnutí.

Zbraně a vybavení.

Hráč se dostane k bohatému arzenálu střelných, chladných, nesmrtících i značně kuriózních zbraní (od hasicího přístroje, jehož obsah může nastříkat do obličeje nepřítele, až po meč s čepelí z nanobotů). Může získat mnoho podpůrného vybavení (lékárničky, jídlo, alkohol, baterie pro nanoimplantáty, paklíč, nástroje na vyřazení elektroniky, modifikace zbraní). Také si může přečíst literární díla a dokumenty, které objasňují pozadí příběhu a poskytují informace usnadňující další postup.  Kapitolu samu o sobě tvoří nanoimplantáty, které se dají získat formou odměny, ukrást v nepřátelských základnách, anebo koupit od překupníků na černém trhu. Nanoimplantáty jsou instalovány pomocí lékařských robotů. Tento typ robota funguje i jako léčebný automat. Jiný typ robota dočerpává energii do implantátů.

Nepřátelé.

Hráč se dočká bojů s celou řadou nepřátel, od teroristů a drobných zlodějíčků, po přestřelky s policií, armádou a členy tajemné skupiny Majestic 12, a také s lidmi, kteří prošli tělesnými modifikacemi a mají podobné nadlidské síly jako JC Denton. Někteří z nich mají také nanoimplantáty. Jiní byli posíleni starou technologií, která je zohyzdila množstvím kovových implantátů, kabelů a jiných viditelných součástek. Muži z Majestic 12 byli posíleni pomocí léků a jedů, které u nich vyvolaly speciální cílené mutace.  Mezi další hrozby patří bezpečnostní roboti, mutanti, kteří utekli z laboratoří, automatické bezpečnostní systémy a pasti.  Hra dovoluje také hackování bezpečnostních systémů. Tento aspekt hry je vítaným řešením pro hráče, kteří rádi řeší situaci proplížením a záškodnictvím. Je možné například přeprogramovat automatickou kulometnou věž, aby útočila na nepřátele, anebo podobně postupovat v případě bezpečnostních robotů.  Hra je dobře uzpůsobena i pro styl hraní, který se vyhýbá jakékoliv konfrontaci s nepřítelem a raději volí tichý postup. Herní mechanismy umožňují například sebrat bedýnku a nebo láhev a hodit ji tak, aby na chvíli odlákala pozornost stráží. Lze použít nanoimplantáty tlumící zvuk chůze či propůjčující neviditelnost. Takto se lze vyhnout mnoha konfrontacím, což z Deus Ex dělá i obstojnou hru žánru stealth.

Deus Ex (též DX, s výslovností [ˌdeɪ.əs ˈɛks]) je kyberpunková, akčně laděná RPG počítačová hra z vlastního pohledu, vyvinutá společností Ion Storm a vydaná v roce 2000. Hra je proslulá především velkou variabilitou v možnostech jak zakončit danou úroveň, silným příběhem a cenami, které obdržela (a to jak odbornou kritikou, tak i širší hráčskou komunitou). Mezi hlavní ceny patří mimo jiné „nejlepší herní počin roku“ a také „nejlepší PC hra všech dob“ v žebříčku podle magazínu PC Gamer. Jedním z designérů hry je Warren Spector, známý tvůrce her ("Ultima Underworld", "System Shock", "Thief").

是一款动作角色扮演游戏,由离子风暴公司开发、Eidos Interactive于2000年发行,结合了第一人称射击和角色扮演的元素。该游戏广受好评,获选为PC Gamer评出的电脑游戏百强第一名以及英国游戏杂志《PC Zone》读者投票选出的“有史以来最佳电脑游戏”。它经常被选入年度游戏奖,其玩家选择和多重叙事路径方面的先锋性设计赢得了评论家的赞赏。截至2009年4月23日,该游戏被卖出超过100万份。2003年推出续集《骇客入侵:隐形战争》,以及2011年的前传《骇客入侵:人类革命》。2015年,发行商Square Enix宣布前传续集《骇客入侵:人类分裂》,预定于2016年8月23日推出。


第四代阿伯丁伯爵乔治·汉密尔顿-戈登

Životopis.

Narodil se 28. ledna 1784 jako nejstarší syn Geroge Gordona, lorda Haddo, a jeho manželky Charlotte. Po smrti jeho rodičů (otec 1791, matka 1795) byl svěřen do péče Henryho Dundase. Studoval na škole v Harrow a poté na St John's College v Cambridgi.  Po smrti svého dědečka roku 1801 zdědil titul hraběte z Aberdeenu a procestoval celou Evropu. Po návratu do země roku 1805 se oženil s Catherine Elizabeth a v prosinci se stal zástupcem Skotska ve Sněmovně lordů.  Roku 1812 byl jmenován mimořádným velvyslancem ve Vídni, kde v říjnu 1813 podepsal mírovou dohodu mezi Británií a Rakouskem. Byl jedním ze zástupců Británie na kongresu v Chatillonu v únoru 1814 a na jednáních, která vedla k uzavření pařížské mírové smlouvy v květnu téhož roku. Po návratu do země byl jmenován vikomtem a členem tajné rady. V následujících třinácti letech zastával méně významné politické funkce.  V červnu 1828 se stal ministrem zahraničí ve Wellesleyho vládě, ale spolu s ním z důvodu nesouhlasu s reformou volebních obvodů odstoupil. Ve vládě Roberta Peela vykonával funkci ministra války a kolonií a později i ministra zahraničí. V té době přispěl k urovnání sporů se Spojenými státy americkými týkajícími se vytyčení hranic na severovýchodě a v Oregonu a pracoval na zlepšení vztahů s Francií. Spolu s Peelem rezignoval po prosazení zrušení cla na obilí. Po Peelově smrti se stal vůdčí postavou jeho následovatelů (označovaných jako "peelité").  V prosinci 1852 se stal předsedou koaliční vlády vytvořené spojenectvím Whigů a stoupenců bývalého premiéra Roberta Peela. I když byly názory na volný obchod a vnitrostátní reformy stejné, postoje k zahraničí byly v rámci vlády odlišné. Na nátlak některých ministrů zapojil zemi do Krymské války na straně Osmanské říše. Tato válka ale skončila pro Británii neúspěchem. Poté, co byly zveřejněny podrobnosti o chybách ve vedení tohoto válečného konfliktu, John Russell rezignoval. V lednu 1855 byla vytvořena komise pro vyšetření postupu ve válce, což Gordon pochopil jako vyjádření nedůvěry a rezignoval také.  Gordon zemřel 14. prosince 1860 v Londýně a byl pohřben v rodinné hrobce u Stanmore.

George Hamilton-Gordon, 4. hrabě z Aberdeenu, (28. leden 1784 – 14. prosinec 1860) byl britský státník pocházející ze Skotska, člen strany Toryů, který v letech 1852 až 1855 vykonával funkci premiéra.

第四代阿伯丁伯爵乔治·汉密尔顿-戈登,(George Hamilton-Gordon, 4th Earl of Aberdeen,1784年-1月8日-1860年-12月14日),英国政治人物,官至英国首相。


Popis hry.

Základní princip.

Hrač je ve hře vládcem své civilizace, zakládá města a tím zvětšuje své hranice, buduje armádu, udržuje pořádek v zemi, řídí vědu a stará se o bohatství své civilizace. Na počátku lze zvolit cíl: dobývat, nebo vítězit kulturní převahou či diplomatickou cestou či s rozvojem technologie vyslat úspěšnou misi k Alfa Centauri a dosáhnout vesmírného vítězství.  Během hry se setkává s dalšími civilizacemi (zpravidla řízenými počítačem), se kterými může vyjednávat, obchodovat nebo válčit a případně je i zničit (nebo být sám zničen, čímž prohrává hru).

Herní plán.

Před začátkem hry lze zvolit velikost mapy, poměr vody a souše, útočnost barbarů a intenzitu jejich výskytu (barbaři jsou počítačem ovládaný národ, který nemá města, pouze osady, a nelze s nimi vyjednávat), suché či vlhké klima, množství ledových a sněžných plání, kopců a hor. K dodatečným úpravám terénu v průběhu hry hráč využívá pracovní jednotky, které staví cesty, zakládají osady či obranná opevnění, kopají doly nebo u vyspělejších civilizací i zalesňují a čistí imise.

Národy.

Řád hry je podobný předchozím dílům. Hráč si vybere jeden z národů a stane se vůdcem tohoto národu. Každý z národů má svou speciální jednotku a počáteční bonusy. Národů je zde celkem 16:

Styl vlády.

Hráč si volí styl vládnutí v zemi. Tomu pak odpovídají i některé bonusy, např. nižší náklady na vojenské jednotky nebo menší náchylnost obyvatel k revoltě. Před nastavením stylu vlády je ale potřeba daný styl vyzkoumat. Na výběr je:

Suroviny.

Na některých polích herního plánu se vyskytují speciální suroviny, které městům poskytují dodatečné bonusy. Některé suroviny slouží k podpoře a rozvoji vojska, jiné k obchodu a zvýšení počtu šťastných lidí ve městech.  Díky surovinám, které podporují vojsko, může hráč stavět další typy jednotek. Tyto suroviny jsou:  Suroviny sloužící k obchodu a obveselovaní obyvatelstva (luxus) jsou:

Jednotky.

Speciální jednotky.

Tyto vojenské jednotky se speciálními bonusy jsou specifické vždy pro určitou civilizaci a nahrazují některé z běžných jednotek:

Stavby.

Ve hře lze ve městech postavit následující stavby:

Světové divy.

Kromě běžných budov může hráč ve městech vybudovat i některé z divů světa. Ty zvyšují produkci, štěstí nebo zlepšují trénování jednotek aj. Každý div smí postavit jen jedna civilizace. Jakmile je postaven, ostatní civilizace ho již nemohou vybudovat. Ve hře je možné postavit tyto divy:

Civilization III neboli "Civ3" (v češtině též "Civilizace III") je tahová strategická počítačová hra, třetí ze série her Civilization a Civilization II. Byla vydána Sidem Meierem v roce 2001. Na rozdíl od předchozích dílů, tento využívá 3D grafiku a také animace činností (např. u pracanta lze vidět co právě dělá, zatímco v předchozích dílech se zobrazovalo pouze písmeno). Existuje i verze pro mobilní telefony s velmi omezeným rozhraním odpovídajícím ořezané Civilizaci I pro PC.

,是由费拉西司(Firaxis)游戏所出品的一款回合制的策略性电脑游戏,它是席德·梅尔《文明II》的续作。它也被一些玩家简称为《文三》,是原来电脑游戏《文明》的第三代作品。这游戏同时在技巧及策略方面提供了颇高进展的可玩性。不同于这个游戏的前版,《文明三代》并非由席德·梅尔设计,而是由杰夫·布里格司和梭仁·强森,也就是分别由费拉西斯的另一个游乐设计家及游戏程序员所完成。


第三代巴麥尊子爵亨利·坦普爾

Mládí.

Henry Temple se narodil v Londýně v irské větvi rodiny Templeů 20. října 1784. Studoval na elitní škole v Harrow a poté na St John's College v Cambridgi. Do parlamentu byl poprvé zvolen roku 1807 za obvod Newport. S podporou Thomase Pelhama a Jamese Harrise byl jmenován nižším úředníkem admirality ve vládě Williama Cavendish-Bentincka.  V roce 1802 zdědil šlechtický titul jako 3. vikomt Palmerston.

Ministr zahraničí.

Poté, co se stal roku 1830 premiérem Charles Grey, byl lord Palmerston jmenován ministrem zahraničí. Jeho styl zahraniční politiky byl předchůdcem směru, který bývá označován jako politika dělových člunů.  Vilém I. Nizozemský se chopil příležitosti uplatnit svou moc, kterou získal po napoleonských válkách, a prosadil svolání konference o Belgii do Londýna. Britský návrh obsahoval vyhlášení nezávislosti Belgie, což Palmerston pokládal za záruku bezpečnosti Británie. Britská politika byla zaměřena na spojenectví s Francií a částečně i na zachování samostatnosti Belgie. Svůj postoj Britové uhájili a na belgický trůn nastoupil vdovec po britské princezně Leopold I. Belgický.  Na Pyrenejském poloostrově prosadil Palmerston vznik čtyřčlenné koalice, která měla za úkol minimalizovat spory o nástupnictví trůnu tamějších monarchií. Dohoda o vzniku této aliance byla podepsána 22. dubna 1834 v Londýně. Francie se k dohodě nepřipojila a rozpor v této záležitosti byl počátkem obnovené rivality obou zemí.  Palmerston se velmi zajímal o záležitosti Východní Evropy. V době řecké osvobozenecké války energicky podporoval Řeky proti turecké nadvládě a prosazoval přijetí mírové dohody z Konstantinopole, která zajistila samostatnost Řecka. Nicméně od roku 1830 se stala hlavním pilířem jeho politiky v této oblasti obrana Osmanské říše, protože věřil v obnovu tureckého vlivu. Jeho hlavními záměry bylo zabránit Rusku, aby ovládlo Bospor. Stejně tak usiloval o omezení vlivu Francie v oblastech na řece Nilu.

První období.

Poté, co vláda George Hamiltona-Gordona odstoupila pro neúspěšné vedení krymské války, pověřila královna Viktorie sestavením vlády lorda Palmerstona. Po smrti cara Mikuláše I. v roce 1855 nastoupil na ruský trůn jeho syn Alexandr II., který měl zájem o uzavření míru. Palmerston považoval pozici Británie při tomto jednání za nevýhodnou, a proto návrh odmítl. Po dalších bojích došlo k opětným jednáním, jejichž výsledkem bylo svolání kongresu do Paříže, kde byla uzavřena mírová dohoda. Touto dohodou byla mimo jiné zajištěna demilitarizace oblasti Černého moře, což byl výsledek, kterého chtěl Palmerston dosáhnout.  Na počátku roku 1858 poslal do Parlamentu návrh zákona, který definoval přípravu vraždy nějaké osoby v cizině jako hrdelní zločin. Při prvním čtení tento zákon konzervativci schválili, ale při druhém čtení byl Palmerston poražen a v únoru téhož roku jako premiér rezignoval.  Konzervativní strana měla v dolní komoře Parlamentu menšinu, a tak John Russell vydal prohlášení k rozšíření volebního práva, které konzervativci sice odmítli, ale přes jejich odpor bylo přijato. Parlament byl rozpuštěn a byly vypsány nové všeobecné volby. Palmerston odmítl nabídku Benjamina Disraeliho stát se vůdcem konzervativců a místo toho se účastnil schůze, kde byla založena Liberální strana. Královna požádala lorda Granwilea, aby sestavil vládu, ale protože to odmítl, pověřila jejím sestavením Palmerstona.

Druhé období.

V americké občanské válce stranil Palmerston otrokářské Konfederaci. Byl sice oponentem otrokářství jako takového, ale zároveň byl nepřítelem Spojených států. Věřil, že rozpad Unie způsobí i rozpad Spojených států a Konfederace se stane odbytištěm britského zboží.  Na počátku války Británie vyhlásila neutralitu a Palmerston se rozhodl přijmout neoficiální zástupce Konfederace. Ministru zahraničí přislíbil poslat vojenské posily do Kanady, protože předpokládal, že Unie se s Konfederací dohodne a poté napadne svého severního souseda. Po porážce Konfederace v bitvě u Antietamu odmítl nabídku Napoleona III. uznat Konfederaci, protože považoval vojenskou situaci za nejasnou.  Dne 29. července 1862 obdržel doporučení zadržet v přístavu loď Alabama, která byla postavena pro Konfederaci, protože by to bylo chápáno jako porušení neutrality. Navíc krize textilního odvětví v průmyslovém severu začala přiklánět veřejné mínění proti Konfederaci. Loď ale vyplula dříve, než mohl být jejímu kapitánovi doručen příkaz k návratu a dokázala zničit několik lodí Severu. Americká vláda požadovala po Británii odškodné, to ale bylo zaplaceno až jeho nástupcem Williamem Gladstonem.

Vítězství ve volbách a smrt.

Všeobecné volby v červenci 1865 přinesly Palmerstonovi navýšení zastoupení jeho strany v Dolní sněmovně. Po nich však musel řešit násilí působené Feniány v Irsku. Pověřil správce Irska Johna Wodehouseho, aby přijal drastická opatření, a to například monitorování cest Američanů do Irska, protože se domníval, že aktivita Feniánů je podporována z Ameriky. Nařídil také vyslat vojenské posily do Kanady i Irska.  Na počátku října dostal lord Palmerston třesavku a náhlý záchvat horečky. Zemřel 18. října 1865 dopoledne. I když chtěl být pohřben v Rommseyském opatství, vláda trvala na státním pohřbu a uložení jeho ostatků ve Westminsterském opatství. Byl čtvrtým člověkem, nepocházejícím z královského rodu, kterému byla udělena čest státního pohřbu (předtím to byli Isaac Newton, Horatio Nelson a Arthur Wellesley).

Henry Temple, 3. vikomt Palmerston, (20. říjen 1784 – 18. říjen 1865) byl britský státník, který po dvě funkční období zastával funkci premiéra. Většinou je uváděn jako lord Palmerston. V různých vládních funkcích působil téměř nepřetržitě od roku 1807 až do své smrti roku 1865. Svou politickou kariéru zahájil jako člen strany toryů a ukončil ji jako člen Liberální strany.

亨利·坦普尔,第三代巴麦尊子爵,KG,GCB,PC(Henry John Temple, 3rd Viscount Palmerston,1784年10月20日 - 1865年10月18日)英国政治家,两度拜相,以“巴麦尊勋爵”一名著称,绰号“The Mongoose”。


Život.

Mládí.

Andrej Borisenko pochází ze Sankt Petěrburgu, po střední škole byl přijat ke studiu na Leningradském vojenském mechanickém institutu (), který absolvoval roku 1987. Potom byl dva roky civilním zaměstnancem vojenského námořnictva.  Od roku 1989 byl zaměstnancem RKK Eněrgija, do přijetí k oddílu kosmonautů zastával ve Středisku řízení letů funkci vedoucího směny řídící let ruského segmentu Mezinárodní vesmírné stanice (ISS).

Kosmonaut.

Přihlásil se k výběru kosmonautů a 29. května 2003 získal doporučení Státní meziresortní komise k zařazení do oddílu kosmonautů RKK Eněrgija. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a 5. července 2005 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  Byl zařazen mezi kosmonauty připravující se na lety na ISS. V září 2008 byl včleněn do záložní posádky Expedice 24 (start v květnu 2010) a hlavní posádky Expedice 26 s plánovaným startem v září 2010.  V dubnu 2009 byl přeřazen ze zálohy Expedice 24 do záložní posádky Expedice 23 (start v dubnu 2010). V červenci 2009 byl převeden z hlavní posádky Expedice 26 do Expedice 27, jejíž start je plánován na březen 2011. Jmenování oficiálně potvrdila NASA v říjnu 2009.  V souvislosti s rozhodnutím Roskosmosu o shromáždění ruských kosmonautů v jednom oddílu odešel ze společnosti RKK Eněrgija a od 10. února 2011 je kosmonautem Střediska přípravy kosmonautů.  Ke svému prvnímu letu odstartoval v lodi Sojuz TMA-21 z kosmodromu Bajkonur 4. dubna 2011 v 22:18 UTC ve funkci palubního inženýra lodi společně s velitelem Alexandrem Samokuťajevem a Američanem Ronaldem Garanem. Po dvoudenním letu se 6. dubna Sojuz spojil s Mezinárodní vesmírnou stanicí (ISS). Na ISS pracoval ve funkci palubního inženýra Expedice 27 a velitele Expedice 28. Po 164 dnech letu s kolegy Samokuťajevem a Garanem přistáli v Sojuzu TMA-21 v Kazachstánu, 150 km jihovýchodně od Džezkazganu.  Od konce roku 2014 se připravoval na svůj druhý kosmický let jako člen Expedice 49/50. V jeho posádce byli ještě Sergej Ryžikov a Robert Kimbrough, trojice byla současně záložní pro Expedici 47/48 v Sojuzu TMA-20M. Do vesmíru měli vzlétnout v září 2016, ale kvůli problémům se Sojuzem MS-02 odstartovali až 11. října 2016. S Mezinárodní vesmírnou stanicí (ISS) se loď spojila 21. října 2016 v 09:58 UTC. Poté se trojice kosmonautů zapojila do práce na stanici. Dne 10. dubna 2017, 07:57 UTC se Ryžikov, Borisenko a Kimbrough s lodí odpojili od stanice a týž den v 11:21 UTC přistáli v kazašské stepi. Ve vesmíru strávil 173 dní, 3 hodiny a 15 minut.  Andrej Borisenko má z prvního manželství syna.

Andrej Ivanovič Borisenko (, * 17. dubna 1964 v Leningradě (dnes Sankt Petěrburg), RSFSR, SSSR) byl původně inženýr společnosti RKK Eněrgija, od května 2003 je ruským kosmonautem, členem oddílu kosmonautů RKK Eněrgija. Od roku 2009 se připravoval na svůj první kosmický let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) jako člen Expedice 27/28, do vesmíru vzlétl začátkem dubna a přistál v polovině září 2011. Podruhé pracoval na ISS v letech 2016/2017 jako člen Expedice 49/50.

安德烈·伊万诺维奇·鲍里先科(,1964年-4月17日)是俄罗斯宇航员。