Oblast Bámjánu.

Bámján v minulosti ležel na křižovatce tras hedvábné stezky, která zajišťovala obchodní spojení mezi Čínou a Indií na jedné straně a Centrální Asií, Středním východem a Evropou na straně druhé. Již od prvních století našeho letopočtu se zde usídlovali poutníci, kteří si ve skalách hloubili jeskynní příbytky. Ty sloužily jako stálé obydlí až několika tisícům mnichů i jako dočasné příbytky poutníků a nejrůznějších pocestných. V bámjánském údolí je kolem 1000 těchto jeskyní, od malých cel až po rozsáhlé svatyně vyzdobené freskami, reliéfy a sochami.  První buddhističtí mniši, kteří v oblasti Bámjánu šířili svou víru, byli podle tradice vysláni již králem Ašókou. Rozkvět buddhismu však v Bámjánu nastal až v průběhu 2. století za dob krále Kanišky, asi nejznámějšího vládce z Kušánské dynastie králů Baktrie, tj. územněsprávního celku, který se zde rozkládal od 6. století př. n. l. do 7. st. n. l. Na následujících několik století se pak Bámján stal významným centrem náboženské, převážně buddhistické vzdělanosti. Jak dokazují četné pozůstatky měst a opevnění v údolí, oblast byla také významným centrem obchodu. V následujících staletích byl buddhismus z oblasti postupně vytlačován islámem, až byl vypuzen úplně. Mniši byli nuceni z oblasti Bámjánu odejít a údolí bylo z převážné části opuštěno. Město Bámján, které se nachází nedaleko bámjánského údolí, se dochovalo až do současnosti a je hlavním městem stejnojmenné provincie.

Popis.

Obě sochy nesly známky tzv. gandhárského umění, které se v této oblasti rozvíjelo přibližně od 1. století př. n. l. Pramenilo ze vzájemného vlivu řeckého a buddhistického umění. V gandhárském sochařství jsou typické buddhistické náměty v řeckém pojetí zobrazované v antickém rouchu. Oba Buddhové pak byli typickým příkladem tohoto stylu, přičemž na dalších vyobrazeních této oblasti lze rozpoznat i další, např. čínské vlivy. Ve skále bývaly umístěné také sochy sedících Buddhů a v přilehlých jeskyních se dodnes nachází vzácné malby.

Stojící sochy Buddhů a nejbližší jeskyně.

Sochy, z nichž větší reprezentovala Buddhu Vairóčanu a menší Buddhu Šákjamuniho, stávaly ve výklencích v jižní stěně pískovcového masivu. Navzájem byly od sebe vzdáleny 850 metrů a dívaly se směrem k místům, kde stávalo město a procházeli poutníci a karavany. Hrubé obrysy soch byly vytesány přímo do skály, přičemž detaily jako obličejové části či roucho byly doplněny směsí z bláta a slámy. Sukno bylo vytvářeno nezvyklou a unikátní technikou. Na jeho obrys byla dřevěnými kolíky přichycena lana, která byla následně pokryta štukem, čímž se vytvořilo zvrásnění celého roucha. Další části, jako spodní díl pravé nohy, byly vytvářeny podobnou technikou. Nejprve byly do skály vyhloubeny díry, do kterých byly vsunuty dřevěné kůly. Ty sloužily jako konstrukce pro přichycení hliněné hmoty vytvarované do podoby chybějící části nohy. Následně byla celá noha překryta vrstvou štuku představující sukno. Hluboký výklenek většího Buddhy měl představovat tělesné halo (mandorlu). Předpokládá se také, že horní části obličejů tvořily dřevěné masky. Podle německého badatele Edmunda Melzla byl větší z Buddhů původně obarven karmínově červenou barvou, zatímco menší byl různobarevný, jiní autoři udávají, že části soch byly pozlacené. Údaje o výšce soch se liší, některé zdroje například uvádí, že větší socha Buddhy měřila okolo 55 metrů a menší kolem 38 metrů, zatímco další hovoří o výškách 53 a 35 metrů. S touto výškou tak byl větší Buddha až do svého zničení v březnu 2001 jedním z největších stojících zpodobnění Buddhy na světě. Největší stojící sochou Buddhy byla v té době japonská socha Ušiku Daibucu, která však představuje Buddhu Amitábhu.  Zachovaný výklenek většího Buddhy je 58 m vysoký, 24 m široký a 16 m hluboký. Obsahuje dva do skály vytesané ochozy, které byly původně zdobeny nástěnnými malbami Buddhů a bódhisattvů. Dolní ochoz se spolu s přilehlými jeskynními chrámy nachází v přízemí a horní ochoz, který je prosvětlován otvory do výklenku, je vyhlouben v oblasti hlavy. V červenci 2002, kdy sochy již byly zničeny, byla nedestruktivními geofyzikálními metodami zkoumána oblast o rozloze 1 hektaru před výklenkem většího Buddhy. Průzkum, na němž se podílely organizace UNESCO, ICOMOS a afghánský Národní archeologický institut, zjistil, že tudy vedla cesta a stávaly zde různé stavby, vstupní brána a podél skály ochranná zeď. Někteří archeologové věří, že někde mezi oběma výklenky jsou pod zemí ukryty i pozůstatky buddhistického chrámu.  Výklenek menšího Buddhy je 38 m vysoký a 16 m široký. Ještě před zničením sochy v roce 2001 byl vyzdoben poměrně zachovalými freskami a osm ve skále vytesaných jeskyní ze 3. až 6. století bylo přístupných vchodem při úpatí sochy. Většina z těchto jeskyní měla tvar osmiúhelníku a byla rovněž vyzdobena freskami, které však již byly do značné míry zvětrané. V březnu 2003 tálibánské jednotky zničily i tyto zbytky maleb. Výklenek je obklopen sedmi patry galerií, z nichž každá je tvořena několika jeskyněmi, které původně sloužily jako svatyně, schůzovní místnosti či cely mnichů. Některými z těchto jeskyní prochází schodiště, které vedlo na vrchol sochy. Jeskyně jsou ve špatném stavu a některé z nich se zřítily.

Sedící sochy Buddhů a další vytesané jeskyně.

Ve skále bývaly také sochy sedících Buddhů. Jedna byla vytesána asi 50 metrů západně od menšího stojícího Buddhy, ovšem v průběhu věků byla zničena, takže do dnešních dnů po ní zůstal jen 6,2 m široký, 7,6 m vysoký a 3 m hluboký výklenek se zbytky maleb, umístěný ve výšce 30 metrů nad úpatím skály. Výklenek je obklopen 15 jeskyněmi a propojenými ochozy v několika patrech. Další velká socha sedícího Buddhy bývala v 10,8 m vysoké, 14 m široké a 3 m hluboké jeskyni patřící ke skupině jeskyní mezi oběma stojícími Buddhy. Socha byla zničena vlivem prosakující vody a činností vandalů, ovšem její zbytky bylo možné spatřit ještě v 70. letech 20. století.  V prostorné jeskyni, která byla součástí velkého jeskynního komplexu 140 metrů západně od tohoto místa, bývala ještě jedna malá socha sedícího Buddhy. Freskami bohatě zdobený výklenek je 5,6 m široký, 6,5 m vysoký a 4,5 m hluboký a je vytesaný ve výšce 30 m. Ze sochy, která byla pravděpodobně dřevěná a pocházela z 5. až 6. století, se zachoval pouze kamenný podstavec a malby již také podléhají povětrnostním vlivům. Skála obsahuje ještě další jeskynní systémy, z nichž některé jsou obydlené. V jedné z jeskyní lze spatřit ceněnou nástěnnou malbu bódhisattvy obklopeného šesti Buddhy s korunou.

Olejomalby.

Vědci z v Grenoblu analyzovali některé jeskynní malby pocházející ze 7. století a v dubnu 2008 oznámili, že několik z nich bylo malováno barvami na bázi oleje. Jeho zdrojem zřejmě byly vlašské ořechy a máky, které v oblasti rostly. Vynález olejových barev se dosud připisoval evropským malířům, ovšem bámjánské kresby je předešly o šest století, a staly se tedy nejstaršími známými olejomalbami.

Buddhové v proměnách staletí.

Sochy Buddhů v Bámjánském údolí vznikaly postupně v rozmezí 3. a 6. století, v období rozkvětu buddhismu v oblasti. Postupem doby však v souvislosti s šířením islámu jejich význam začal upadat, staly se ohroženými, až byly v roce 2001 zcela zničeny.

Vytvoření soch a jejich osudy ve středověku.

Počátky obou velkých soch Buddhů sahají do 3. století, kdy si jejich vytesání objednali stoupenci lókóttaravádové školy, jedné z mnoha tehdejších škol théravádového buddhismu. Dokončení se sochy dočkaly až o několik století později; menší ze soch okolo roku 507 a větší kolem roku 551.  První písemnou zmínku o sochách zanechal okolo roku 400 čínský cestovatel Fa-sien. Okolo roku 630 oblast navštívil další čínský poutník Süan-cang, který oblast Bámjánu popsal jako kvetoucí buddhistické centrum s deseti kláštery a několika tisíci mnichy. Dále mimo jiné napsal, že obě sochy Buddhů byly zdobeny zlatými šperky, jejichž „záře oslňuje zrak“. Süan-cang dokonce popsal další – třetí – sochu Buddhy, tentokrát však ležícího, o délce několikanásobně větší než sochy stojící, která však zřejmě byla již dávno zcela zničena. V současné době oblast zkoumají archeologické týmy ve snaze nalézt její základy.  Od doby, kdy byly sochy vystavěny, se o ně starali především buddhističtí mniši obývající tamní jeskynní obydlí. Se stále častějšími nájezdy muslimů v následujících stoletích však mniši začali bámjánskou oblast pomalu opouštět, a když se v 7. a 8. století chopila vlády arabská umajjovská dynastie, byl buddhismus z oblasti takřka úplně vytlačen. Až do 14. století přežívali buddhističtí mniši jen v malých komunitách, které muslimští vládci do jisté míry tolerovali. Dokud tato malá společenství existovala, mohla se o sochy starat. Když však roku 1321 jedna z chánovských dynastií zakázala buddhismus úplně, byli i poslední mniši nuceni opustit zemi a bámjánští Buddhové začínali ztrácet svou původní podobu. Jeskyně místo mnichů obydleli pastevci se svými stády.

Novověké objevování soch.

V 19. století se sochy staly předmětem zájmu evropských amatérských archeologů. Britský cestovatel Alexander Burnes, který navštívil Bámján roku 1832, je považován za jejich novodobého objevitele. Burnes zde pořídil cenné náčrty na nichž lze vidět, v jakém stavu se sochy nacházely v té době. Ke konci 19. století byly sochy poničeny v důsledku nepokojů spojených se sporem mezi novým emírem Abdurrahmánem Chánem a Hazáry. V roce 1919 se moci v Afghánistánu chopil Amanulláh, který si dokázal uvědomit výjimečnost obou soch a jejich nevídanou historickou hodnotu, a začal podnikat rázná opatření na jejich ochranu. Avšak vládci po něm následující již takové pochopení neměli a sochy nadále ponechali jejich vlastnímu osudu.  23. května 1920 dorazil k sochám Čech Josef Aul, propuštěný zajatec z první světové války, který se rozhodl prchnout z Ruska před blížící se občanskou válkou a vydal se z Turkmenistánu přes Afghánistán do Indie. Roku 1924 své zážitky popsal ve dvoudílné publikaci "V zemi Tamerlanově a Zarathuštrově" a roku 1947 publikoval upravenou verzi pod názvem "Karavanou do Indie".  Podle jeho líčení místní muslimské obyvatelstvo sochy nazývalo výrazem "dev", který označoval zlé duchy a nečisté síly. V té době již sochy měly zničené obličeje až po ústa, okolo uší však byly zachované vlnící se vlasy, a na jejich tělech byly četné hluboké jamky. Větší socha měla roztříštěné nohy pod koleny, menší měla nohy zachované, zato však byla bez rukou. Aul vystoupal třemi poschodími jeskyní vytesaných ve skále až na vrchol hlavy menšího z Buddhů. Výklenek byl podle jeho popisu vyzdoben barevnými kresbami poprsí mužů a žen, mužských postav a obrazy Buddhy, jejichž náčrtky zveřejnil v první ze zmíněných knih. Řada postav byla ozdobena svastikou. Jeskyně v blízkosti většího Buddhy Aul nenavštívil, protože schody v nich již byly zřícené.

Pokusy o záchranu.

Roku 1969 se s pomocí indických archeologů rozběhly práce na opravách soch. Protože počasí nedovolovalo pracovat déle než čtyři měsíce v roce, byla do roku 1973 opravena pouze menší socha. Práce pokračovaly nadále velmi pomalu, až roku 1979 musely být kvůli sovětské invazi do země a následné válce zastaveny.  Přesto v prosinci roku 1981 afghánský ministr informatiky a kultury podepsal nominaci bámjánského údolí na Seznam světového dědictví, která byla o čtyři měsíce později doručena organizaci UNESCO. V letech 1982 až 1983 nominaci hodnotila asociace ICOMOS a zapsání památek na seznam doporučila s podmínkou, že bude zajištěna jejich ochrana. Podobně se v červnu 1983 vyjádřil i Úřad Výboru pro světové dědictví. V prosinci téhož roku pak Výbor pro světové dědictví konstatoval, že podmínka nebyla splněna a zapsání oblasti na seznam odložil.

Pod nadvládou Tálibánu.

Sochy Buddhů byly již od středověku vystaveny nebezpečí zničení. To však přišlo až s islámským radikalismem na počátku 21. století.  V roce 1996 získala moc v Afghánistánu radikální nábožensko-politická skupina Tálibán. Když v roce 1997 dobyla jedna z tálibánských skupin i bámjánské údolí, začal jeden z jejích velitelů vyhrožovat, že obě sochy Buddhů vyhodí do vzduchu, v čemž mu zabránili jeho nadřízení. Avšak již následujícího roku tálibánští vojáci odpálili hlavu menšího z Buddhů a do větší ze soch navrtali množství děr, které měly sloužit pro uložení dynamitu.

Zničení soch.

V červenci 1999 vůdce Tálibánu Muhammad Umar prohlásil, že souhlasí se zachováním kulturního dědictví země, do něhož patřily i sochy Buddhů. S množstvím návštěvníků, kteří přijížděli z celého světa, představovali totiž Buddhové velký zdroj příjmů. Brzy na to však začali afghánští radikální duchovní prosazovat rázná opatření, jejichž cílem bylo odstranit z afghánské společnosti vše „neislámské“. V reakci na to Tálibán vydal striktní nařízení, které zakazovalo veškeré formy vyobrazování lidských postav včetně televize, což bylo v souladu s přísnou interpretací islámského náboženského práva. Poté události nabraly rychlý spád. Tálibán, který tehdy ovládal téměř celý Afghánistán, se rozhodl v zemi zničit veškeré sochy, mezi něž patřili i oba Buddhové. Mnoho zemí v čele s UNESCO se proti tomuto rozhodnutí postavilo a snažilo se zabránit zničení soch. Dokonce i tehdejší spojenec Afghánistánu Pákistán se vyjádřil pro zachování obou soch.  Obě sochy Buddhů však začaly být ničeny jen o několik týdnů později. Nejdříve byly po několik dní ostřelovány protiletadlovými zbraněmi, což je značně poškodilo, avšak nezničilo úplně. Poté tálibové použili protitankové miny, které umístili přímo do spodní části soch. Několikadenní proces ničení byl úspěšný a obě sochy byly zlikvidovány. Spotřebovalo se na to okolo 50 tun výbušnin. Akce vyžadovala i spolupráci s Hazáry, kteří obývají místní jeskyně. I přesto, že Hazárové jsou šíité, byli tradičně pokládáni za strážce obou Buddhů. Pokud někdo z nich odmítl s Tálibánem spolupracovat a pomoci při kladení min, byl zastřelen jako nepřítel islámu.  10. března 2001 mluvčí Tálibánu Abdal Hají Mutmain oznámil, že sochy jsou zničeny z 80–90 % a práce na jejich demolici je takřka u konce. Umar odůvodňoval svůj čin tím, že islám nedovoluje zobrazovat živé bytosti. Je však možné, že šlo jen o záminku; údajně akce byla spíše odplatou za to, že OSN uvalila na Afghánistán přísné ekonomické sankce.

Události po zničení.

V roce 2003 bylo údolí přijato na Seznam světového dědictví UNESCO pod názvem, což lze přeložit jako „Kulturní krajina a archeologické pozůstatky Bámjánského údolí“. Nakonec však muselo tento seznam opustit v roce 2013. Celkem se jedná o osm konkrétních památek s plochou ochranného pásma 341,95 hektarů, přičemž sochy Buddhů zabírají jeho větší část. Ke světovému dědictví byla zdejší oblast přiřazena pod kritérii i, ii, iii, iv a vi.  Přestože obě sochy byly takřka zcela zničeny, jejich hlavní rysy lze stále rozpoznat. Odstřelování soch však natolik poškodilo celý masiv, že do skály musely být ukotveny kovové výztuže, které mají za úkol zabránit úplnému zřícení. Zejména UNESCO a Japonsko finančně přispívají na údržbu i rekonstrukci památek. Údolí Bámjánu se i nadále těší velkému přílivu turistů. Výzkumné týmy od té doby nadále pokračují v prozkoumávání celé oblasti včetně hledání snad až 300 metrů dlouhé sochy ležícího Buddhy. K nejvýznamnějším zastáncům teorie o její existenci patří Zamerjálaj Tarzí, profesor archeologie na Štrasburské univerzitě. Němečtí archeologové v roce 2006 oznámili nalezení sútry, která byla ukryta v jedné ze soch. I když je v jiných zemích poměrně běžné, že jsou do nitra buddhistických soch vkládány buddhistické texty, v tomto případě se jedná o vůbec první písemný dokument, který byl nalezen v buddhistické soše na území Afghánistánu.

Možnosti rekonstrukce.

Někteří vědci se zabývali myšlenkou rekonstrukce obou soch. Švýcarská podpořila snahy o fyzickou rekonstrukci soch vytvořením trojrozměrných počítačových modelů, které byly založeny na třech různých sadách fotografií. První obsahovala 15 fotografií vybraných a stažených z internetu, druhá obsahovala tři fotografie s vysokým rozlišením pořízené roku 1970 Robertem Kostkou z rakouské, a třetí fotografie turisty Haralda Baumgartnera, který Bámján navštívil v letech 1965 až 1969. Zatímco počítačové modely založené na první a třetí sadě fotografií sloužily čistě k testování nových fotogrametrických postupů a algoritmů, modely na základě Kostkových fotografií byly vytvořené s relativní přesností 1–2 cm a podle jejich autorů mohly posloužit při fyzické rekonstrukci zničených soch. Ta by však byla nesmírně nákladná a mnozí také poukazovali na fakt, že značná část materiálu ze soch byla rozmetána na prach a odvál ji vítr.  Někteří umělci též navrhovali řešení, které by sochy alespoň částečně nahradilo. Mezi nejdiskutovanější patřil návrh japonského umělce Hiro Jamagaty, který prosazoval laserovou projekci, jež by na skalní stěnu promítala barevné obrazy Buddhů. Žádný z těchto návrhů však nebyl uskutečněn.

Sochy v dokumentárním filmu.

V roce 2006 byl uveřejněn dokumentární film s názvem "Obří buddhové", který se zabýval zničením bámjánských Buddhů. Ve filmu hrál jednu z hlavních rolí i Tajsir Alony, reportér televize Al-Džazíra, kterému se jako jedinému podařilo udělat záznam zničení soch. Při natáčení dokumentu se někteří svědci tragické události vyjádřili, že Tálibánu při ničení pomáhali inženýři ze Saúdské Arábie. Autor filmu, švýcarský režisér Christian Frei, v dokumentu také vyjádřil názor, že sochy byly zničeny přímo na příkaz Usámy bin Ládina.

Buddhové z Bámjánu (: تندیس های بودا در باميان) byly dvě obří sochy stojících Buddhů vytesané do skalního masivu v bámjánském údolí v Afghánistánu. Sochy se nacházely přibližně 230 kilometrů severozápadně od afghánského hlavního města Kábulu v nadmořské výšce okolo 2 500 metrů. Byly vytvořeny v 6. století a stály až do roku 2001, kdy byly zničeny radikální islámsko-politickou skupinou Tálibán, ačkoliv se proti tomu postavilo i množství muslimských států.

巴米扬大佛(,拉丁转写:but hay-e bamiyaan)是曾经坐落在阿富汗巴米扬谷内山崖上的两尊立佛像,建于公元六世纪,是希腊式佛教艺术的经典作品。这两尊佛像在2001年3月12日被塔利班炸毁。


Kariéra.

První roky 1999–2006.

Prvního úspěchu dosáhl, když mu bylo patnáct let. V 18 letech se probojoval do semifinále China Open v roce 2002 a o rok později do finále Scottish Open, kde prohrál s Davidem Grayem 9-7. V roce 2004 se dostal do čtvrtfinále Grand Prix. V roce 2005 na Irish Masters byl v last 32 a poprvé postoupil z kvalifikací na World Championship 2005 v Crucible mezi 32 nejlepších hráčů. Na Welsh Open 2006, 888.com World Championship 2006, Grand Prix 2006 a Northern Ireland Trophy 2006 byl mezi šestnácti nejlepšími hráči.  Byl také výborným hráčem v 8-ball poolu a dodnes ve snookeru patří k nejlepším v kombinacích. V roce 2006 se stal mistrem světa, když na ImproveYourPool.com World Eight-Ball Championship porazil ve finále Darren Appletona 11-7.

Sezóna 2006/2007.

Na Welsh Open 2007 se dostal mezi nejlepších šestnáct hráčů. Velkým úspěchem byla jeho účast na 888.com World Championship 2007, kde se dokázal probojovat z kvalifikací až do finále tohoto prestižního turnaje. Porazil 10-7 Stephena Lee, 13-8 Petera Ebdona, 13-12 Allistera Cartera a v semifinále pak 17-16 Shauna Murphyho, mistra světa z roku 2005.  I když ve finále prohrál s Johnem Higginsem 18-13, byl bezesporu nejlepším hráčem mistrovství světa. Mark Selby hrál celý turnaj nejen pro sebe, ale také pro svého otce, který mu byl velkým vzorem a oporou. Zisk mistrovského titulu zůstal pro něho velkou motivací do budoucnosti.  Za své vynikající úspěchy na světovém šampionátu v roce 2007 dostal Mark ocenění 888.com Silver Chip za výjimečný výkon. Mark se dostal poprvé mezi hráče top 16 a sezónu ukončil jako světová jedenáctka. Markovi tento úspěch dal velkou sebedůvěru do další sezóny.

Sezóna 2007/2008.

Do této sezóny nastoupil velmi úspěšně. Probojoval se do semifinále Shanghai Masters, kde měl za soupeře Dominica Dalea se kterým prohrál 3-6. A v semifinále UK Championship 2007 s Ronniem O'Sullivanem prohrál 8-9. Na Saga Insurance Masters 2008 porazil na cestě do finále Stephena Hendryho, Stephena Maguireho a Kena Dohertyho shodně 6-5 a vyhrál svůj první titul, když ve finále zvítězil nad Stephenem Lee 10-3.  Mark vyhrál svůj první bodovaný turnaj a svůj druhý titul na Welsh Open 2008, když porazil ve finále Ronnieho O'Sullivana 9-8. Na China Open 2008 se Mark dostal po výborném výkonu opět do semifinále, kde prohrál se Shaunem Murphym 3-6. Marka vyřadil na World Championship v prvním kole Mark King 8-10 a ukončil sezónu jako světová čtyřka.

Sezóna 2008/2009.

Tato sezóna Markovi přinesla několik úspěchů. Byl v semifinále na Shanghai Masters, ve kterém prohrál s Ricky Waldenem 4-6. Dostal se při svém debutu v Premier League Snooker do finále, kde prohrál s Ronniem O'Sullivanem 2-7. Na Championship League Snooker 2009 se mu podařil zatím jeho nejvyšší náběh 145. Mark se opět probojoval do finále Masters, když v prvním kole vyřadil Ricky Waldena 6-5, ve čtvrtfinále Marka Allena 6-5 a v semifinále Johna Higginse 6-2. Jako obhájce titulu měl proti sobě ve finále Ronnie O'Sullivana, který Marka nakonec porazil 10-8. V přestávce čtvrtfinálového zápasu proti Anthony Hamiltonovi na Welsh Open 2009 byla Markovi osobně předána před televizní kamerou obálka od jeho bývalého manažera George Barmbyho o možném konkurzním řízení. Mark tento zápas prohrál 3-5.  Na mistrovství světa se Mark ukázal v dobré formě. Postoupil do čtvrtfinále s Johnem Higginsem. Ve vyrovnaném zápase nakonec John Higgins zvítězil v závěrečném framu 13-12.

Sezóna 2009/2010.

Mark se svého prvního maximálního breaku 147 dočkal na Jiangsu Classic v červnu 2009 v Číně. Na UK Championship se Mark dostal do čtvrtfinále, ale prohrál s Ronniem O'Sullivanem 3-9. V lednu 2010 se Markovi podařil ve finálovém zápase proti Ronniemu O'Sullivanovi fantastický návrat do hry z 6-9 na 10-9 a získal svůj druhý titul Masters.  Dostal se do semifinále World Championship 2010. Vyhrál tři zápasy, když porazil Kena Dohertyho 10-4, Stephena Hendryho 13-5 a Ronnie O'Sullivana 13-11. V semifinále prohrál s Graeme Dottem 17-14, nicméně tento šampionát byl pro něho úspěšný.

Sezóna 2010/2011.

V sezóně Mark zaznamenal skvělý start. Vyhrál Players Tour Championship 2 v EIS v Sheffieldu. Ve finále zvítězil nad Barry Pinchesem 4-3, když ztrácel 1-3. Přidal do své sbírky druhý titul mistra světa, když ve finále SangSom 6-red World Championship 2010 v Bangkoku porazil Ricky Waldena 8-6. Na Players Tour Championship 3 v Sheffieldu v semifinále prohrál s Jackem Lisowským 3-4. Na Shanghai Masters ho v semifinále porazil Ali Carter 6-2. Mark neprošel druhým kolem UK Championship, protože prohrál se Stephenem Maguirem 9-7. Mark King vyřadil Marka v prvním kole Masters 6-4. Mark se probojoval do finále German Masters v Berlíně s Markem Williamsem. Williams zvítězil 9-7 a na China Open byl Mark ve finále s Juddem Trumpem, který vyhrál 10-8.  Na World Championship ve druhém zápase proti Stephenu Hendrymu nastřílel šest stovkových náběhů, což je rekord v zápasech odehraných na best of 25 frames. Během sezóny měl stovkových náběhů 54, čímž se stal držitelem dalšího rekordu nastřílených stovek (century breaků) v jedné sezóně. Mark porazil v prvním kole Jimmy Robertsona 10-1, v last 16 Stephena Hendryho 13-4 a s Dingem Junhui prohrál ve čtvrtfinále 13-10. Sezónu zakončil jako světová trojka.

Sezóna 2011/2012.

Na začátku sezóny vyhrál Mark v červenci pozvánkový turnaj Wuxi Classic v Číně, když ve finále zvítězil 9-7 nad Ali Carterem. V červenci se zúčastnil World Cup v Thajsku s Ali Carterem za tým Anglie a skončili ve čtvrtfinále. V Austrálii na Australian Goldfields Open postoupil do čtvrtfinále, kde prohrál s Kenem Dohertym 3-5. V srpnu Mark vyhrál čtvrtou událost Players Tour Championship - Paul Hunter Classic ve Fürthu, v Německu. Do finále se dostal přes Sama Harveye, Rory McLeoda, Craiga Steadmana a Andrewa Higginsona shodně 4-0, ve čtvrtfinále porazil Stephena Lea 4-1, v semifinále zvládl Ronnieho O'Sullivana 4-3 a ve finále si hladce poradil Markem Davisem 4-0. V září se stal novou světovou jedničkou, když vyhrál Shanghai Masters jako druhý bodovaný turnaj v jeho profesionální kariéře. Ve finále s Markem Williamsem ztrácel 9-7, ale podařilo se mu vyrovnat a zvítězit 10-9.  Mark se dostal v únoru do finále Welsh Open, ve kterém prohrál s Dingem Junhui 6-9 a začátkem března byl v semifinále Haikou World Open. Jeho soupeřem byl Mark Allen, který Marka porazil 6-5. Po tomto turnaji se stal vítězem pozvánkového HK Spring Trophy v Hongkongu, který vyhrál nad Andrew Higginsonem 6-1.  Koncem března se Mark vrátil opět do Číny na China Open. Musel však odstoupit z druhého kola tohoto turnaje pro bolesti krční páteře.  Přestože Mark byl v léčbě fyzioterapeuta a měl velmi omezenou možnost trénovat kvůli vyhřezlé ploténce, nastoupil do prvního kola World Championship, kde prohrál s Barry Hawkinsem 10-3. Velký podíl na prohře mělo jeho zranění, neboť nemohl pro bolest hrát některé strky. Mark pokračoval v léčení s cílem být fit do příští sezóny.  Mark Selby si udržel v této sezóně post světové jedničky. Překonal v ní svůj vlastní rekord v počtu stovkových náběhů v sezóně, kterých má nyní na svém kontě 55.

Sezóna 2012/2013.

Mark vstoupil hned na začátku nové sezóny do Wuxi Classic, i když prakticky netrénoval kvůli léčenému zranění. Ve Wuxi se dostal do čtvrtfinále, které prohrál se Stuartem Binghamem 4-5. Pak se zúčastnil Sangsom 6-red World Championship v Thajsku, kde prohrál ve čtvrtfinále s Juddem Trumpen 5-7. Na Australian Goldfields Open ho v prvním kole vyřadil Jamie Burnett 3-5. Na konci srpna se mu podařilo obhájit titul na Players Tour Championship - Paul Hunter Classic ve Fürthu, což bylo vzhledem k těmto okolnostem vynikajícím úspěchem. Ve finále zvítězil nad Joe Swailem 4-1. Mark pak dosáhl ještě finále Players Tour Championship v říjnu v Antverpách, kde pohrál ve finále s Markem Allenem 1-4. Začátkem listopadu ztrácí post světové jedničky během International Championship v Číně, když prohrál v last 16 s Ricky Waldenem 3-6, ale po pěti týdnech sesazuje krátce kralujícího Judda Trumpa, který International Championship vyhrál. Mark došel do čtvrtfinále PTC 4 v Gloucesteru s Anthony Hamiltonem, který Marka porazil 4-3.  Mark se stal opět světovou jedničkou v průběhu UK Championship a k tomu na konci tohoto druhého největšího bodovaného turnaje zvedl nad hlavu vítěznou trofej. Cesta do finále nebyla pro Marka vůbec snadná. Do UK Championship nastupoval jako ten, kdo nebyl favorizován pro nejvyšší kola. Mark si potřeboval po zranění zvýšit sebedůvěru a zároveň nebyl na něj dán takový tlak očekávání od okolí. Musel otáčet dva zápasy. První v last 16 s Ryanem Dayem z 0-3 na 6-4, a ve čtvrtfinále s Neilem Robertsonem prohrával 4-0 a postoupil 6-4. Mark prokázal opět v těchto dvou zápasech svou jedinečnost, se kterou je schopen vyhrávat zápasy, které se zdají být ztracené. V semifinále zvítězil nad Markem Davisem 9-4 a ve finále ho pak čekal výborný Shaun Murphy. V první session hráči ve výkonu drželi krok, ale druhá, večerní část, byla především v režii Marka, který dotáhl zápas do vítězného konce a zdolal Shauna Murphyho 10-6.  Po novém roce Mark zvedl trofej na EPTC 6 - Munich Open v Německu, když zvítězil nad Graeme Dottem 4-3. Jeho velký úspěch se dostavil na pozvánkovém turnaji Masters, který se hraje v lednu v Londýně. Ztrácel v prvním kole se Stuartem Binghamem 1-5, ale postoupil do druhého kola svým vítězstvím 6-5. Ve čtvrtfinále porazil Marka Williamse 6-1. V semifinále byl jeho soupeřem Graeme Dott a opět dotahoval z 1-4 a 4-5 na konečné vítězství 6-5. Mark vyhrál tento turnaj potřetí, když ve finále porazil obhájce titulu Neila Robertsona 10-6.  Na German Masters došel do čtvrtfinále, kde prohrál s Barry Hawkinsem 1-5, stejně tak jako ve čtvrtfinále na World Open v Haikou, kde ho vyřadil 3-5 Neil Robertson. V PTC Grand Final v Irsku prohrál v prvním kole s Jackem Lisowským 3-4. Mark se probojoval koncem března do finále China Open. V prvním kole přešel přes Marka Kinga 5-1. V tomto zápase měl možnost udělat 147, ale nepotopil poslední černou kouli z bodu. V druhém kole měl za soupeře Ricky Waldena, kterého zdolal 5-2. Ve čtvrtfinále porazil Marka Williamse 5-1 a v semifinále Shauna Murphyho 5-2. Ve finále měl za soupeře Neila Robertsona, který nad Markem zvítězil 10-6. Mark hrál poslední dva zápasy se žaludeční nevolností.  Účast na mistrovství světa pro Marka skončila v druhém kole, kde ho z bojů o titul vyřadil Barry Hawkins 13-10.  Na konci sezóny došlo k slovní přestřelce mezi šéfem World Snookeru Barry Hearnem a Markem Selbym kvůli jeho zmínce o vyhoření.  Mark na slavnostním večeru World Snooker Awards v hotelu Dorchester v Londýně dostal tři ocenění: World Snooker Player of the Year, Snooker Writers Player of the Year a Fans Player of the Year.

Sezóna 2013/2014.

Po Wuxi Classic, kde Mark opustil turnaj v prvním kvalifikačním kole, následovala první Asian Tour. Mark postoupil až do finále s Joem Perrym, který turnaj v Yixingu vyhrál 4-1. Mark poté odletěl do Austrálie na bodovaný Australian Goldfields Open. Dostal se do semifinále, kde prohrál s Neilem Robertsonem 6-3. Následovalo Markovo finále na European Tour v Rotterdamu, kde prohrál s Markem Williamsem 3-4 a na dalším European Tour ve Fürthu to bylo semifinále s Ronniem O'Sullivanem, kde O'Sullivan nad Markem zvítězil 4-2.  V září se Mark účastnil SangSom 6-red World Championship v Thajsku, kde se dostal do semifinále s Markem Davisem. Tento zápas prohrál 4-7. Následovalo čtvrtfinále na Shanghai Masters. Mark zde narazil na Barry Hawkinse, se kterým prohrál 4-5. Zmínit je třeba ještě čtvrtfinále na International Championship v Chengu, které prohrál s Marcem Fu 5-6.  Dostavil se ale úspěch na European Tour 7 v Antverpách, kde Mark postoupil do finále, ve kterém Ronnieho O'Sullivana porazil 4-3. Na pozvánkovém turnaji Champion of Champions v Coventry prošel přes Shauna Murphyho 4-2 a Stephena Maguireho 6-3 až do semifinále se Stuartem Binghamem, které Mark prohrál 4-6.  V semifinále UK Championship s Ricky Waldenem se mu podařil jeho druhý maximální break (147) a zároveň to byl historicky stý nejvyšší náběh v profesionálních turnajích, za což obdržel 55.000 liber. Ve finále pak prohrál s Neilem Robertsonem 7-10.  Masters zaznamenalo další Markovo finále, když porazil v prvním kole Marka Davise 6-5, ve čtvrtfinále Johna Higginse 6-5 a v semifinále Shauna Murphyho 6-1. Ve finále byl úspěšnější O'Sullivan, který zvítězil nad Markem 10-4.  Mark dosáhl ještě finále na Haikou World Open, kde prohrál se Shaunem Murphym 10-6 a semifinále na China Open, kde podlehl Mike Dunnovi 3-5.  Všechno se ale otočilo na mistrovství světa. Mark vyřadil v prvním kole Michaela Whitea 10-9, ve druhém kole Ali Cartera 13-9, ve čtvrtfinále Alana McManuse 13-5 a Neila Robertsona v semifinále 17-15. Ve finále stál proti němu Ronnie O'Sullivan, který vedl 3-0, 8-10 a nakonec Markem prohrál 14-18.  Mark si výhrou mistrovského titulu splnil nejen sen, ale zároveň také slib, který dal v šestnácti letech svému otci v Loros (hospic v Leicesteru).  Mark řekl mimo jiné po zápase: "Chtěl bych poděkovat všem za jejich podporu, nejen v uplynulých dvou týdnech, ale také v letech, když se nedařilo. To mě drželo a jsem naprosto nadšený, že vezmu s sebou trofej zpět do Leicesteru."  Mark svým vítězstvím získal šek na 300.000 liber, nejvyšší cenu, jaká kdy byla mistru světa vyplacena, a vrátil se na post světové jedničky. Mark Selby je devátým hráčem, který dosáhl na tzv. Triple Crown, která zahrnuje vítězství na UK Championship, Masters a World Championship. Přidal své jméno k Stevu Davisovi, Stephenu Hendrymu, Johnu Higginsovi, Ronnie O’Sullivanovi, Marku Williamsovi, Terry Griffithsovi, Alexi Higginsovi a Neilu Robertsonovi.  Na slavnostním večeru World Snooker Awards v hotelu Dorchester v Londýně, došlo k tradičnímu udílení cen. Mark obdržel dvě ceny: Performance of the Year a Magic Moment of the Year. Byl také uveden do 147 Club - zde jsou hráči, kteří udělají maximální break v průběhu sezóny.  Tato sezóna byla Markovou zatím nejúspěšnější.

Sezóna 2014/2015.

Sezóna začala v Číně a Mark se dostal do druhého kola Wuxi Classic, kde prohrál s Liangem Wenbem 3-5. První European Tour v Rize - Riga Open znamenala pro Marka titul, když ve finále zvítězil nad Markem Allenem 4-3. Následovalo European Tour 2 - Paul Hunter Classic ve Fürthu. Mark porazil Alexandera Ursenbachera 4-0, Dominica Dalea 4-0, Shauna Murphyho 4-3, v last 16 Lianga Wenba 4-3 a až ve čtvrtfinále ho vyřadil Ricky Walden 4-3. Shanghai Masters zakončil Mark v semifinále s Markem Allenem těsně 5-6, než vyřadil Kena Dohertyho 5-2, Michaela Holta 5-3 a Fergala O’Briena 5-0. Překvapivě prohrál v kvalifikacích pro International Championhip v Chengu s mladým Oliverem Linesem 4-6. Následovala dvě Markova čtvrtfinále - na European Tour v hlavním městě Bulharska, Sofii, kde se nedostal dál přes Shauna Murphyho 2-4 a na Champion of Champions v Coventry ho vyřadil Judd Trump 6-1. Na UK Championship skončil Mark v druhém kole porážkou od Davida Morise 6-4.  Mark prohrál na Masters se Shaunem Murphym v prvním kole 5-6. Začátkem února se zúčastnil Chinese Pool World Championship. Probojoval se do finále, které prohrál s Darren Appletonem 19-21. Bylo to však German Masters, kde Mark zvedl další trofej, když se mu podařilo vyhrát finále 9-7 a oplatit tím Shaunovi Murphymu porážku z předchozího turnaje. Na cestě za vítězstvím v turnaji v Berlíně nechal za sebou Anthony McGilla 5-4, Petera Ebdona 5-1, Judda Trumpa 5-4 a v semifinále Stephena Maguireho 6-4. Na Welsh Open zůstal mezi last 16, kde překvapivě prohrál 3-4 s mladým Lucou Brecelem z Belgie. Koncem sezóny Mark ještě dosáhl vítězství na China Open, kde porazil ve finále Gary Wilsona 10-2.  Na World Championship v Sheffieldu, kde obhajoval titul, měl v prvním kole Kurta Maflina. Norský hráč se s Markem střetl už v semifinále China Open a jeho účast na mistrovství světa, kam postoupil z kvalifikací, byla jeho debutem. Maflin držel se světovou jedničkou krok, ale nakonec prohrál 9-10. Marka vyřadil z boje o titul v druhém kole Anthony McGill, který zvítězil 13-9.  Mark zakončil sezónu jako světová jednička a byl společně s Johnem Parrottem uveden na slavnostním večeru World Snooker Awards v Londýně do Hall of Fame.Sezóna 2015/2016

Sezóna 2015/2016.

Světová jednička Mark Selby a úřadující mistr světa Stuart Bingham se zúčastnili pozvánkového turnaje World Cup ve Wuxi za tým Anglie, který skončil ve skupině D jako třetí a tak nepostoupil do čtvrtfinále vyřazovacího pavouka. Na Australian Goldfields Open vyřadil Marka ve druhém kole Jamie Jones 5-1. Na European Tour 1 - Riga Open skončil v last 32, když prohrál s Kenem Dohertym 1-4 a na European Tour 2 - Paul Hunter Classic ho vyřadil ve druhém kole Scott Donaldson 2-4. Na Six-red World Championship se dostal do čtvrtfinále s Liangem Wenbem, který zvítězil 7-4. Byl odvolán těsně před prvním zápasem na Shanghai Masters z důvodu úmrtí tchána.

Život mimo snooker.

Mark je velkým fanouškem Leicester City Football Club a také leicesterské rockové skupiny Kasabian, kde ho s baskytaristou Chrisem Edwardsem pojí dlouholeté přátelství.Má rád karaoke, ve volném čase běhá, hraje stolní tenis a šipky. V roce 2007 porazil na exhibici Erica Bristowa. Od roku 2010 je patronem hospice Loros. Po druhém vítězství na Masters se mu dostalo v Leicesteru ocenění. Byl připsán na počest tohoto úspěchu na křišťálovou vázu při slavnostním ceremoniálu na radnici a jeho jméno bylo přidáno dne 24. dubna 2010 na chodník slávy za účasti leicesterského primátora. Zařadil se tak k celebritám v jeho rodném městě, na které je velmi vázaný.  V roce 2006 se na World Eight-Ball Championship sblížil s Vikki Layton, bývalou irskou hráčkou poolu. V srpnu 2010 oznámil jejich zasnoubení a svatba se konala 24. května 2011 v mexickém Cancúnu. Páru se 11. listopadu 2014 narodila dcera Sofia Maria. Mark má z předchozího manželství dceru, narozenou v roce 2004.

Úspěchy.

výhry v bodovaném turnaji: výhry v malém bodovaném turnaji: výhry v nebodovaném turnaji:

Mark Selby (* 19. červen 1983, Leicester, Anglie) je od roku 1999 profesionální hráč snookeru, ale dříve hrál také 8-ball pool. Vyhrál titul mistra světa ve snookeru v roce 2014, v 6-red v roce 2010 a v 8-ball poolu v roce 2006.

马克·沙比(英语:Mark Selby,1983年-6月19日),出生于英国莱斯特,是一位现役职业斯诺克选手,3届斯诺克世界锦标赛冠军,史上第6位能够赢得台球3大赛两次的球手。


Lokalita a popis.

Celá stavba zahrnuje 177 pokojů, které sloužily mnichům k ubytování a meditaci. Pokoje spolu s přilehlými svatyněmi tvořily jádro kláštera, který pokrývá plochu až 27 akrů, což z něj činí jeden z nejrozlehlejších klášterů na jih od Himálaje. Základová deska kláštera má rozměry 276 na 277 metrů.  Klášter sloužil zejména pro vzdělávací účely a byl schopen pojmout až 2 000 studentů, kteří se sem sjížděli i ze vzdálenějších zemí jako byla Korea, Mongolsko, Čína a Tibet. V blízkém okolí nebo přímo v klášteře bylo nalezeno množství nejrůznějších drobných i větších předmětů jako jsou mince, kamenné sochy, keramické pozůstatky apod.

Dějiny.

Počátky kláštera sahají do přelomu 8. a 9. století do doby vlády krále Dharmapály (781–821) z dynastie Pálů. Několik století byl jedním z velkých náboženských center zejména buddhismu, avšak do jisté míry i hinduismu a džinismu. Podle tradice zde přebýval i významný indický buddhistický učenec Atíša, aby se zde věnoval překladatelské činnosti.  V 11. století začala moc Pálů, kteří dosud klášteru přáli, upadat. Následkem nájezdů čédiů a čólů chrám zřejmě utrpěl velké škody a již nikdy nedosáhl svého dřívějšího rozkvětu. Sómapura jakožto buddhistické centrum začala postupně ztrácet na významu, úpadek dovršil vpád muslimských vojsk pod vedením Muhammada Chaldžího. Klášter byl krátce poté opuštěn.  Ruiny kláštera byly znovuobjeveny až na počátku 19. století Buchanonem Hamiltonem. V roce 1919 byla oblast vyhlášena chráněnou archeologickou lokalitou a v roce 1923 se zde začaly provádět vykopávky. V roce 1985 se klášter dostal na seznam Světového dědictví UNESCO a dnes tvoří jednu ze tří památek Bangladéše zapsaných na tomto seznamu.

Sómapura Mahávihára (bengálsky: সোমপুর মহাবিহার) byl jeden z významných buddhistických klášterů Jižní Asie. Jeho pozůstatky se nacházejí nedaleko města Paharpur v severozápadním Bangladéši, kde patří mezi nejdůležitější archeologické lokality. Klášter se skládá z velkého množství stúp a vyhloubených cel pro mnichy.

这个遗址又被称作大寺院(英语:Somapura Mahavira)(孟加拉语:সোমপুরমহাবিহার),是七世纪大乘佛教在孟加拉兴起的见证,一直到12世纪以前这里都是著名的文化中心。这个寺院的设计完美地满足了举行宗教仪式的需要,体现出与众不同的艺术成就。寺院的简单和谐线条及许多雕刻装饰对佛教建筑发展有着深远影响,甚至远在柬埔寨都能找到这种影响力。


Základní informace.

Nejvíce se rozšiřují v tropických a subtropických oblastech. Původně pocházejí z Ameriky, z oblasti mexického poloostrova Yucatán a ústí Orinoka ve Venezuele. Batáty nejsou botanicky příbuzné pravým bramborům, ale oboje pochází ze Střední Ameriky. Batáty dorazily do Evropy asi o 100 let dříve a byly velmi oceňovány.  Dnes existuje více než 400 různých odrůd batátů, navzájem se liší především barvou dužiny (fialová, načervenalá, oranžová, žlutá, bílá) a slupky, strukturou, tvarem a intenzitou sladké chuti.

Popis rostliny.

Rostlina má vytrvalou lodyhu s plazivými stonky a řepovitě ztloustlým kořenem. Váží přibližně 0,5–5 kg.  Listy jsou vejčitě trojboké, se srdčitou, až střelovitou bází. Bývají často trochu zvlněné mezi žilkami. Řapík je poměrně dlouhý.  Stonek může být až 5 metrů dlouhý a silně rozvětvený.  Pokud se květy objeví, jsou poměrně velké a vyskytují se v malých skupinách. Jejich kališní listy jsou podlouhlé (asi 1 cm dlouhé). Vnější květy jsou zašpičatěle kratší, než jsou květy vnitřní. Koruna listu je zvonkovitá, až nálevkovitá. Barevnost květů může být rozmanitá, od levandulově modré až po červenofialovou. Jícen bývá zpravidla tmavší. Velikost květů se pohybuje okolo 3–7 cm. Na dlouhých stopkách vyrůstají v paždí listů. U některých druhů se květy vůbec neobjevují.  Plody jsou většinou 1–2 chudosemenné kulovité tobolky, které se otevírají chlopněmi. Vytvářejí se zřídka.  Kořenové hlízy jsou přibližně veliké jako pěst, válcovitě vřetenovité a mohou být bílé nebo nachové. Obsahují hodně škrobu, jsou sladké a také jedlé.

Složení batátů.

Nové hlízy obsahují 70 % vody, 18 % škrobu a 6 % cukru (dohromady 24 % sacharidů). Jejich energetická hodnota je asi o polovinu větší než u obyčejných brambor. 100 gramů má energetickou hodnotu zhruba 300 kJ. Sladkou chuť mají díky fruktóze, glukóze a sacharóze. V některých zemích se listy používají jako krmivo pro zvířata kvůli velkému obsahu železa, vitamínu A, B, C, E a vláknině.

Využití.

Povijnice batátová neboli sladké brambory patří mezi velmi důležité užitkové rostliny tropů a subtropů. Jejich hlízy obsahují hlavně škrob, ale i cukr, díky kterým mají sladkou chuť. Stejně jako obyčejné brambory jsou mnohostranně použitelné, jak k vaření, tak i k pečení, ale i k získávání škrobu nebo alkoholu.

Největší producenti.

V roce 2017 bylo podle Organizace pro výživu a zemědělství (FAO, jedna z agentur Organizace spojených národů) celosvětově vypěstováno 112,8 milionů tun batátů. Deset největších producentů vypěstovalo dohromady 85,2 % celosvětové produkce.

Povijnice batátová (), někdy také povijnice jedlá, je druh tropické rostliny patřící do čeledi svlačcovitých, jejíž kořenové hlízy jsou známé jako batáty či sladké brambory. Jejich oranžová odrůda se v Severní Americe nazývá jam.

番薯(学名:',亦称地瓜、红薯、甜薯、甘薯、红苕等)为旋花科番薯属的一种,是常见的多年生双子叶植物,草本,其蔓细长,茎匍匐地面。也指其块根。块根无氧呼吸产生乳酸,皮色发白或发红,肉大多为黄白色,但也有紫色,除直接食用外,更可以用作制糖、酿酒及制备酒精。


Polévky.

Ázerbájdžánské polévky se připravují ze silného masového vývaru, který je hustší než běžné polévky. Nejrůznější široce používaná koření a také zvláštní způsob přípravy jim dodávají svéráznou chuť.

Hlavní jídla.

Nejznámějšími pokrmy z ázerbájdžánské kuchyně, které jsou ceněny na celém světě jsou plov (pilaf), šašlik, kebab, dolma. Na banketech a slavnostech se polévky obvykle nepodávají. Na stole musí zelené natě nejrůznějších bylin (máta, kopr, petržel, koriandr, mladé cibulky), rajče jedlé a okurka, v zimě ve slaném nálevu nebo marinované okurky, zelená rajčata, plněné papriky nebo nakládaný česnek.

Plov.

Plov, také pilaf, je národním jídlem a jedním z nejpopulárnějších pokrmů v Ázerbájdžánu. Připravuje se z rýže s nejrůznějšími masovými, rybími, ovocnými a dalšími obměnami, podle nichž je také plov pojmenován – "plov tojug" (s kuřecím masem)," plov širin" (se sladkým sušeným ovocem) atd. Je známo na čtyřicet receptů přípravy tohoto pokrmu.

Rybí pokrmy.

Jelikož Ázerbájdžán leží vedle Kaspického moře mnoho pokrmů se připravuje z ryb. Nejrozšířenější z nich je šašlik z jesetera, kutum po ázerbájdžánsku, nadívané ryby, "plov balyg", plov s jeseterem atd. K rybám neodmyslitelně patří studená omáčka z granátových jablek "naršarab".

Dolma.

Ceněným a oblíbeným jídlem je dolma. Masovou nebo zeleninovou směsí se plní nejoblíbenější vinné listy, dále zelné listy, lilek-baklažán, papriky, rajčata a v podstatě veškerá zelenina i ovoce, které se dá naplnit.

Rychlé občerstvení.

Šašlik a Kebab.

Šašlik je častým a velmi oblíbeným pokrmem v Ázerbájdžánu. Připravuje se mnoho druhů tohoto masové špízu: "šašlik-basturma", "šašlik z jesetera", "tava-kabáb" a nejpopulárnější šašlik – "lulja-kabáb", který se připravuje z mletého skopového masa, k němuž se přidává tuk z "kurďuku" (tuk ze zadní části, zvl. u ocasu některých druhů ovcí). Také je oblíbený döner kebab – dělá se z jehněčího, kuřecího nebo hovězího masa.

Kutaby.

Oblíbeným jídlem jsou kutaby, což jsou tenké placky, které se plní vším možným např. masem, sýrem, bylinkami, zeleninou, ořechy s cukrem apod.

Dezerty.

Tradičními dezerty jsou taštičky "šakerbura" plněné vlašskými ořechy nebo mandlemi, baklava, což je sladkost z vrstev těsta "filo", plněná sekanými ořechy a slazená sirupem nebo medem, a chalva – jakési těsto z ořechů, slunečnicových semínek či sezamu.

Nápoje.

Často se po obědě podává ajran, a to proto, že tento nápoj je připravený z bílého jogurtu, vody a někdy i bylin a napomáhá lepšímu trávení jídla. Oběd vždy končí nejoblíbenějším ázerbájdžánským nápojem ovocným šerbetem a nikdy nemůže nakonec chybět aromatický černý čaj nebo čaj z máty. Ten je symbolem vřelé pohostinnosti v Ázerbájdžánu. Vaří se v samovaru. K němu se podává zavařenina z kdoulí, fíků, melounové kůry, meruněk, třešní, višní, malin, jahod, sliv, dřínových bobulí, ostružin, vinných hroznů nebo plátků z růží.

Ázerbájdžánská kuchyně je ovlivněna tureckou a částečně i ruskou a arabskou kuchyní.

阿塞拜疆饮食是指阿塞拜疆国内及阿塞拜疆人的饮食文化。阿塞拜疆的饮食文化受到阿塞拜疆地理环境和邻近诸国的影响。肉、鱼和蔬菜是阿塞拜疆人厨房的必备食材。羊肉、茄子和面包则是阿塞拜疆饮食常用的原料。阿塞拜疆的邻国亚美尼亚和达吉斯坦共和国较多使用小麦,但阿塞拜疆饮食则较多使用玉米和水稻。阿塞拜疆饮食注重食材本身的味道和鲜度,较少使用香料。


Dětství.

Kateřina se narodila jako 24. dítě do početné, ale nikoliv chudé rodiny sienského barvíře. Pocházela z dvojčat, ale její sestra brzy po narození zemřela. Doba byla bouřlivá. V severní Itálii tehdy nepanovaly klidné časy, vedly se početné místní války, ve městech propukaly boje o moc, na denním pořádku byly rozbroje mezi šlechtickými rody. Křesťanská víra se dostávala na vedlejší kolej, upadala moc i prestiž papežů, kteří se v době avignonského pobytu dostali do závislosti na francouzských králích.  Již v šesti letech prý měla malá Kateřina uprostřed ulice mystické vidění, jehož příčinou mohlo být citové vypětí a snaha přiblížit se k Bohu. O rok později složila slib, že zůstane pannou a již v dětském věku žila v asketickém odříkání. Jako desetiletá navázala kontakty s dominikány, ke kterým vstoupil její bratranec Tommaso della Fonte.  Když bylo Kateřině dvanáct let, odmítla se na přání rodičů vdát. To nesla především její matka velmi těžce, proto docházelo mezi ní s dospívající dcerou k častým sporům. O tři roky později viděl prý její otec, jak se nad Kateřininou hlavou vznáší bílá holubice a rozhodl se, že ji nechají na pokoji. Ostatně Kateřina prodělala neštovice, které jí znetvořily obličej, a od té doby žila v domácím ústraní rodičovského domu, kde měla svůj vlastní pokoj. Živila se vodou a léčivými bylinami, celé týdny se postila, modlila se a mlčela, spala jen málo a na tvrdé posteli. Třikrát denně se bičovala, dělajíc pokání za druhé.

U dominikánských terciářů.

Roku 1363 vstoupila Kateřina proti vůli svých rodičů mezi terciáře dominikánského řádu v Sieně. Poté žila tak přísně asketicky, až to ohrožovalo její zdraví. Po jednom dalším vidění opustila život v ústraní a začala obětavě pečovat o chudé a nemocné. Během dalšího vidění se jí zdálo, že se provdala za Ježíše Krista a snubní prsten viděla po celý svůj život na svém prstu.  Dosud negramotná dívka se roku 1369 začala učit číst, aby mohla studovat Bibli. Od roku 1370 psala dopisy vysoce postaveným duchovním osobám. Vyjadřovala se v nich velmi osobitým, udivujícím způsobem k různým náboženským otázkám. Protože neuměla psát, diktovala své listy písařům (minimálně třem zároveň). V roce 1374 musela svoje vize a neobvyklé jednání obhajovat před generálním shromážděním řádu ve Florencii. Vyvrátila však všechny pochybnosti a podezření z kacířství a mohla v oficiálních službách Církve dále cestovat a kázat na veřejnosti. Zároveň neúnavně pracovala pro chudé a nemocné v Sieně. Roku 1374 se při péči o nemocné dokonce sama nakazila, ale práci nepřerušila.  Kolem Kateřiny se postupně seskupil okruh zbožných, mysticky zaměřených osob, kteří ji nazývali matkou. Šlo především o kultivované a vzdělané duchovní i laiky. V roce 1375 prý byla obdařena stigmaty, ale až do své smrti je skrývala.

Snaha o návrat papeže do Říma a jednotu Církve.

Velký vliv mělo na Kateřinu setkání s dominikánem Raimundem z Capuy, který se stal jejím zpovědníkem a později, v letech 1380-1399 generálem řádu. Roku 1376 s ním odjela do Avignonu k papeži Řehoři XI., aby se přimluvila za Florencii, která tehdy byla ve válce s papežem. V tomto směru sice neuspěla, zato posílila papežovo rozhodnutí přesídlit do Říma. V Itálii jí dokonce připisují rozhodující zásluhu na tomto důležitém kroku, k němuž se ovšem snažil přimět Řehoře XI. také tehdejší římský císař Karel IV.  Z Avignonu se Kateřina vrátila do Sieny a věnovala se své obvyklé činnosti. Roku 1378 založila v pevnosti Belcano poblíž Sieny, darované jednou šlechtickou rodinou, nový ženský klášter. Řehoř XI. vskutku přesídlil do Říma, ale vzápětí zde zemřel. Krátce nato, v roce 1378 vypuklo papežské schizma - dvojpapežství. Kateřina odešla na přání římského papeže Urbana VI. do Říma, aby mu pomohla bojovat za jednotu církve. Usídlila se v domě nedaleko dominikánského kostela Santa Maria sopra Minerva a vedla rozsáhlou dopisovou akci. Její listy svědčí o hluboce niterném, upřímném vztahu k náboženským otázkám, silném osobním charismatu, ale také o naivním a sentimentálním, ale velmi vřelém vztahu k církevní politice i sociálním otázkám. Vzhledem k těmto vlastnostem však již tak velmi složitou situaci papežství spíše komplikovala.  Poslední léta svého života se prý Kateřina živila pouze Eucharistií. Žaludek, přivyklý dlouhým půstům, nedokázal totiž přijmout jinou potravu. Proto se její tělesný stav zhoršoval, třicetiletá žena churavěla a trpěla bolestmi. Podle tradice zemřela v bazilice sv. Petra, kam se každodenně dovlekla na mši. Byla pohřbena pod hlavním oltářem kostela Santa Maria sopra Minerva do skleněné rakve. Její prý ještě neporušené tělo bylo roku 1430 s papežovým svolením exhumováno kvůli odebrání relikvií, to se opakovalo roku 1855. Hlava světice a prst, uložený ve stříbrném obalu, jsou nyní vystavovány v dominikánském kostele v Sieně. Její římský pokoj, místo posledního pobytu, byl přenesen do kostela Santa Maria sopra Minerva v Římě.

Dílo.

V literární pozůstalost Kateřiny Sienské se dochovalo 381 dopisů a náboženské spisy (například "Dialog s Boží prozřetelností"), které adresovala církevním představitelům, řeholnicím i panovníkům. Jedná se o cennou církevní literaturu z oblasti mystické teologie. Svůj ideál vyjádřila ve vlastní modlitbě: ""Bože, dej, abych mohla vždy být milovnicí a hlasatelkou pravdy a kvůli pravdě mohla také zemřít"..."

Kanonizace.

Kateřina Sienská byla svatořečena roku 1461 papežem Piem II. Její dlouholetý zpovědník Raimund z Capuy napsal životopis budoucí světice, který patřil v pozdním středověku mezi nejoblíbenější četbu.  Od roku 1939 je sv. Kateřina Sienská považována za patronku Itálie a druhou patronku Říma, od roku 1999 patronkou Evropy. Je samozřejmě také patronkou rodného města Sieny.  V katolické i v luteránských církvích se památka sv. Kateřiny Sienské připomíná 29. dubna, v anglikánské církvi 9. dubna.

Svatá Kateřina Sienská (25. března 1347, Siena – 29. dubna 1380, Řím), vlastním jménem Caterina Benincasa, byla italská řeholnice, panna a mystička, 4. října 1970 papežem Pavlem VI. jmenována učitelkou církve. Je považována za jednu z nejvýznamnějších žen církevních dějin.

锡耶纳的圣凯瑟林(, 1347年-3月25日-1380年-4月29日),意大利人,14世纪天主教女圣人,天主教教会圣师。她是道明会第三修会会士,经院哲学的哲学家和神学家。她曾经帮助额我略十一世把圣座的教廷由法国亚维农迁回意大利罗马,并促使意大利各城国间建立和平。1970年10月3日,被教宗保禄六世封为教会圣师。1999年10月1日,教宗若望保禄二世在欧洲主教大会开幕宣布圣凯瑟琳,连同瑞典的圣贝及达和圣德兰本笃,为欧洲的女主保圣人。


Popis.

Most je součástí akvaduktu, který přiváděl vodu z pramenů řeky Eure u obce Ùzes do římského města Nîmes. Je vysoký 49 metrů a skládá se ze tří pater:  V nejvyšším patře je veden vlastní starý vodovod z kamenných kvádrů, vysokých 1,8 m a širokých1,2 m. Vedení má spád 0,4 procenta a kryjí je kamenné desky, které zabraňovaly spadu nečistot do vody.  Ve spodním a středním patře se nacházejí arkády postavené ze 61 kvádrů, které váží až 6 tun. Pilíře středního patra jsou postaveny přesně nad pilíři nejnižšího patra. Tím se zabránilo nadměrnému zatížení spodních oblouků. Od středu směrem ke břehu se rozpětí pilířů zmenšuje.  Kamenné kvádry byly otroky těženy v kamenných lomech a poté transportovány na místo určení. Vše bylo již ve fázi těžby vyměřeno na milimetry, a celý akvadukt tak mohl být postaven bez užití malty tzv. „suchou cestou“ – kameny byly spojovány pouze za pomocí klínů. Podle svého budoucího umístění v akvaduktu byly kvádry označeny latinskými popisky "pravý kámen", "prostřední kámen" nebo "levý kámen".  Vzdálenost mezi konečnými body celého kanálu, který byl krajinou s členitým terénem veden kromě akvaduktu Pont du Gard také menšími tunely a mosty, činila asi 50 kilometrů a výškový rozdíl mezi nimi je přibližně 15 metrů. Z toho vyplývá, že průměrný spád vody na jednom kilometru kanálu se pohyboval okolo pouhých třiceti centimetrů, to jest asi 0,3 mm na metr. Obvyklý spád vody u římských akvaduktů je přitom několikanásobně vyšší.  Aby most nemusel být ještě vyšší, je spád akvaduktu nad mostem větší a v dolní části naopak ještě menší. Vodovod končil v nádrži nad městem Nîmes, odkud voda vedla trubkami do kašen ve městě. Po výstavbě kanálu přiteklo do města za den asi 20 000 m vody, což vystačilo pro potřeby římského města.  Lité zdivo Opus caementum uvádí Pont du Gard jako příklad použití.

Pont du Gard ["po dy gár"] (česky též Gardský most) je akvadukt v jižní Francii, asi 25 km severovýchodně od města Nîmes. Je 49 metrů vysoký a až 275 metrů dlouhý a byl postaven v 1. století př. n. l., kdy jižní Francie tvořila provincii (srv. současné označení Provence) starověkého Říma.

加尔水道桥(Pont du Gard)位于法国加德省靠近雷穆兰的地方,是古罗马所建造的输水系统。


Život.

Raši se narodil v Troyes, tehdejším hlavním městě oblasti Champagne a centru obchodu. O jeho dětství a mládí máme velmi sporé informace, většina údajů o jeho životě jsou nepodložené legendy. Mezi takové patří pověsti o jeho matce, která se během těhotenství ocitla v nebezpečí, avšak přitiskla se ke zdi, která ji zázračně ukryla, jiná legenda popisuje jeho otce, který zahodil cenný drahokam do moře než aby jej odevzdal křesťanům, kteří je chtěli využít pro své potřeby. Nebeský hlas mu měl poté oznámit narození syna, který osvětlí svět svou moudrostí. Jako dítě se Raši pravděpodobně naučil řadu věcí souvisejících s obchodem a řadu řemeslných činností, včetně zemědělství – všechny tyto všeobecné znalosti pak využil ve svých komentářích, kdy udivuje obrovskou znalostí činností a prací tehdejšího života.  Vzdělání začal získávat v domovském městě, v mladém věku se oženil (jak bylo v té době zvykem) a odešel studovat do tehdejšího centra aškenázské židovské učenosti, Mohuče a Wormsu, kde byli jeho učiteli hlavní autority aškenázského židovstva. Ve věku 25 let se vrátil do Troyes, ale s ješivami v Mohuči i Wormsu zůstal stále v kontaktu. Přítomnost Rašiho znamenala mnoho pro rozvoj židovské učenosti v severní Francii, která vždy soutěžila o post centra s Porýním. Kolem roku 1170 Raši zakládá vlastní školu, kdy u něj studují především jeho příbuzní, mezi nejznámějšími Simcha ben Šmu’el z Vitry. Raši neměl mužské potomky, ale tři dcery, které se vdaly za významné učence své doby. Jedna z jeho dcer, Jocheved, si vzala rabiho Me’ira ben Šmu’ela a jejich čtyři synové se stali jedněmi z nejznámějších židovských učenců a zakladateli školy tosafistů. Byli to Jicchak ben Me’ir (Ribam), Šmu’el ben Me’ir (Rašbam), Šlomo ben Me’ir a Ja’akov ben Me’ir, známý jako Rabejnu Tam, nejmladší a nejslavnější ze všech čtyř bratrů. (Mezi Rašiho potomky patří například také pozdější pražský rabín Ezechiel Landau). V Troyes pokračoval ve své komentátorském díle, které mu získalo světový věhlas. Část komentáře k Talmudu již nestihl dokončit a je dílem některého z jeho vnuků či žáků. Podle tradice zemřel, když psal slovo "tahor", „čistý“ v komentáři k traktátu "Makot 19b", 29 tamuzu.  Poslední léta Rašiho života byla zkalena tragickými událostmi okolo křížových výprav, kdy při masakrech spáchaných křižáky Raši ztratil i řadu svých žáků a příbuzných. Podle další z legend předpověděl neúspěch Godefroie z Bouillonu a to, že se z celého vojska vrátí sám, pouze se třemi koňmi.  Místo Rašiho posledního odpočinku nebylo dlouho známo. Teprve v nedávné době se podařilo lokalizovat místo židovského hřbitova v Troyes a na jeho místě byl vztyčen pomník připomínající Rašiho působení a život.

Dílo.

Rašiho dílo zahrnuje komentáře k Bibli a Talmudu. Jeho komentář je i součástí některých vydání sbírky Midraš Raba.

Biblický komentář.

Raši vlastnoručně okomentoval většinu knih Tanachu, kromě části knihy Jób a knih Ezdráš, Nehemjáš a Kronik. Komentáře k těmto knihám vykazují odlišný literární styl a metodologii. Jeho komentáře pravděpodobně byly nadále upravovány a rozšiřovány jeho žáky. Rašiho komentář můžeme rozdělit do těchto typů:  Raši často druhy výkladů kombinuje a nezřídka připojuje vlastní názor a pohled na výklad a někdy s nimi polemizuje. Rašiho komentář se stal nesmírně vlivným, v 15. století se stal velmi populární i v křesťanských kruzích. Jeho komentář byl několikrát přeložen do různých světových jazyků, naposledy v 90. letech 20. století.

Komentář k Babylonskému talmudu.

Dílo, které Rašimu zajistilo největší reputaci v židovském světě, je jeho dosud nepřekonaný komentář k Babylonskému talmudu. Podobně jako v případě biblického komentáře, i zde jsou traktáty, které nekomentoval sám Raši, ačkoli jsou tištěny jako součást jeho komentáře. Podle badatelů nepatří k Rašimu komentáře k traktátům "Ta’anit", "Nedarim", "Nazir" a "Horajot". Komentář k traktátu "Bava Batra" dokončil jeho vnuk, "Rašbam", komentář k "Makot" jeho žák Jehuda ben Natan. Jeho způsob komentování je v určitých rysech podobný jeho komentáři k Bibli a vykazuje všechny charakteristické znaky aškenázské komentátorské školy. Raši nejenže vysvětluje významy neobvyklých slov (což je v případě babylónské aramejštiny mnohem složitější úkol), ale podává i svůj halachický názor a tím formuje halachu. Talmudický komentář tak tvoří i část Rašiho halachického díla. Rašiho komentář používají i jeho následovníci (tosafisté), kteří Rašiho komentář označují jako "kuntres" (sešit) a v řadě případů se proti jeho komentáři vymezují.

Externí odkazy.

Prameny

Rabi Šlomo Jicchaki,, někdy též Rabi Šlomo ben Jicchak (), známější pod akronymem Raši () byl ( 1040, Troyes – 13. července 1105, tamtéž) byl židovský učenec žijící a působící v severní Francii. Byl komentátor Bible, Talmudu a Midrašů.

拉比 所罗门·本·依撒克·哈泰扎法提(,,1040年2月22日-1105年7月13日),常缩写为辣什(英语:Rashi),是一名中世纪的法国拉比,他撰写了对塔木德与塔纳赫圣经的全面评述。辣什他以简洁清晰的方式阐述了文本的基本意义,并倡议所有犹太学者与学习者亦如是行。他的评述几乎涵盖了整本巴比伦塔木德,并成为塔木德的一部分而得到流传。他对塔纳赫圣经的论著,尤其是托拉律法部分,对学习原文有极大的帮助,后日的希伯来学者的研究皆以他的论述作为基础。


Lingvistické hledisko.

Indonéštinu lze do jisté míry považovat za "otevřený jazyk". V průběhu století indonéštinu obohacovala slova z cizích jazyků, např. ze sanskrtu, čínštiny, arabštiny, portugalštiny, nizozemštiny a angličtiny, a to především prostřednictvím obchodních kontaktů a mezinárodních médií.  Vzhledem k této povaze indonéštiny se někteří domnívají, že postrádá dostatečnou odbornou slovní zásobu. Jiní lingvisté však tuto domněnku považují za nesprávnou, jelikož většina přejatých slov má i domácí ekvivalent. Například slovo "asimilasi" (z nizozemského slova "assimilatie") může indonéština vyjádřit slovem "penggabungan". Mnoho slov, která označují moderní vynálezy, předměty nebo myšlenky, často dostane poindonéštěnou podobu (např. "počítač" se řekne "komputer", z anglického "computer"), i když i některé z těchto výrazů mají indonéský ekvivalent (např. "mobilní telefon" může být buď "pon-sel/ telepon seluler" (z anglického "cellular-telephone"), "HP" (vyslovováno há-pé, což je zkratka z anglického hand phone) nebo "telepon genggam" (doslova „telefon, který se drží v ruce“). Používání domácích a přejatých slov v indonéštině je stejně běžné (podobně jako v angličtině).  Mnoho aspektů indonéské gramatiky je v počátečních fázích výuky poměrně jednoduchých, což z indonéštiny činí jeden z nejsnadnějších jazyků ke studiu. V indonéštině se slovesa nečasují, neexistují koncovky množného čísla, členy, zájmena třetí osoby nerozlišují mezi rody. Indonéština není tonální jazyk jako např. čínština, thajština nebo vietnamština a používá latinku (malajskou abecedu), což přispívá k snazšímu studiu.  Nepřítomnost časů je v indonéštině nahrazena používáním modálních slov a příslovcí času, která určují, kdy se činnost vyjádřená slovesem odehrává. V indonéštině dále existuje poměrně složitý systém předpon a přípon, které mění význam slov.

Historie.

Indonéština je variantou malajštiny, která se na indonéských ostrovech po staletí používala jako lingua franca. Indonéština získala status úředního jazyka v roce 1945 po vyhlášení nezávislosti Indonésie. Inspirací byla "Sumpah Pemuda", Přísaha mládeže, z roku 1928.  Vzhledem ke svému původu je indonéština ve své standardní podobě vzájemně srozumitelná se standardní malajštinou v Malajsii. Přesto je mezi oběma jazyky dost rozdílů ve výslovnosti, pravopise, přízvuku a slovní zásobě. Tyto rozdíly vznikly jednak kvůli odlišné historii (Indonésie byla jako nizozemská kolonie více ovlivněna nizozemštinou, na rozdíl od anglického vlivu v Malajsii), jednak kvůli vlivu regionálních jazyků (především javánštiny) na indonéštinu.  Indonéština plní v Indonésii roli sjednocovacího jazyka. Je mateřským jazykem pouze malé části obyvatel Indonésie (zejména obyvatel Jakarty a okolí), avšak více než 200 milionů lidí ji používá jako dorozumívací jazyk. V zemi, kde se mluví asi 250 různými jazyky, je používání „správné“ indonéštiny praktickou nezbytností pro komunikaci mezi všemi obyvateli souostroví. Znalost „spisovné“ indonéštiny se mezi obyvateli Indonésie značně liší, zejména v závislosti na prostředí, odkud pocházejí.  „Spisovná“ indonéština se v běžné komunikaci objevuje velmi zřídka. Používá se hlavně v knihách a časopisech, mluví se jí v televizi a rozhlase. Při běžném hovoru je indonéština ovlivněna regionálními a místními jazyky, z nichž do ní pronikají nejen jednotlivá slova, ale i gramatické jevy. Výsledkem pak je vytvoření „regionálních indonéštin“, se kterými se cizinec setká při návštěvě Indonésie. Porozumění je pak dále ztíženo používáním slangu ve městech.  Nizozemská kolonizace po sobě zanechala v indonéštině památku v podobě slov jako "polisi" (policie), "kualitas/kwaliteit" (kvalita), "wortel" (mrkev), "kamar" (pokoj), "rokok" (cigareta), "korupsi" (korupce), "kantor" (kancelář), nebo "resleting" (zip). Dalším jazykem, který indonéštinu ovlivnil, je portugalština, která byla od 16. do počátku 19. století spolu s malajštinou "lingua franca" obchodu v oblasti indonéského souostroví. Z portugalštiny indonéština převzala slova jako "sabun" (mýdlo), "meja" (stůl), "boneka" (panenka), "jendela" (okno), "gereja" (kostel), "bendera" (vlajka) nebo "Minggu" (z "domingo" = neděle). Z čínštiny pocházejí slova (s uvedením hokkienské / mandarínské výslovnosti) "pisau" (匕首 bǐshǒu – nůž), "loteng", (楼/层 = lóu/céng – [horní] patro), "mie" (麵 > 面 mi'àn – nudle), "lumpia" (潤餅 (Hokkien = lūn-pián) – loempia), a dokonce i slangové výrazy "gua" a "lu" (z hokkienského 'goa' 我 a 'lu/li' 你 – ve významu 'já' a 'ty'). Původ v sanskrtu mají slova "kaca" (sklo, zrcadlo), "raja" (král), "manusia" (lidstvo), "bahasa" (jazyk) nebo "agama" (náboženství). Slova arabského původu jsou například "k(h)abar" (zprávy), "selamat/ salam" (pozdrav) nebo "kamus" (slovník).

Indonésistika v Česku.

Indonésistika se jako samostatný studijní obor vyučuje na Ústavu jižní a centrální Asie Filozofické fakulty Univerzity Karlovy. K předním českým indonésistům náleží Zorica Dubovská, Michaela Budiman a Tomáš Petrů.

Indonéština ("bahasa Indonesia") je úřední jazyk Indonésie. Indonéština je upravenou podobou malajštiny. Oficiálně byla úředním jazykem stanovena při vyhlášení nezávislosti Indonésie v roce 1945, i když úředním jazykem ji vyhlásila již Přísaha indonéské mládeže z roku 1928.

印度尼西亚语(),简称印尼语,即印尼化的马来语廖内方言,是印度尼西亚的官方语言。属马来-波利尼西亚语族。全世界大约有4280万人使用这种语言,还有1.55亿人将印尼语作为第二语言。印尼语和马来语非常相似。这两种语言的祖先本来是东南亚的非官方通用语。因此,有关地区的人在加以学习之下,都很容易掌握这种语言。此外,随着印尼移民四散,以及到国外工作的佣工,不少说印尼语的人都散播到其他地区去。


Souvislost s krmením.

Laktace je nutným předpokladem pro přirozené vyživování mláďat. Vyskytuje se u všech savců, kteří jsou definováni právě schopností krmit své mladé mlékem z vlastního těla:

Rozdílnost pojmů.

Laktace a sání spolu těsně souvisí a v naprosté většině případů také probíhají ve vzájemné souvislosti. I tak jde ale o dva samostatné jevy:

Laktace u samců.

U některých druhů může mléko výjimečně produkovat i samec: Po pravidelné stimulaci například kozel, svou pohlavní funkci si ale zachovává. Je známa u morčat v chovu. Samci malajského druhu kaloně hnědého (Dyacopterus spadiceus) produkují jako otcové mateřské mléko. Je známa u lidí.

Laktace bez struků.

U savců na nižších vývojových stupních (ptakopysk, vačice, ježura) se mléko netvoří uvniř těla a není uvolňováno ze struků, ale řine se z celé plochy otevřeného mléčného pole. Jejich mláďata jsou velice drobná, přichytí se okolní srsti a slízávají tvořící se kapičky. Schopnost savců tvořit mléko tedy vznikla přeměnou z potních žláz na kůži.

Změny mléka.

Složení a další vlastnosti vytvářeného mléka se v závislosti na době od porodu mění.

Nutnost sání.

Tvorba mléka je pro tělo matky značnou zátěží, proto pokud o mládě přijde, laktace bez dalšího průběžného povzbuzování samovolně vymizí. Už samotné sání mléka mládětem je stimulem pro laktaci.

Při nadcházejícím krmení.

Mládě se reflexivně svými pohyby nesnaží hned sát mléko, ale nejdříve struk/bradavku masíruje. Tím napomáhá k laktaci:  Příkladem jsou selata masírující rypáčky břicho prasnice, než začnou sát.

Pro příští krmení.

Sání mléka a dotek na bradavkách také stimuluje reflexy těla matky k dalším dlouhodobým laktačním procesům, především k tvorbě mléka pro následující krmení. Jde tedy o princip kladné zpětné vazby: Čím větší stimulace, tím větší produkce. Tím je také zařízeno, že na jedné straně mládě dostane tolik, kolik potřebuje, a na druhé straně není tělo matky přetěžováno a vysilováno zbytečnou nadprodukcí.

Vliv na matku.

Při laktaci dochází k různým fyziologickým i psychickým změnám, způsobených hojením po porodu, hormony, zážitkem z nové citové vazby a v neposlední řadě také vlivem únavy ze samotné produkce mléka.

Antikoncepce.

Laktace sama potlačuje ovulaci, pravidelné sání zas laktaci dále stimuluje a udržuje: Kombinace účinků laktace a pravidelného krmení pak působí dlouhodobě antikoncepčně: Jde o tzv. laktační amenoreu. Při splnění uvedených předpokladů vliv kojení na plodnost trvá běžně půl roku, pak klesá.  U lidí se na rozdíl od většiny savců nejedná ani zdaleka o spolehlivou metodu antikoncepce - případy otěhotnění nejsou nikterak vzácné. Nicméně z pohledu globální populace jde stále o nejpodstatnější vliv na omezení rychlosti jejího růstu.

Infanticida.

Naopak ztrátou mláďat a přerušením pravidelného cyklu sání zeslábne vliv laktace, čímž se urychlí obnovení plodnosti a říje, například u lvů. K infanticidě, kdy nový samec zabíjí potomky předešlého samce, dochází nejen proto, aby se jeho nové samice nestaraly o cizí potomstvo, ale i pro urychlení příchodu vlastního potomstva.

Vliv na psychiku.

Samotná laktace na psychiku vliv nemá, zato vzájemná interakce mezi matkou a potomkem při kojení je velmi podstatná a prospěšná.  V období po porodu mohou u matky vznikat psychické poruchy, nazývané souhrnně jako "laktační psychóza". Ty ovšem mnohem více souvisí s porodem, než s laktací, tedy s prudkou změnou hladin hormonů v těle rodičky při ukončení těhotenství, například přerušením vlivu placenty atp. Správnější termín tedy je poporodní psychóza, protože laktace sama trvá mnohem déle.

Doba trvání.

"Období laktace" nebo "fáze laktace" trvá podle biologického druhu od několika dní až po několik let.

U lidí.

Domorodé kmeny.

V některých kulturách ženy kojí až 7 let, což sice může být částečně podpořeno predispozicemi žen té skupiny, ale mnohem větší vliv má praxe jejich každodenního života: V oblastech s chabými možnostmi pro získání potravy zůstává kojení stále podstatným způsobem výživy dětí.  Stále se tedy využívá jedna z původních evolučních výhod savců.

Feudalismus.

V prostředí s hojností potravin, kde už matka nemusí dlouhodobě věnovat své mléko jedinému potomkovi, mohou sourozenci přicházet v dvouletých odstupech: Rok a 3 měsíce intenzivního antikoncepčního kojení, pak 9 měsíců těhotenství. Během těhotenství však může matka kojit předešlé dítě dál, a to dokonce i souběžně s novorozencem: Co ten nevypije, zbude pro staršího. Jak se zvyšují novorozencovy nároky, starší dítě je postupně odstavováno: Jedno dítě tímto způsobem může být kojeno až 3 roky. Během neustálého kojení tak matka může mít 12 i více dětí za život a po celou dobu být sexuálně aktivní.  Takové rodiny byly běžné například v monarchistické Evropě, tedy v časech relativního míru a prosperity, ale nebyly výjimečné ještě ani v první polovině 20. století, před vynálezem televize, například v nám blízkých zemědělských oblastech jižního Polska nebo přímo na Moravě.

Západní civilizace.

V soudobé civilizaci opět vznikají tlaky na zabezpečení dětí: Už sice ne potravinové, ale materiální. Tím také uměle vzniká tlak na matky, aby kojení předčasně ukončovaly a věnovaly se zaměstnání. Výsledkem je dramatický pokles průměrné doby kojení pod 6 měsíců, často ale na ještě méně. V extrémních případech dnes matky kojí pouze po dobu šestinedělí, nebo dokonce vůbec: Příkladem může být délka mateřské dovolené v USA stejně jako nedávný nástup kapitalismu u nás na přelomu milénií.  Výsledkem předčasného odstavení a brzkého přikrmování je na jedné straně nutnost odstřikování mléka, než laktace pomine, bolestivost prsou a dokonce možnost zdravotních komplikací z přetlaku mléka, na druhé straně zvýšená nemocnost neotužilých dětí, navíc s imunitou nepodpořenou plným využitím mateřského mléka a v době znečištěného životního prostředí s rozšiřujícím se vlivem alergií.

V živočišné výrobě.

Možnost stimulace reflexů matky k další produkci mléka se využívá v zemědělské výrobě, kdy se produkce mléka hospodářských zvířat udržuje dojením, než aby mléko sálo mládě. To se naopak s výhodou využije jako jateční. Citová vazba samice k odrůstajícímu mláděti by až do odstavení postupně uhasínala, s tím by bez zásahu člověka klesala i schopnost laktace. Nahrazením sání telete dojením však lze laktaci krávy prodloužit a po omezenou dobu udržovat. Mléko však časem vodnatí a po určité době zcela vymizí. Pro obnovení produkce je potřeba další březost a porod.

Laktace (mléko : "") je proces tvorby a vylučování mléka tělem matky po porodu.

哺乳是指雌性哺乳动物通过乳腺分泌的乳汁给后代的幼体喂食的行为,在人类的场合此过程称为母乳喂养。无论时期有多久远,只要是哺乳动物的雌性都具有这种特性,无一例外。乳汁分泌的过程需要催乳激素和催产素的共同作用。然而棕榈果蝠的雄性也会分泌乳汁,这可能是因为激素失调的缘故。这种现象也可能在新生婴儿身上观察到。多数哺乳动物的乳汁来自乳房,但鸭嘴兽等则通过腹部的沟分泌。


Historie.

"Villa rustica" bylo ve starověkém Římě pohodlné až přepychové venkovské obydlí majitele statku, uprostřed hospodářských stavení, polí a zahrad. Nejstarší takové stavby byly nalezeny ve starověkém Egyptě, jejich typologie však není dostatečně prozkoumána. Velkého rozmachu doznaly vily ve starověkém Římě, kde venkovské nebo předměstské vily ("villa suburbana") patřily k odznakům bohatství majetných vrstev. Dobře zachované zbytky vily z této doby se nacházejí ve vykopávkách v Pompejích a Herculaneu, dalším význačným příkladem je císařská Hadrianova vila poblíž Tivoli. Z Apeninského poloostrova se vily s římskou kolonizací rozšířily do Středomoří i dále do Francie, Španělska, Porýní až na Britské ostrovy a k Černému moři.

Renesance.

Druhou velkou vlnu výstavby vil přinesla italská renesance. Lehké stavby s pravidelným půdorysem stojí uprostřed zahrady a obydlí je s ní těsně propojeno schodišti, portikem nebo salou terrenou. Nejproslulejším stavitelem vil byl Andrea Palladio, jehož La Rotonda u Vicenzy byla na dlouhou dobu vzorem stavitelům v celé Evropě.

Vily 19. století.

Od 19. století si i bohatí měšťané opět začali pořizovat předměstská a venkovská sídla uprostřed zeleně, často ve slohu římských a renesančních vil. Tak vznikla čtvrť bohatých vil například v pražské Troji a Bubenči, známá je Vila Lanna nebo Gröbeho vila na Vinohradech.

Vily 20. století v českých zemích.

Velká vlna výstavby vil nastala v Československu v meziválečných letech; v příznivém ekonomickém období tak vznikla řada vilových čtvrtí (např. Střešovice, sídliště Na Babě nebo Barrandov v Praze, Masarykova čtvrť v Brně). Na zakázku majetných zadavatelů přitom vznikly stavby významných architektů (například Vila Tugendhat v Brně nebo Bílkova a Müllerova vila v Praze).

Vila je samostatná obytná budova pro jednu nebo několik rodin, obvykle s jedním až dvěma nadzemními podlažími, zahradou a případně garáží. Vystavěna je z cihel nebo z betonu. Souvislá zástavba vil tvoří vilovou čtvrť.

别墅(),是住宅的一种。别墅通常是一栋独立建筑或多栋建筑组成。别墅一般位于城市的郊区或是乡野,周围有附属的花园或园林,占地面积较大,其设计注重休闲生活。 别墅常常以豪华作卖弄,称为「豪宅」。


Historie.

Právo národů na sebeurčení bylo formulováno v podmínkách nacionalismu 19. století (sjednocení Itálie, sjednocení Německa) a bylo uplatňováno zejména při rozpadu velkých mnohonárodních říší (Osmanská říše, Rakousko-Uhersko) po první světové válce. Jedním z výsledků byl i vznik Československa.  Hlavním zastáncem této myšlenky byly Spojené státy americké a americký prezident Woodrow Wilson, který ji jako součást svých Čtrnácti bodů prosazoval při jednáních o Versailleské smlouvě.  Čeští Němci se neúspěšně snažili uplatnit své právo na sebeurčení po vzniku Československa, později bylo právo na sebeurčení problematicky uplatněno v Mnichovské dohodě, na jejímž základě byly od Československa odtrženy části s německou, polskou nebo maďarskou většinou a připojeny k sousedním státům. První vídeňská arbitráž určila maďarsko-československou hranici.  Na konci druhé světové války bylo právo národů na sebeurčení (zásada sebeurčení) zakotveno v Chartě OSN, zejména na podnět Sovětského svazu. Uplatňováno bylo v rámci dekolonizace kolem šedesátých let 20. století, s odvoláním na Atlantickou chartu ze 14. srpna 1941. Rezoluce Valného shromáždění OSN ze dne 16. prosince 1952 zdůraznila, že právo na sebeurčení je předpokladem pro plné uplatnění základních lidských práv.  Po konci studené války se uplatnilo při rozpadu Jugoslávie a Sovětského svazu. Představa národního státu měla svůj podíl na etnických čistkách a bojových konfliktech v některých oblastech.  V současnosti probíhá diskuze o právu na národní sebeurčení například v souvislosti s Kosovem, Tibetem a Ujguristánem v Číně, Baskickem ve Španělsku, ruských menšin v postsovětských státech a neruských menšin v Rusku (Tatarstán, Čečna atd.). Důležité je ovšem rozlišovat mezi národem s právem sebeurčení a mezi národnostní menšinou, etnickou menšinou či jazykovou menšinou, které nemají právo sebeurčení, ale které mají pouze práva menšinová. Jde o mezinárodní kodifikaci práva podle OSN a také práva evropského.  Národní sebeurčení nemusí být uplatňováno jen formou národní správy území, ale například v rámci federalizace Belgie je uplatňováno i na personálním principu, tedy tak, že pod národní orgány spadají určité záležitosti některého etnika ve státě i přes to, že toto etnikum je smíšeno s jinými etniky.

Právo národů na sebeurčení je principem, ze kterého některé státy odvozují svou legitimitu (například Slovensko v Ústavě Slovenské republiky, či tehdejší Československo), zatímco v jiných případech je pokládán za nepřípustný a destabilizující separatismus. Toto právo je odvozováno z ideje národního státu. Jeho cílem nebo prostředkem je zpravidla vytvoření státu nebo autonomního území podle etnických územních hranic, případně etnická samospráva na personálním principu.

人民自决(英语:Self-determination),或称民族自决,根据联合国宪章和国际法是指「在没有外部压迫或干扰的情况下,人民可以自由决定他们的政治地位,并自由谋求他们的经济、社会和文化的发展。」自决的权利称为民族自决权,而其所依据的原则,称为民族自决原则;但其并没有说明自决权的实现方式,或者自决后应该是什么样的结果:从原国家独立、与原国家组建联邦、成为保护国、某种程度上的自治亦或者与原国家完全同化。也没有说明,民族之间的界限是什么,什么条件下才可以组成一个民族。事实上,关于哪些种群有合法的权利实行自决权,现在的法律条文和定义仍然有着太多的矛盾。这一原则在世界上也有诸多争议,如有反对者称此原则容易造成国家分裂、民族仇恨等,甚至可能会造成1990年代在克罗地亚战争中对塞尔维亚人的种族清洗。甚至有研究者认为,如果人民内部的观点不一致,那么自决是造成国内冲突的根源。


Biografie.

Penniman se narodil v Macon City v Georgii Leva Mae Stewartové a Charlesovi Pennimanovi. Byl jeden z 12 dětí. Jeho otec pracoval jako zedník, bokem prodával alkohol a vedl zábavní podnik jménem „Tip In Inn“. Vyrostl v duchovně založené rodině. Penniman poprvé vystupoval v rodinné gospelové skupině nazvané „Penimann Singers“ se kterou zpívali v místních kostelech a účastnili se soutěží s ostatními zpívajícími rodinami. Richardovi sourozenci ho přezdívali „Válečný jestřáb“ kvůli jeho hlasitému a křičícímu zpěvu. Inspirován zpívajícím evangelistou bratrem Joe Mayem se Richard chtěl stát také kazatelem. Bylo to v kostele, kde začal Richardův hudební život. Skoro všechno Richardovo dramatické frázování a rychlé hlasové obraty jsou odvozené z černého gospelu třicátých a čtyřicátých let. Jeho oblíbená zpěvačka byla sestra Rosseta Tharpe. Ta jej v roce 1945 přizvala, aby s ní zpíval na jevišti v Auditoriu v Macon City, poté co ho slyšela zpívat před koncertem. Sklidil velký potlesk a po představení mu zaplatila víc peněz než kdy předtím viděl. Byl také silně ovlivněn např. Marion Williamsovou, od které převzal typický výkřik „whoooo“ ve svém zpěvu. Bill Wright, místní zpěvák z New Orleans, byl nejspíše člověkem, který měl na Richarda největší vliv. Když ho Richard v roce 1952 potkal, okamžitě ho zaujmul svým vzhledem. Wright nosil vysoko napomádované vlasy a třpytivé oblečení. Byl to Wrightův make-up, oční linky a napudrovaný obličej, který opravdu přitáhl Richardovu pozornost. Jedním z lidí, kteří nejvíce ovlivnili jeho hru na piano byl Esquerita (Eskew Reeder jr.), který mu ukázal jak hrát vysoké tóny bez kompromitujících basů. Little Richard potkal Esqueritu když cestoval po Maconu s kazatelkou jménem sestra Rosa. Dalším vlivem byl bratr Joe May.  V roce 1952 byl zavražděn Richardův otec. Poté se vrátil do Macon City a po večerech hrál blues a boogie-woogie v klubu “Tick Tock“, mezitím během dne umýval nádobí v kavárně autobusových linek „Greyhound Lines“.

Kariéra.

V roce 1951 Penniman vyhrál soutěž talentů v Atlantě, což vedlo k nahrávací smlouvě s RCA. V letech 1951 až 1954 pokračoval v nahrávání pro Peacock Records v Houstonu. Nahrál několik písní včetně „Little Richard Boogie“. Tyto nahrávky se ale prodávaly málo a Penniman neměl moc velký úspěch až do 17. února 1955, kdy poslal svojí demo nahrávku do Speciality Records. Majitel Speciality Records Art Rupe koupil jeho kontrakt s Peacock a vložil tak Richardovu kariéru do rukou A&R manažera Roberta Blackwella. Blackwell chtěl, aby Little Richard nahrál bluesové skladby a konkuroval tak Ray Charlesovi a B. B. Kingovi. Koncem léta roku 1955 zařídil nahrávání v nahrávacím studiu Cosimo Matassy v New Orleans. Během přestávky tam Richard začal zpívat improvizovanou verzi songu „Tutti Frutti“ svým typickým chraplavým, křičícím hlasem a doprovázel se na piano. Blackwell, který poznal hit, když ho slyšel, byl ohromen a společně skladbu nahráli. Vydána byla koncem roku 1955 a stala se prvním z jeho mnoha hitů. „Tutti Frutti“ se stala vzorem pro mnoho dalších následujících L. Richardových songů s energickým pianem, boogie-woogie basou, funky saxofonem, se saxofonovými sóly obvykle od Lee Allena. Během několika dalších let měl Little Richard mnoho hitů jako „Long Tall Sally“, „Lucille“, “Rip It Up“, „The Girl Can’t Help It“, „Slippin‘ and Slidin‘“, „Jenny, Jenny“, „Good Golly Miss Molly“ nebo „Keep A Knockin“. Jeho styl vystupování může být viděn ve filmech jako „Dont Knock the Rock“ nebo „The Girl Can’t Help It“, pro který nazpíval titulní píseň. V epizodní úloze kuchaře Morrise vystupoval Little Richard i ve 21. díle 5. řady seriálu Pobřežní hlídka.  V roce 1957, uprostřed turné po Austrálii, Little Richard odešel od rock and rollu. Ustaraný ze svého náročného životního stylu a zahořklý z konfliktů se svojí nahrávací společností odešel ze show-businessu a vstoupil do kněžského semináře. Jeho krátká evangelická kariéra se potkala s malým úspěchem a v roce 1962 se vrátil k rock’n’rollu, jezdil na turné po Velké Británii a Německu s The Beatles, kteří později také hráli své coververze jeho slavných skladeb.

Richard Wayne Penniman, známější pod uměleckým jménem Little Richard (5. prosince 1932 Macon City, Georgie – 9. května 2020 Tullahoma, Tennessee), byl americký zpěvák, skladatel a pianista, který začal vystupovat ve čtyřicátých letech minulého století a byl klíčovou postavou v přeměně R&B na rock and roll v padesátých letech. Penniman se nejvíce proslavil hity z let 1955 až 1957, jako například „Tutti Frutti“, „Lucille“ a „Long Tall Sally“, které pomohly položit základy rockové a rock’n‘rollové hudby a ovlivnily generaci R&B, rockových a soulových umělců. Mnohé hvězdy, jako např. James Brown mu připisovali prvenství vložení prvků funku do rokenrolu.

理乍得·韦恩·潘尼曼(英语:Richard Wayne Penniman,1932年-12月5日-2020年-5月9日),艺名为小理乍得(英语:Little Richard),是一位美国创作歌手、音乐人。六十年来他一直是流行乐和流行文化中有影响力的一个人物。潘尼曼最知名的作品诞生于1950年代中期,他充满活力的音乐和富有魅力的演出奠定了摇滚(rock and roll)的根基。他的音乐也对其他流行音乐类型如灵魂乐和放克产生重要影响。潘尼曼影响了各流派的无数歌手和音乐人,从摇滚乐到嘻哈音乐。


Herní systém.

Hra obsahuje řadu prvků, které z ní činí globální strategickou hru. Mezi ně patří možnost stavět pozemní divize, letecké jednotky a námořní lodě/eskadry, stejně jako možnost kombinovat tyto jednotky do sborů a armád. Hráč má také možnost jmenovat velitele vojsk svého státu (nebo vojsk ovládaných loutkových států), členy vlády (ministry) a vrchní velitele ozbrojených sil (náčelníky generálních štábů). Hráč má také možnost ovlivňovat jmenování hlavy státu a vlády, nicméně toto je možné u demokratických států skrze volby, kde hráč vybírá vítěze. Technologický vývoj je celý ovládán hráčem. Vše se odehrává v reálném čase. Hru je možné pozastavit a stále při tom vydávat rozkazy.

Hratelné národy.

Lze hrát za skoro kterýkoliv stát existující v dané době na Zemi, kromě malých státečků jako Andorra nebo Monako. Nicméně lze hrát za Lucembursko. Je možné hrát za nový stát, který získá nezávislost v průběhu hry, ale hráč musí počkat než daný stát opravdu vyhlásí nezávislost. Mnoho menších nebo nerozvinutých států však nemá dobré 'výzkumné týmy' ani silnou průmyslovou základnu, což činí hru nehratelnou, proto víc zábavnou, ale skoro nevyhratelnou.

Politika.

Hráč má možnost řídit státní vnitřní a zahraniční politiku. Je možné uspořádat státní převrat, vyhlásit válku, anektovat teritoria a uzavírat aliance. Vnitřní politiku státu lze ovlivňovat pomocí posuvníků jako jsou:  Pohyb posuvníků ve kterémkoliv směru v různé bonusy a postihy, což poskytuje výběr z mnoha možností a strategií.  Hráč může jmenovat ministry a armádní velitele s některými výjimkami. Hlava státu a předseda vlády se mohou změnit pohybem mezi politickou levicí a politickou pravicí, skrze volby nebo jiné jednorázové události. Pozice ve vládě a armádě:

Správa zdrojů a surovin.

"Hearts of Iron II" obsahuje devět surovin a zdrojů. Ke standardním surovinám patří Elektrická energie, vzácné kovy, kovy, ropa, peníze a zásoby. Další tři zdroje jsou lidský potenciál, průmyslová kapacita a dopravní kapacita.  Šest standardních surovin lze obchodovat s jinými státy, ale jejich převoz může být narušen nepřítelem, pokud má přístup k obchodním cestám. Obchodní návrh lze předložit kterékoliv jiné zemi, i s velmi špatnými diplomatickými vztahy, nicméně spojenecké země jsou více ochotné přijímat výhodné (pro hráče) obchodní nabídky. Lidský potenciál, průmyslová a dopravní kapacita nejsou obchodovatelné.

Scénáře.

Hráč ovládá stát od začátku scénáře do konce hry. Jsou k dispozici následující scénáře:  Hratelné operace jsou:

Vedení války.

"Hearts of Iron II" je globální strategická válečná hra. Nejmenší nezávislá pozemní jednotka je divize, ke které lze připojit brigádu (např. ženisté, dělostřelectvo nebo obrněná auta). Na moři jednotkou je velká loď nebo skupina menších lodí jako jsou torpédoborce. Základní leteckou jednotkou je letecké křídlo.  Mezi pozemní divize patří pěchota, horská pěchota, námořní pěchota, posádka, milice, výsadkáři, kavalerie, motorizovaná pěchota, mechanizovaná pěchota, lehké, střední, těžké a supertěžké tanky.  Mezi pozemní brigády patří ženisté, obrněná auta, polní dělostřelectvo, lehké a těžké tanky, protiletadlová děla a protitanková děla. Policejní brigáda je k dispozici pro umlčení partyzánské aktivity v okupovaných oblastech.  Jednotkám lze rozkázat pohyb, útok, podpůrný útok, podpůrnou obranu nebo strategické přemístění. Boj začíná přesunem armády na bráněné nepřátelské území. Pokud území není bráněno, provincie je okamžitě okupována. Lze naplánovat blitzkrieg rozkazem útočit přes více provincií, ale stoupá možnost odříznutí jednotky nebo úspěšného protiútoku.  Obrana provincie může být posílena vybudováním obranných staveb a zásobovací infrastruktury. Mezi obranné stavby patří radar, pevnost, pobřežní obrana a statická protiletadlová obrana. Mnoho obranných staveb staveb je ve hře už vybudováno, jako např. Maginotova linie na francouzsko-německé hranici.  Letecké jednotky zahrnují bombardéry (strategické, taktické a námořní) a stíhače (eskortní, přepadové a obecné). Letecké jednotky, v závislosti na typu, mohou vykonávat následující rozkazy: vzdušná převaha, útok na logistiku, strategické bombardování, námořní útok, podpora pozemních jednotek a útok na konvoje.  Námořní jednotky zahrnují transporty, letadlové lodě, bitevní lodě, bitevní křižníky, těžké a lehké křižníky, torpédoborce a ponorky. Je důležité vybírat správnou kombinaci jednotek pro bitvy (flotila ze samých bitevních lodí není moc efektivní).

Změny oproti "Hearts of Iron".

Počítačový protivník podniká ofenzívy velkého rozsahu. Světová mapa v "Hearts of Iron II" byla pozměněna: počet provincií v klíčových oblastech jako Francie, evropské Rusko, severní Afrika, Severní Amerika a pobřežní Asie byl zvýšen. Některé provincie byly přidány, jiné odebrány.  Diplomacie byla vylepšena. V původní hře se k iniciaci diplomatických akcí používaly diplomatické body, které přibývaly každý měsíc. V této verzi hry hráč může upřesnit typ a trvání dohod, zejména u obchodování se surovinami a technologiemi. Technologický systém byl předělán. Výzkumné týmy specializující se na určité oblasti jsou financovány penězi a ne průmyslovou kapacitou jako v původní hře. Přibyla nová kategorie "tajné zbraně", které vyžadují vynalezení konvenčních technologií, aby se mohly vůbec objevit. Tajné zbraně představují experimentální pokročilé technologie jako elektronické počítače, atomová bomba a některé německé tajné zbraně.

Kontroverzní body a cenzura.

Stejně jako její předchůdce, je "Hearts of Iron II" zakázána v Čínské lidové republice. Hlavním důvodem je, že hra představuje některé čínské frakce jako samostatné státy, zatímco podle čínské vlády tyto frakce byly formálně pod kontrolou Nacionalistické Číny. Také vlajka Tibetu použitá ve hře je v Číně zakázána. Paradox Interactive oznámil, že nebude snižovat úroveň historické přesnosti kvůli čínské cenzuře.  Nicméně byly podniknuty kroky k překonání německé cenzury. Německo je ve hře reprezentováno německou říšskou vlajkou, používanou do roku 1935, místo Svastiky. Německé zákony zakazují použití svastiky. Navíc byly v německé verzi hry odstraněny fotografie vedoucích německých činitelů jako Hitler, Göring a Himmler a jejich jména pozměněna, ačkoliv to německé zákony nevyžadují.

Rozšíření ke hře.

V listopadu 2005 byl oznámen expansion pack, "". Byl vydán v dubnu 2006. Expansion pack obsahuje přepracovaný model zpravodajských služeb umožňující použití špionáže, sabotáže a dalších špionských praktik. Mezi další vylepšení patří rozšířená časová osa, vylepšená umělá inteligence a editor scénářů.  Další expansion pack, "", byl vydán v dubnu 2007. Umožňuje hrát až do roku 1964 a přináší další dva scénáře obsahující alternativní světovou historii. Mezi další vylepšení patří zlepšení námořních bojů a vylepšená umělá inteligence.  Dne 31. srpna 2007 byl vydán balík nazvaný "Hearts of Iron: Anthology", obsahující všechny tituly ze série "Hearts of Iron": "Hearts of Iron", "Hearts of Iron II", "" a "".

Hearts of Iron II je globální strategická válečná počítačová hra pro PC založená na jejím předchůdci, "Hearts of Iron". Hra se odehrává v období od 1. ledna 1936 do 31. prosince 1947 a umožňuje hráči ovládat kterýkoliv z více než 175 států této doby v letech před, v průběhu a po druhé světové válce. Hra byla vyvinuta Paradox Interactive a vydána 4. ledna 2005. Hlavním programátorem je Johann Andersson.

《钢铁雄心II》(Hearts of Iron II)为战略游戏。是《钢铁雄心》的加强版续作。游戏背景被设定在1936年第二次世界大战时期。并允许控制175个国家,几乎涵盖了当时所有的政权。游戏由悖论开发工作室开发,由Paradox Interactive公司发布。主要游戏开发者为Johan Andersson 。2006年4月,Paradox Interactive再推出《钢铁雄心II》资料片《钢铁雄心2末日战役》(Hearts of Iron II: Doomsday),加入了第三次世界大战剧情及编辑器。在2007年4月,《钢铁雄心II:决战》进一步延长了游戏时限,可以持续到1964年。