Struktura.

Albumin je globulární protein elipsoidního tvaru, tvořený jediným polypeptidovým řetězcem o 585 aminokyselinách. Obsahuje 17 disulfidových můstků a působením proteáz se štěpí na tři domény s rozdílnými funkcemi. Molekulová hmotnost albuminu je 67 kDa.  Albumin na rozdíl od ostatních plazmatických proteinů není glykoproteinem.

Syntéza a výskyt v organismu.

Albumin je, podobně jako většina proteinů krevní plazmy, syntetizován v játrech. Ty produkují za den asi 12 g albuminu, což je 50% proteinů vylučovaných játry a čtvrtina celkových proteinů v játrech tvořených. Proto se jakákoliv porucha schopnosti jater syntetizovat proteiny projeví sníženým množstvím albuminu.  Zhruba 42% celkového tělního albuminu se nachází v plazmě, zbytek je ve tkáních, hlavně v podkoží a ve svalech. Nepatrné množství (120 – 300 mg/l) proniká přes hematoencefalickou bariéru do mozkomíšního moku. Směnitelný pool albuminu (= tzn. množství ihned dostupného albuminu v organismu) je asi 3,5 – 5,0 g/kg.  Biologický poločas albuminu je asi 20 dní, poté je odbouráván, hlavně endoteliemi (buňkami tvořící výstelku) krevních kapilár. Malé množství albuminu proniká do moči, ztrácí se také difúzí do trávicí trubice.

Hypoalbuminemie.

Hypoalbuminemie, tedy snížená koncentrace albuminu, může být způsobena poklesem syntézy v játrech, třeba při proteinové podvýživě nebo při onemocněních jater, jako je jaterní cirhóza. Množství albuminu klesá také při zvýšené ztrátě proteinů (močí při nefritidách, přes trávicí trakt při exsudativních enteropatiích, jako jsou záněty střev nebo celiakie).  Pokles koncentrace albuminu může být příznakem zánětů, akutních stavů nebo nádorů – je totiž negativním reaktantem akutní fáze, ale vzhledem k dlouhému biologickému poločasu se snížení syntézy projeví až později. Zánět nebo nádor mohou vést také ke zvýšenému katabolismu albuminu.  Vzácně se vyskytuje analbuminemie, defekt syntézy albuminu. Pacienti mají v plazmě jen velmi malé množství (až 2 g/l, max. 10 % normálních hodnot). Kupodivu jsou pacienti většinou klinicky zdraví.

Hyperalbuminemie.

Opačný stav – hyperalbuminemie, kdy je koncentrace albuminu naopak vyšší, je většinou způsoben dehydratací, kdy dojde ke snížení objemu vody v plazmě a albuminu je pak relativně více.

Funkce.

Koloidní osmotický tlak = onkotický tlak.

Protože albumin je relativně malý protein a je v krevní plazmě ve velké koncentraci (35 – 53 g/l) představuje 75 – 80% onkotického tlaku lidské plazmy. To je důležité v arteriální části krevního oběhu, kdy je hydrostatický tlak uvnitř cév větší než hydrostatický tlak ve tkáních. Koloidní osmotický tlak generovaný albuminem a dalšími plazmatickými proteiny zabraňuje nadměrnému průniku tekutiny do tkání. Při nedostatečné syntéze proteinů se objevují otoky.

Transport volných mastných kyselin.

Volné mastné kyseliny jsou, navzdory svému jménu, v plazmě přenášené navázané na albumin. Albumin má pro mastné kyseliny několik vazebných míst o různé afinitě, pevnost závisí na délce acylového řetězce.

Transport bilirubinu.

Protože bilirubin je špatně rozpustný v krevní plazmě, přenáší se navázaný na albumin. Albumin má dvě vazebná místa pro bilirubin, jedno s vysokou a druhé s nízkou afinitou. Ve 100 ml plazmy může být asi 25 mg bilirubinu vázáno v místech s vysokou afinitou, ostatní bilirubin je vázán snadno, může se uvolňovat a difundovat do tkání.

Transport mědi.

Přestože albumin přenáší asi jenom 10 % celkového množství mědi obsažené v krevní plazmě, zdá se, že je při transportu mědi důležitější než ceruloplazmin, protein specializovaný k přenosu mědi. Ten totiž váže měď velmi pevně, na rozdíl od albuminu, který tak snáze předává měď tkáním.

Transport léků a xenobiotik.

Na albumin se váže mnoho léků, antibiotika, sulfonamidy, aspirin nebo dikumarol. Některé soutěží s bilirubinem o vazebné místo s vyšší afinitou.

Transport hormonů.

Hormony štítné žlázy, trijodthyronin a thyroxin, a steroidní hormony jsou transportovány pomocí albuminu.

Využití v medicíně.

Albumin se používá jako koloidní roztok při léčbě hypovolémie při ztrátách krevního objemu nebo při popáleninách a šokových stavech.  V biochemii je používá jako rozpouštědlo při ELISA testech.

Albumin je jeden z proteinů krevní plazmy, tvoří 60 % všech plazmatických bílkovin. Kromě krve se vyskytuje také v dalších tělních tekutinách, jako je tkáňový a mozkomíšní mok. Je důležitý hlavně při transportu různých látek krví (mastné kyseliny, minerály, léky) a pomáhá udržet stálé vnitřní prostředí organismu.

白蛋白(英语:Albumin)又称清蛋白,旧称<unk>,是属于球状蛋白的一种蛋白质,但并不是球蛋白。在人体内它最重要的作用是维持胶体渗透压。在奶和蛋里也有白蛋白。人体内白蛋白的正常值为:新生儿28～44g/L,14岁后38～54g/L,成人35～52g/L,60岁后为34～48g/L。身体缺少白蛋白会导致浮肿。肝硬化病人的血浆白蛋白含量比正常人低。尿中白蛋白的含量的变化能反映肾脏的某些病变。


Vývoj konceptu Sithů.

Řád Sithů byl poprvé představen Georgem Lucasem v roce 1977 ve scénáři a v románu, jenž vyšel souběžně s filmem. Slovo Sith si vypůjčil ze série "John Carter of Mars" od E. R. Burroughse, kde představovali obří jedovatý hmyz, který šlo jen obtížně zabít. Ve filmové sérii však slovo Sith zaznělo až s příchodem. Do té doby bylo použito jen ve výše zmíněném románovém přepisu nebo v dílech z Expanded Universe.  Sith měl být podle původních představ Lucase pouze název titulu pro Dartha Vadera, v plném znění Temný Pán ze Sithu. V dalších dílech bylo postupně prozrazeno, že tento řád netvořil pouze Vader a Imperátor, ale několik generací Sithů. V dalších tvorbách pro svět Star Wars ve formě knih, počítačových her a jiných médií byla postupně odhalována úplná historie tohoto řádu.

Sithský kodex.

Všichni Sithové využívají jen a pouze temnou stranu Síly. Ta jim dává sílu a schopnosti někdy považované za nemožné. Byli hnáni dopředu spalující vášní, touhou po moci (většinou s cílem ovládnout galaxii) a samozřejmě toužili pomstít se Jediům. Své učení shrnovali do jednoduchého kodexu, který tvořil protiváhu Jediů.  Sithové věří ve stálý konflikt, jenž posiluje jak jednotlivce, tak celé civilizace, které nutí ke změnám a vývoji. Konflikt zajišťuje, aby přežili jen ti silní k dosažení dokonalosti. Slabí jedinci měli být eliminováni. Jedijské učení o míru bylo Sithy zcela odmítnuto, protože mír vede pouze ke stagnaci a zahálení. Každý Sith neváhal využít jakoukoliv příležitost zlepšení svých dovedností.  Základní hnací síla Sithů je jejich vášeň. Jediové tvrdí, že strach a hněv jsou negativní emoce a je nutné s nimi bojovat. Naproti tomu Sithové věří, že tyto emoce jsou vlastní každému tvoru, a proto je chyba se od nich oprostit. Emoce jsou hlavní složkou ke správnému pochopení a ovládnutí Síly. Jediové zakázali i lásku, protože může vést k žárlivosti a chtíči. Sithové ji zakázali také, ale z toho důvodu, že vede ke slitování a může vést k zavržení sithské touhy po velké moci.  Mnoho Sithských pánů si nechávalo tetovat symbol jejich příslušnosti k řádu. Tvořily je většinou ornamenty z červeno-černých sithských holokronů. Tetování je nesmírně bolestivé, jelikož pokrývá zpravidla celé tělo. Tetování měli např. Darth Maul, Darth Talon, Darth Ruin a většina Sithů z Nového sithského řádu. Kód sithů:  Mír je lež, je jen vášeň.  Prostřednictvím vášně získávám sílu. (power, nikoli Force)  Prostřednictvím síly získávám moc.  Prostřednictvím moci získám vítězství.  Prostřednictvím vítězství jsou řetězy zlomeny.  Síla mě osvobodí.

Sithské světelné meče.

Sithové používají světelné meče, tedy stejný symbol jako rytíři Jedi. Na rozdíl od nich však vkládají do vnitřku meče syntetické krystaly k zaostření a zesílení čepele, které nabízí kvůli moci temné strany při zpracování pouze rudou barvu, jež koresponduje s větší agresivitou, vášní a neklidem. Má tedy přesně ty vlastnosti, kterých si Sithové nejvíce cení. Používají se také proto, že přírodní krystal je pro Sithy v mnoha případech nedostupný.  Zatímco Jediové si konstruují vlastní světelný meč jako součást skládání padawanských zkoušek, Sithové světelný meč buď dostanou „za odměnu“, nebo používají nadále ten, jenž si přenesli na temnou stranu ze světlé, nebo používají světelné meče svých zabitých nepřátel.

Historie Sithů.

Rasa Sithů, která žila v symbióze s temnou stranou Síly, se vyvinula na odlehlé planetě Korriban. Postupně vznikla civilizace, jež byla sjednocena v mocnou a vyspělou říši, jejímž vrcholem bylo tzv. „První Impérium“ pod vládou legendárního krále (sith'ari) Adase, jenž vládl kolem roku 28 000 BBY. Ten vedl Sithy k vítězství nad dobyvačnou rakatskou civilizací, jež také ovládala temnou stranu Síly a chtěla Sithy zotročit. Od nich se Sithové naučili stavět vesmírné lodě a tvořit sithské holokrony, které jim pomohly s vyhnáním vetřelců z Korribanu. Postupně dobyli i soustavy okolo Korribanu. Nejdůležitější sithské kolonie byly v té době Ziost, Tund a Malachor V. V rozhodující bitvě však Adas padl a Impérium se rozpadlo. Jelikož se nenašel žádný další schopný vůdce, utopil se Korriban a okolní světy v tisíciletých občanských válkách.

Staré sithské impérium.

Až teprve v roce 7 000 BBY dochází k výraznému průlomu. Skupina odpadlých Jediů chtěla zkoumat temnou stranu a mutace, jež způsobuje, takže zahájili Druhé velké schizma a válku známou jako Stoletá temnota. Dotyční byli po této válce vypovězeni z Republiky a narazili na planetu Korriban, kde nalezli věčnými konflikty zdegenerovanou, kdysi mocnou rasu Sithů. Ti svou domovinu už předtím přesunuli na Ziost a Korriban pro ně byl po vybombardování všech měst už jen pohřební planetou pro nejmocnější sithské krále. Temní Jediové se pod vedením Ajunty Palla spojili se sithskou frakcí známou jako "Stínová ruka", aby svrhli slabého současného krále a ovládli Korriban. Poté přijali od primitivních sithských obyvatel nový titul Temný pán ze Sithu, zrušili království a založili Staré sithské impérium vycházející ze sithské kastovní tradice, na jejímž vrcholu byl Temný pán ze Sithu namísto Sith'ariho. Příchozí temní Jediové se pak za pomocí pradávné sithské alchymie křížili se Sithy a během následujícího milénia Impérium expandovalo a zahrnulo mnoho dalších planet v okolí Korribanu, přičemž jednotliví sithští lordi soupeřili mezi sebou.  Bohatství Impéria vedlo k jeho zlatému věku za vlády Marky Ragnose. Po jeho smrti se ujal vlády ambiciózní Temný pán ze Sithu Naga Sadow, jenž toužil ovládnout galaxii, když se dozvěděl od dvou zbloudilých republikových prospektorů o existenci dosud bájné Republiky. Zahájil tedy Velkou hyperprostorovou válku, v níž byl poražen. Celé Impérium se následkem války, zrady jeho učedníka Gava Daragona a konfliktu s konzervativně založeným Ludo Kresshem během deseti let rozpadlo. Sithové tehdy poprvé narazili na Jedie, kteří pak vedli do Impéria na rozkaz Nejvyššího kancléře Republiky trestnou výpravu, jež vedla k Sithskému holocaustu. Jak byla Republikou a Jedii celá sithská civilizace ničena, zmizel Naga Sadow společně se svou armádu Massassiů na Yavin IV. Jeden ze sithských lordů Vitiate uprchl se svou malou jednotkou na planetu Dromund Kaas v neprobádaném regionu, kde pomalu obnovoval Impérium, a přísahal Jediům i Republice krutou pomstu.

Říše Freedona Nadda na Onderonu.

Naga Sadow na Yavinu IV přežil ve stázi, než byl kolem roku 4 400 BBY probuzen padlým rytířem Jedi Freedonem Naddem. Sadow Nadda vycvičil v umění temné strany a umírá jeho rukou. Ten se však netradičně rozhodl namísto usilování o nadvládu nad galaxií pro vládu nad jediným světem, proto se ustanovil králem Onderonu. Jeho potomci královna Amanoa a král Omin poté vedli o tři až čtyři století později kult Naddistů proti svým nepřátelům a proti Jediům ve Zvířecích válkách, kdy povstal duch Freedona Nadda.

Staré Sithské války.

Bratrstvo Sithů.

S koncem povstání ducha Freedona Nadda začala nová válka, jež vlastně vypukla na dvou frontách. Členové císařského rodu ze soustavy Císařovny Tety Satal a Aleema Keto totiž byli Naddovi tajní učedníci, založili sektu známou jako Krath a celý systém uzavřeli před zbytkem galaxie, aby naplánovali válku na její dobytí. "Bratrstvo Sithů" byla druhá skupina, vedená padlým Jediem Exarem Kunem, který studoval sithské znalosti a v roce 3 997 BBY nadobro zničil ducha Nadda. Tím Exar Kun převzal titul Temného pána ze Sithu a na Ossusu naverboval mnoho Jediů, kteří byli nespokojeni s poměry v Republice a řádu samotném.  V soustavě Císařovny Tety mu však vyrostla nežádoucí konkurence, kterou ztělesňoval další padlý Jedi, Ulic Qel-Droma, a Kun se ho vydal zabít, ovšem díky zásahu ducha Marky Ragnose spolu přestali bojovat a spojili své řády do jediné armády s cílem obnovit Sithské impérium. Jediové i přes velké ztráty dokázali Kuna a jeho Bratrstvo porazit v bitvě o Yavin IV, ovšem tento konflikt otřásl řádem Jedi v základech, čehož bylo využito později.

Revanovo sithské impérium.

Ještě dříve, než se galaxie vzpamatovala z poslední války, nastala další: Mandalorianské války. Jediové se rozhodli nezasahovat, ale někteří přesto neuposlechli radu a bojovali za Republiku. Tyto Jedie vedl Revan, jenž během války objevil ztracenou Trayuskou akademii na Malachoru V a dozvěděl se tam znepokojivé informace o „Pravých Sithech“. Při pátrání po jejich Impériu podlehl temné straně Síly, přijal titul Temný pán ze Sithu a zformoval z armády veteránů Mandalorianských válek a loajálních Jediů vlastní impérium s armádou doplňovanou ze Star Forge. Galaxii dovedl do Jedijské občanské války, v níž praktikoval hromadné obracení členů řádu Jedi na temnou a svou stranu, v mnohem větší míře, než praktikoval Kun.  Revan byl po zradě svého učedníka Darth Malaka považován za mrtvého, avšak objevil se zpět na světlé straně, vedl Republiku k porážce Malaka, zničení Star Forge a vlastního impéria. Po této válce se dávání si titulu Darth před jméno stalo tradicí.

Sithský triumvirát.

"Sithský Triumvirát" byl malý, avšak smrtonosný řád Sithů založený bývalou mistryní Jedi, nyní známou jako Darth Traya. Vzala si za učedníky dva Sithy neznámého původu a trénovala je v Trayuské akademii na Malachoru V. Po jejím vypovězení z Triumvirátu nasměrovali dva zbylí sithští pánové Darth Nihilus a Darth Sion svoji pozornost na Jedie a začali je lovit ve velkém, až způsobili tzv. první jedijské vyhlazení. Triumvirát byla vlastně aliance frakcí a zbytků bývalého Revanova impéria a založena byla nedlouho po bitvě o Rakata Prime, která ukončila Jedijskou občanskou válku. Pod nadvládou triumvirátu byly stovky sithských učedníků, sithských mistrů, a co je nejdůležitější, byli zde i sithští vrazi, kteří vykonávali poslušně Sionovy příkazy lovit Jedie. Triumvirát se rozpadl a zanikl, jakmile se Traya, Sion a Nihilus začali zrazovat navzájem. Všichni tři byli nakonec jeden po druhém poraženi Vypovězenou. Spolu s Trayou zanikl i Malachor V a Trayuská akademie.

Praví Sithové.

""Praví Sithové"" byli příslušníci tajné frakce Sithů, která přežila Velkou hyperprostorovou válku. Tento řád existoval v dobách Revana více než tisíc let a tiše čekal v Neznámých regionech galaxie na vhodnou dobu k úderu. Ta měla nastat během Jedijské občanské války, ale Revan svými kontroverzními činy Imperátorovy plány překazil a pozdržel. Nicméně to byla právě tato sekta, jež prostřednictvím svých agentů vyvolala Mandalorianské války.  V 37. století BBY se však tito Sithové nakonec vrátili do Republiky a po téměř třicet let ji postupně dobývali, než ji nabídli podmínky nevýhodné mírové smlouvy na jednáních na Alderaanu, jež odstartovala dvanáctiletou Studenou válku. Po jejím skončení konflikt znovu vypukl, ale tentokrát bylo Impérium pravých Sithů poraženo.

Nové sithské impérium.

"Nové Sithské Impérium" bylo založeno Darth Ruinem po Čtvrtém velkém schizmatu v roce roce 2 000 BBY a ovládlo značnou část galaxie. Hlavní planetou byl svět Roon. Toto Impérium bylo ze všech předcházejících nejmocnější, bylo mnohem rozlehlejší než Staré i Revanovo sithské impérium a po bitvě o Mizru ovládlo většinu galaxie. Jenže v letech 2 000 až 1 000 BBY trpěl sithský řád stálými potyčkami jejho členů mezi sebou a ničil se sám zevnitř.

Bratrstvo temnoty.

Proto kolem roku 1 100 BBY Lord Kaan zreorganizoval Sithy do "Bratrstva temnoty" a dal titul Temný pán ze Sithu stovkám až tisícům členů řádu. Bratrstvo temnoty mělo v jednu dobu k dispozici armádu o více než 20 000 Temných pánů a jejich učedníků. Tím však nastolil anarchii, jež ještě více oslabila sithský řád neustálými vnitřními konflikty a sami Sithové začali být celkově hloupější. Toho využily zbytky Republiky a Jediů, jež představovaly pouze planetu Coruscant a blízké okolí, k činům. Roku 1000 BBY proběhla památná Sedmá Bitva o Ruusan, v níž měli být Sithové navždy vyhlazeni.

Řád sithských pánů.

Jenže jeden ze Sithů z Bratrstva temnoty přežil a nebyl jím nikdo jiný než Darth Bane, který se nemalou měrou zasloužil o to, aby bylo Bratrstvo zničeno. Sám založil "Řád sithských pánů" na základě znalostí z Revanova holokronu, z čehož Bane vytvořil Pravidlo dvou. Bane a jeho následovníci využívali od té doby místo přímé konfrontace s Republikou a Jedii jen maskování, zradu a důmyslnou a zákeřnou taktiku k dosažení vítězství. Byl to právě tento řád, který nakonec triumfoval nad Jedii a Republikou o téměř tisíc let později, protože se Baneův následovník Darth Sidious úspěšně infiltroval do nejvyšších struktur Republiky, vyvolal umělý konflikt známý jako Klonové války a nakonec dosáhl sithské pomsty v roce 19 BBY, když Jedie téměř vyhladil.  Díky své prohnanosti se stal neomezeným vládcem galaxie, císařem Impéria, ale nakonec byl poražen při bitvě o Endor v roce 4 ABY.

Učedníci Ragnose.

"Učedníci Marka Ragnose" byl Sithský kult pod vedením Taviony Axmisy, který se snažil vzkřísit Marku Ragnose díky Sithské magii a převzít kontrolu nad galaxií. Kult byl úzce spjat se znovuzrozeným Impériem, jehož byla Tavion součástí. Kult byl nakonec zničen Jadenem Korrem a Novým jedijským řádem.

Lumiyini Sithové.

"Lumiyini Sithové" byla skupina jedinců spojených s Lumiyiou, samozvanou Temnou Paní ze Sithu po poslední smrti Darth Sidiouse. I přes Palpatinovu smrt tedy Sithové přežili. Byla tajně vycvičena ještě Darth Vaderem a přivlastnila si titul Temná Paní ze Sithu. Trénovala dva učedníky: Flinta, jehož obrátil na světlou stranu Luke Skywalker, a Carnora Jaxe, jenž byl zabit Palpatinovým loajalistou Kirem Kanosem. Nedlouho potom se jí podařilo přesvědčit Vaderova vnuka Jacena Sola, aby se přidal k temné straně. Tak se zrodil Darth Caedus, jenž si později vzal za učednici Tahiru Veilu.

Nový sithský řád.

V roce 130 ABY povstal nový řád, aby nahradil dosavadní Baneův Řád sithských pánů a předešlé malé řády. Byl založen Darth Kraytem na Korribanu už v roce 30 ABY. Tento řád byl duchy starých Temných pánů považován za kacíře, takže musel Darth Krayt strávil celé století přípravami na opětovné sjednocení galaxie pod vládu Sithů. On a jeho řád se poprvé ukázal až v době 127-130 ABY kdy vyvolali Sithsko-imperiální válku a zahájil útok na Jedie na Ossusu, což vedlo k nahrazeni Galaktické aliance Druhým impériem a opětovnému, téměř úplnému vyhlazení Jediů.

Hodnosti.

Sithové měli ve své historii jasně definovanou hierarchii, která oddělovala silné od slabých. Protože existovali v mnoha inkarnacích, nezachoval se žádný jednotný systém. Po šest tisíc let zůstala hierarchie víceméně stejná, ale v době Lorda Kaana došlo v systému k chaosu, díky kterému měli všichni vyšší Sithové v řádu titul Temný Pán ze Sithu. Sithové proto zažili velkou reformu po Sedmé bitvě o Ruusan, z níž vzešel řád, kde pouze dva Sithové existují, Mistr a učedník. Oba vlastní titul Temný Pán ze Sithu, jež se stal synonymem titulu Sithský pán.  Toto byly hodnosti v Sithském impériu před zformováním Baneova Pravidla dvou v roce 1000 BBY:

Temný Pán ze Sithu.

Temní Páni ze Sithu byli zpravidla ti největší a nejmocnější Sithští páni dané generace. Do doby Kaana byl tento titul udělován jen vůdci celého řádu, ale na konci Nových sithských válek byl vlastněn mnoha Sithy. Od počátku řádu Sithů jich bylo známo mnoho. Někteří z nich byli pohřbeni s veškerými poctami na sithské domovské planetě Korriban v Údolí Temných Pánů.  V době Starého sithského impéria, kdy se stal tento titul tradicí, byl Temný pán ze Sithu volen dvanáctičlennou radou Sithských pánů na Ziostu. Pokud se objevil Sith s odvahou a mocí dostatečnou na to postavit se dosavadnímu Temnému pánovi, měl možnost v souboji na život a na smrt titul uzmout. Mrtvý Temný pán pak byl s největšími poctami pochovám v Údolí Temných Pánů na Korribanu, stejně tak jako zesnulí Temní páni přirozenou smrtí.  Protože tento titul mohl mít vždy jen ten nejmocnější ze Sithů, existoval vždy jen jeden Temný pán a po smrti byl vždy vystřídán jiným. Až v době tisíc let před pádem Republiky, vytvořil Temný Pán Lord Kaan Bratrstvo Temnoty a stanovil, že všichni Sithští pánové jsou si rovni a všichni budou vlastnit titul Temný Pán ze Sithu. Po zničení Bratrstva v Sedmé bitvě o Ruusan zavedl jediný přeživší Sith Darth Bane nový Řád sithských pánů, jinak známý jako Pravidlo Dvou. V tomto řádu existovali jen dva Sithové, mistr a učedník. Nehledě na rozdíly ve schopnostech a zkušenostech, oba vlastnili titul Temný Pán ze Sithu. V době 130 let ABY pozměnil Darth Krayt toto pravidlo na Pravidlo jednoho a sám vládl jako Temný Pán mnoha věrným Sithům.

Sithský Pán.

Sithský pán byl titul, jenž vlastnil velmi mocný mistr. Někdy byl synonymem pro jiné tituly jako Temný Pán ze Sithu, Sithský mistr nebo jako hodnost rovnocenná Jedijskému titulu Mistr Jedi. Několik Sithských pánů rovněž vlastnilo titul Darth. Titul Sithský Pán je stejný pro obě pohlaví, avšak existovali i takoví, jako například Lumiya, která titul změnila na Sithskou Paní. Původně tento titul vlastnili i zástupci rasy původních Sithů, jako například Adas a Dathka Graush.  Sithský Pán patří mezi nejvyšší hodnosti v řádu Sithů, vyšší už je jen Temný Pán ze Sithu. Pouze výjimečně se jim postavil někdo jiný než Jedi. V původním Starém sithském impériu měl každý Sithský Pán svůj vlastní symbol, vytetovaný na čele, a každý měl vlastní říši. Tito Pánové se shromažďovali v tzv. Sithské radě, jež byla obdobou Rady jedijské. V době Starého impéria zasedala na planetě Ziost a členové rozhodovali o důležitých záležitostech a v případě nutnosti volili mezi sebou nového Temného Pána ze Sithu.

Pravidlo Dvou.

Aby zajistil přežití Sithů, byl Darth Bane nucen přivést je na pokraj vyhynutí. Založil Pravidlo dvou a titul Temný Pán ze Sithu vlastnili oba Sithové. Pravidlo dvou určovalo, že mistr trénuje učedníka. Jakmile je učedník dostatečně silný, zabije svého mistra a sám získává titul mistra. Zároveň je nucen si najít vlastního učedníka a proces opakovat.

Sithský mistr.

Sithský mistr byl starodávný titul, který vlastnil Sith, pokud měl učedníka. V době Jedijské občanské války byl například Darth Malak označován jako Sithský mistr, protože byl Temný Pán ze Sithu a měl zároveň učedníka Darth Bandona. Představení Sithské akademie na Korribanu tento titul také vlastnili. V Baneově řádu vlastnili titul Sithský mistr jen ten výše postavený, učedník ne. V Kraytově řádu, je Pravidlo dvou odmítnuto ale tradice mistra a učedníka je zachována.

Sithský učedník.

Sithský učedník byl titul Sitha, pokud on nebo ona byl učedík nějakého Mistra. V Darth Baneově Pravidle dvou vlastnili sithský učedník i Sithský mistr titul Temný Pán ze Sithu souběžně, na rozdíl od předešlé tradice jediného Temného Pána. Jakmile učedník zavraždil svého mistra, stal se sám mistrem a hledal si nového učedníka. Učedníky byli například Darth Maul, Darth Tyranus i Darth Vader, jejichž mistrem byl Darth Sidious. Darth Vader byl navíc vůbec první postavou ve Star Wars identifikovanou jako Temný Pán ze Sithu.  Učedníkům sloužili adepti Temné strany, kteří nebyli, technicky vzato, vůbec Sithové. Tito na Sílu citliví jedinci byli vybíráni Sithským učedníkem pro případ, že by se z učedníka stal mistr a potřebovali místo učedníka někým obsadit. Příkladem může být Asajj Ventress, která byla učednicí hraběte Dooku. Podobný seznam adeptů si vedl i mistr, pokud byl jeho stávající učedník zabit. Mistr měl vždy někoho v záloze, jako např. Darth Sidious Anakina Skywalkera.

Adepti a další hodnosti za Palpatinovy éry.

Když Palpatine ustanovil sám sebe císařem Galaktického impéria, Sithové ovládli známou galaxii a přišla i potřeba loajálních funkcionářů a služebníků znalých temné strany Síly. I když tito jedinci nebyli Sithové, protože řád dovoloval existenci jen dvou, byli tito přisluhovači známí jako Adepti temné strany. Ti podporovali císaře a sloužili mu. Pracovali jako agenti, rozvědka, vojenští důstojníci a na jiných důležitých postech, kde prosazovali císařův vliv. Adepti temné strany byli velmi důležití zvláště při návratu Palpatina do svých klonových těl šest let po jeho smrti.

Hodnosti Nového sithského řádu.

V roce 130 ABY povstal Nový sithský řád, jenž nahradil ten Baneův. V tomto kultu mělo mnoho členů červeno-černé tetování a dostávali následující tituly.

Sith (výslovnost "sit", v množném čísle Sithové: "sitové") je fiktivní řád ze světa Star Wars. Jednalo se o společenství bytostí ovládající mystickou Sílu, jež propůjčovala nejrůznější Psionické schopnosti, ale užívají pouze její temnou stranu. Ve Star Wars představovali záporné osoby, které touží po neomezené moci. Usilují o zničení svých nepřátel, rytířů Jedi, kteří ochraňují Republiku, nositelku svobody a demokracie v galaxii. Sithové však původně tvořili rasu humanoidů z planety Korriban, kterou v minulosti ovládli Temní Jediové vyhnaní z Republiky. Ti si Sithy podmanili a přivlastnili si nejen jejich znalosti o temné straně Síly, ale i způsoby a jméno.

西斯(Sith)是《星球大战》系列中的黑暗自由战士。


Metrická forma.

Dále využíváme souřadnicový zápis vektorů. Kvadrát vzdálenosti dvou bodů je metrickým tenzorem formula_1 dán v závislosti na souřadnicích v diferenciálním tvaru předpisem: kde využíváme Einsteinovu sumační konvenci, tedy sčítání přes všechny hodnoty stejných indexů v jednom členu, které mají opačnou polohu. Tento výraz bývá označován jako základní (nebo metrická) forma daného metrického prostoru.  Předpokládejme, že formula_3 představují kartézské souřadnice v formula_4-rozměrném eukleidovském prostoru. V takovém případě lze s použitím Einsteinova sumačního pravidla psát Použijeme-li v tomto prostoru křivočaré souřadnice formula_6, tzn. formula_7, lze metrickou formu přepsat na tvar  Vyjádříme-li metrický tenzor jako pak lze metrickou formu v křivočarých souřadnicích vyjádřit jako  Např. délku křivky spočteme jako: kde formula_12 je parametr křivky. Takto se délka křivky zpravidla definuje pouze pokud je člen pod odmocninou podél celé křivky kladný.  Kovariantní tenzor formula_1 bývá také vyjadřován jako kde formula_15 představují bázi.  Podobně lze pro kontravariantní složky metrického tenzoru psát a pro smíšené složky kde formula_18 je Kroneckerovo delta a formula_19 jsou prvky sdružených bází.

Výpočet velikostí vektorů, úhlů a vzdáleností.

Velikost vektoru je tedy dána vztahem  Úhel dvou vektorů je zpravidla definován pomocí kosinové věty (jelikož kosinus úhlu sevřeného dvěma vektory je podílem skalárního součinu těchto vektorů a součinu velikostí těchto vektorů) přepisem jsou-li výrazy pod odmocninou kladné.

Zvedání a snižování indexů metrickým tenzorem.

Metrický tenzor zajišťuje rovněž přechod mezi tečným prostorem a kotečným prostorem variety. (Často se lze setkat s jiným popisem, totiž že metrický tenzor umožňuje transformovat vektorové a tenzorové veličiny mezi kovariantní a kontravariantní bází daného prostoru. Kovariantní a kontravariantní komponenty tenzorů jsou odlišeny polohou indexů značících složky tenzoru. Odtud zvedání a snižování indexů.) To mj. znamená, že se prostřednictvím metrického tenzoru "zvedají a snižují indexy" vektorů a tenzorů, a to následujícím způsobem:  Definujeme kontravariantní vyjádření metrického tenzoru vztahy kde formula_23 je kroneckerovo delta. Složky formula_1 známe, kdežto složky formula_25 jsou touto soustavou jednoznačně určeny. Potom indexy tenzoru ("m"+"n")-tého řádu formula_26 "zvyšujeme" či "snižujeme" následujícím způsobem:

Vlastnosti.

Metrický tenzor je symetrický, tzn.

V matematice je metrický tenzor zpravidla tenzorové pole druhého řádu na hladké varietě, které dává do souvislosti souřadnice a vzdálenost. Jinými slovy, zvolíme na tečném bandlu hladké variety tenzorové pole druhého řádu. V daném bodě variety přiřadí toto pole dvěma vektorům z tečného prostoru reálné číslo.

在黎曼几何里面,度量张量(英语:Metric tensor)又叫黎曼度量,物理学译为度规张量,是指一用来衡量度量空间中距离,面积及角度的二阶张量。


Složky ozbrojených sil USA.

Americké ozbrojené síly jsou řízeny Ministerstvem obrany Spojených států z Pentagonu. Vrchním velitelem je prezident Spojených států.

Armáda Spojených států.

Armáda Spojených států (ang. "United States Army") má zodpovědnost za pozemní vojenské operace ozbrojených sil Spojených států. Vznikl v roce 1775.

Letectvo Spojených států.

Letectvo Spojených států (ang. "United States Air Force") je zodpovědné za vzdušné vojenské operace. Během druhé světové války bylo letectvo součástí Armády Spojených států, od které se oddělilo až v roce 1947.

Námořnictvo Spojených států.

Námořnictvo Spojených států (ang. "United States Navy") je největší na světě. Vzniklo v roce 1775.

Námořní pěchota Spojených států.

Námořní pěchota Spojených států (ang. "United States Marine Corps") vznikla v roce 1775.

Pobřežní stráž Spojených států.

Pobřežní stráž Spojených států (ang. "United States Coast Guard") vznikla v roce 1915.

Vesmírné síly Spojených států.

Vesmírné síly Spojených států (ang. "United States Space Force") vznikly v roce 2019.

Historie.

Ozbrojené síly Spojených států amerických se zapojily do velké části hlavních konfliktů 20. století. Americká armáda pomohla porazit císařské a později i nacistické Německo v obou světových válkách a také společně s námořní pěchotou v závěru druhé sv. války i císařské Japonsko, za použití atomových bomb v Hirošimě a Nagasaki. Po druhé světové válce bojovala americká armáda také v Koreji v letech 1950–1953 a ve Vietnamu, z kterého se americká armáda stáhla po podepsání mírové smlouvy v r. 1973. Americká armáda se také zúčastnila úderů leteckých sil Severoatlantické aliance v zemích bývalé Jugoslávie, a dalších – viz přehled válek v další části.  V současné době mají USA nejlépe vybavenou a nejsilnější armádu na světě. Tento fakt je způsoben vysokými výdaji na obranu (pro rok 2007 – 716 mld dolarů), a v jejich rámci podporovaným rozvojem moderních technologií, jakými jsou například technologie stealth nebo mikrovlnné, sonické a ULF (Ultra-Low Frequency) zbraně, které úspěšně vyvíjejí přední americké korporace. Americká armáda má vysokou bojeschopnost díky dlouholetým zkušenostem (od počátku 20. století, účastnila se přibližně stovky ozbrojených konfliktů nebo intervencí. V poslední době operuje například ve válce v Iráku a v Afghánistánu (v rámci operace Operace Trvalá svoboda a obecnějšího konceptu boje proti terorismu).

Základny.

Armáda Spojených států má kolem 800 známých vojenských základen mimo území USA, v roce 2016 jejich správa stála 150 miliard z rozpočtu o výši 580,3 mld. USD za tento rok. Z mezinárodních vojenských aliancí patří USA k NATO, jejímž jsou vedoucím a nejsilnějším členem.

Ozbrojené složky USA a životní prostředí.

Užití defoliantů a kontaminace dioxiny.

Mezi lety 1961–1971 používalo americké letectvo ve vietnamské válce na území Vietnamu, Kambodže a Laosu chemické zbraně jako Agent Orange, defolianty a další herbicidy, včetně těch, které obsahují dioxiny. To způsobilo závažná postižení nově narozených dětí v těchto oblastech. Kontaminace dioxiny je i v současnosti na úrovni 300-400 % bezpečných limitů.

Spotřeba pohonných hmot.

Podle článku "The Energy Bulletin" z roku 2007 jsou americké ozbrojené složky institucí s největší spotřebou ropy na světě. "Energy Bulletin" dále uvedl, že ozbrojené síly Spojených států amerických (k tomuto datu) provozuje 285 bojových a podpůrných lodí, kolem 4000 letadel a přibližně stejný nebo o trochu větší počet bojových vrtulníků, 28 000 obrněných vozidel, 140 000 vysoce mobilních víceúčelových kolových vozidel (High-Mobility Multipurpose Wheeled Vehicles), několik stovek dalších letadel a 187 493 jiných dopravních prostředků. Kromě 80 nukleárních ponorek všechna tato vozidla, plavidla a letadla spotřebovávají ropu – přesněji z ropy vyráběné pohonné hmoty.  Udržování armádního vybavení a angažování v současných vojenských operací stojí jednotlivé složky amerických ozbrojených sil (a potažmo americké daňové poplatníky) nejen obrovské množství peněz (samotná válka v Iráku přibližně miliardu dolarů za každých 5 dní), ale i pohonných hmot. Podle údajů CIA World Factbook z roku 2006 má větší spotřebu ropy než americké ozbrojené síly pouze 35 zemí světa. Spotřeba „per capita“ (15 galonů denně) je ještě markantnější – ta je např. 30× větší než v afrických zemích nebo 10× větší než v Číně. Tato spotřeba se sice oproti 80. letům 20. století asi o 1/5 snížila, ovšem v porovnání s dobou 2. světové války je ovšem stále zhruba 15násobná. O distribuci pohonných hmot armádním strojům se stará okolo 40 tisíc vojáků.  Více než polovinu z dodaných pohonných hmot představuje letecké palivo (JP-8), čtvrtina jsou ostatní frakční složky, a méně než desetinu tvoří zemní plyn. Motorový benzín představuje jen nepatrný podíl. Největší spotřebu má tedy letectvo. V roce 2006 spotřebovala americká letadla tolik leteckého paliva (letecký petrolej a letecký benzín) jako za celou 2. světovou válku. Například KC-135 Statotanker (který byl navržen na doplňování paliva za letu) má vlastní spotřebu 2650 galonů paliva za hodinu, tanky Abrams na jeden galon ujedou pouhé 0,6 míle (~ 1 km). Velkou spotřebu mají nejen pásová vozidla ale i jeepy a tzv. (Hummer) humvees s 4 mílemi na galon. Ze zbývající necelé poloviny všech dodávaných pohonných hmot (bez letectva) téměř 3/4 spotřebují doprovodná vozidla.  Oficiální údaje hovoří o spotřebě 320 000 barelů ropy denně, ale toto číslo nezahrnuje spotřebu smluvních partnerů („kontraktorů“), kteří též používají ropu resp. její deriváty z prostředků ozbrojených sil a jejichž počet zejména po roce 2003 vzrostl na několik tisícovek.

Emise CO.

Ředitel Oil Change International, Steve Kretzmann, uvedl data o emisích CO v důsledku posledních válečných konfliktů, do kterých jsou armáda a další složky ozbrojených sil Spojených států zapojeny, a konstatoval, že konkrétně válka v Iráku má na svědomí emise CO ekvivalentní produkci 60 % všech zemí. Dodal: „Tyto informace nejsou běžně dostupné [...] protože vojenské emise v zahraničí jsou vyňaty z vyžadovaných národních zpráv podle amerického práva a rámcového sněmu Spojených národů o změnách klimatu.“ (K tomuto výňatku došlo při vyjednávání Kjótského protokolu, na kterém Spojené státy trvaly jménem tehdejšího ministra obrany Williama Cohena a na návrh dr. Jeffreyho Salmona z roku 1997.)

Znečištění.

Server EcoWatch ve své analýze z roku 2017 konstatoval, že Armáda Spojených států je největším znečišťovatelem na světě – ať už se jedná o znečištění vody, vzduchu, půdy (při kontaminace benzínu, olova, ochuzeného uranu, pesticidů, defoliantů) nebo vystavení nebezpečné nukleární radiace. Na území USA se armáda potýká s 39 tisíci kontaminovaných území o rozloze 19 milionů akrů, ke znečištění životního prostředí dochází také na vojenských základnách, kterých je kolem osmi set téměř po celém světě.  Co se týká nukleární radiace, Spojené státy, v prvním období Studené války, v letech 1946-1958, provedly více než 60 testů nukleárních zbraní (výbuchů atomových bomb), převážně na tichomořských Marshallových ostrovech a Guamu.

Ochuzený uran.

Jiný druh dopadu na životní prostředí pramení z používání zbraní a munice z ochuzeného uranu. Konkrétně v Iráku bylo při první válce v zálivu použito kolem 320 tun tohoto materiálu, data o množství ochuzeného uranu ze současného válečného konfliktu nejsou známa, podle pozorovatelů se však mnohem více než v předchozím konfliktu dostal do obydlených oblastí i center hustě obydlených měst. V mnoha oblastech Iráku (nejčastěji je jmenována Fallúdža) byl zaznamenán rekordní nárůst případů rakoviny a rození znetvořených dětí, ohroženi jsou samozřejmě i vojáci, kteří se v postižených oblastí pohybovali.

Ozbrojené síly Spojených států amerických () se skládají ze šesti složek: armády, letectva, námořnictva, námořní pěchoty, vesmírných sil a pobřežní stráže. V aktivní službě je kolem 1 400 000 lidí, s rezervisty pak 3 miliony lidí. Ozbrojené síly Spojených států operují s největším rozpočtem na světě – Spojené státy vynakládají na obranu okolo 50 % veškerých světových nákladů vojenství, spolu se státy NATO je to pak 70 %. Procento HDP amerických výdajů na zbrojení je však jen o něco vyšší než u států západní Evropy. Ozbrojené síly USA jsou v současnosti daleko nejsilnější a technologicky nejpokročilejší bojovou silou, což odpovídá postavení USA coby supervelmoci.

合众国武装力量(英语:United States Armed Forces),中文通称美军,是美国的联邦武装部队,为目前世界整体军事实力最强的军队,其规模和装备均位于世界第一。美军分为六大军种,即陆军、海军、空军,太空军,海军陆战队,以及海岸警卫队,由总统统帅全军。美国拥有世界上最庞大的核武器库,同时是世界唯一在实战中使用过核武器的国家(二战时曾于日本广岛及长崎实战应用)。美国在世界多个国家和地区部署海外驻军,总计超过23万人。目前,美国是世界上军费最多的国家,共7380亿美元(2020年)。


Život.

Mládí a vojenská kariéra.

Valentinianus se narodil v roce 321 v panonském městě Cibalae (dnešní Vinkovci). Jeho otec Gratianus sloužil v armádě, v níž se vypracoval až k nejvyšším hodnostem. Valentinianus vyrůstal společně s mladším bratrem Valentem na rodinném statku, kde se mu dostalo jistého vzdělání, ačkoli disponoval jen omezenými znalostmi řečtiny. Později následoval svého otce, jmenovaného do funkce "comes Africae", a pod jeho dohledem získal patřičnou průpravu k vojenskému povolání. Gratianus starší odešel dočasně z armády poté, co upadl v podezření ze zpronevěry. Posléze působil ještě jako "comes Britanniarum". Po definitivním propuštění z vojska Constantius II. zkonfiskoval jeho majetek, neboť mu vytýkal, že stranil jeho protivníkovi, uzurpátorovi Magnentiovi.  Třebaže jeho otec upadl v nemilost, Valentinianovu počínající vojenskou kariéru tato skutečnost nijak nepoznamenala a ve druhé polovině padesátých let sloužil v Galii jako tribun jezdectva. Intriky nadřízených ho však připravily o velitelskou hodnost a proto se odebral zpět do rodné Panonie. Jeho první manželka Marina Severa mu zde v roce 359 porodila prvorozeného syna Gratiana. Constantiův nástupce Julianus, prosazující návrat k pohanství, svěřil Valentinianovi kvůli jeho křesťanské víře pouze bezvýznamný post v egyptských Thébách. V roce 363 ho Julianus povolal k připravovanému tažení proti perské říši. Výprava do Persie, jež skončila pro Římany pohromou, přivodila ve Valentinianově životě zásadní zvrat. Julianus v průběhu kampaně padl, načež se novým císařem stal Jovianus. Ten vyslal na západ říše svého tchána Lucilliana, aby mu zajistil věrnost tamějšího vojska. Nicméně Lucillianus přišel při nepokojích v Galii o život a Valentinianus, jenž ho doprovázel, jen stěží unikl smrti. Po Valentinianově návratu ho císař povýšil na tribuna oddílu tělesné stráže. Nedlouho nato Jovianus během cesty do Konstantinopole v maloasijském městě Dadastana 17. února 364 náhle zemřel.

Nabytí vlády a rozdělení říše.

Jen pár měsíců po Julianově smrti se Římané ocitli znovu bez císaře. Nejvyšší civilní a vojenští představitelé říše se tudíž sešli v Nikaji, aby rozhodli o Jovianově nástupci. Pohanští přívrženci Juliana a jeho rodiny se při tom stavěli proti křesťanství nakloněným stoupencům Constantia II. Shromáždění hodnostáři zvažovali jako možné uchazeče trůnu Equitia, jehož odmítli pro jeho neotesanost, a jednoho Jovianova příbuzného, ale jejich volba nakonec padla na Valentiniana jako kompromisního kandidáta. Přestože nepatřil k nejvyšším velitelům armády, hovořila pro něho mimo jiné znamenitá pověst, jíž se těšil jeho otec Gratianus starší. Valentinianus se tehdy zdržoval se svými muži v Ankyře (Ankara), odkud ho povolali do Nikaje. Tam vyčkal, než skončí přestupný den, a 26. února 364 ho legie provolaly za augusta. Pečlivě zaranžovanou ceremonii narušil hluk mezi vojáky, dožadujícími se okamžitého ustavení druhého císaře, avšak Valentinianus zvládl kritickou situaci a svojí rázností a příslibem jmenování kolegy uklidnil vojsko.  Jakmile ho potvrdili v císařské hodnosti, Valentinianus se s důstojníky radil o vhodném spolucísaři. Pokrevní příbuzenství, zaručující svornost mezi panovníky, doporučovalo jeho bratra Valenta. Mezi veliteli vyvstávaly jisté pochybnosti, jež směle vyjádřil generál jezdectva ("magister equitum") Dagalaifus, vybízející císaře, aby zvolil někoho mimo svoji rodinu. Valentinianus nedbal jeho názoru a povýšil Valenta na představeného císařských stájí. Vojsko zanedlouho dorazilo do Konstantinopole a nedaleko odtud 28. března 364 Valentinianus formálně prohlásil Valenta císařem. Ammianus Marcellinus se v souvislosti s tím zminil o Valentově zjevné podřízenosti. Bratři se pak vydali na západ a v červnu se zastavili ve městě Naissus (Niš), kde si rozdělili říši a vojenské sbory. Valentinianovi připadly prefektury Galie a Itálie s Afrikou a Illyrikem, ohrožované útoky barbarů, zatímco Valentovi prefektura Orient. V červenci se císařové rozešli v Sirmiu a zamířili do svých rezidencí: Valentinianus do Mediolana (Milán), Valens do Konstantinopole. Podobně jako při předchozích děleních říše ani v tomto případě nešlo o rozdělení státu, nýbrž o vymezení správy jeho jednotlivých částí. Veškerá oficiální akta nadále nesla jména obou císařů a rovněž zákonodárství, měna, počítání let podle konzulů či latina jako úřední jazyk zůstaly pro celé impérium shodné.

Obrana Galie.

Na počátku roku 365 se císařové společně ujali konzulátu. Valentinianus se až do léta zdržoval v Mediolanu, odkud se vypravil do Galie. Tamější provincie ohrožovali germánští Alamani, jejichž bojovnost pozvedla zpráva o Julianově smrti v Persii. Agresivita těchto barbarů ještě vzrostla poté, co se jejich vyslancům nedostalo u císařského dvora takových darů, jakých se dožadovali. Za pobytu v Parisiích (Paříž) se Valentinianus na podzim 365 dozvěděl o útoku Alamanů a o povstání Procopia, posledního mužského příslušníka konstantinovské dynastie, proti Valentovi. Císař se chystal pomoci bratrovi a podniknout tažení na východ proti uzurpátorovi. Od tohoto záměru ho odrazovali jeho důvěrníci, naléhající na něho, aby chránil Galii před Alamany. Valentinianus tedy ponechal potlačení Procopiovy uzurpace plně na Valentových bedrech. Římský senátor Quintus Aurelius Symmachus Eusebius po zdolání Procopiovy vzpoury vyzdvihl jeho rozhodnutí setrvat v Galii, když označil Alamany za nepřátele celé říše, kdežto Procopia pouze za soukromého nepřítele.  Proti Alamanům vyslal nejprve dva pohraniční velitele, kteří barbarům podlehli a přišli ve střetu s nimi o život. O nic lépe se s nimi nevypořádal ani Dagalaifus. V roce 366 ho nahradil "magister equitum" Jovinus, jemuž se podařilo uštědřit Alamanům dvě citelné porážky, třebaže i jeho muži utrpěli nemalé ztráty. Díky těmto vítězstvím mohli Římané osvobodit tisíce provinciálů, zajatých a zotročených barbary. Valentinianus pokračoval v odrážení útočníků až do léta 367, kdy ho schvátilo těžké onemocnění. Jeho zdravotní stav se ukázal natolik vážný, že velitelé galského vojska začali uvažovat o určení jeho nástupce. Veškeré spekulace ukončilo teprve císařovo zdárné uzdravení. Aby předešel možným budoucím komplikacím v otázce následnictví, 24. srpna 367 ustavil v Ambianu (Amiens) svého nedospělého syna Gratiana augustem.  Alamanský náčelník Rando mezitím využil probíhajícího křesťanského svátku k přepadení Mogontiaka (Mohuč), hlavního města provincie Germania Prima, a odvlekl odtud velký počet obyvatel. Valentinianus pak zosnoval vraždu jiného z alamanských náčelníků jménem Vithicabius, zatvrzelého protivníka Římanů. Celou následující zimu Římané shromažďovali vojenské sbory k připravovanému vpádu na alamanské území, přičemž povolali i italské a ilyrské legie. Na jaře 368 Valentinianus společně s Gratianem překročil v čele vojska Rýn a pustošil nepřátelskou krajinu. Při jednom barbarském přepadu bezmála přišel o život, avšak v nastalé bitvě u Solicinia se mu podařilo nad Alamany zvítězit. Po tomto úspěchu Římané odtáhli zpět za řeku, načež se císař odebral do Trever (Trevír), v nichž strávil převážnou část svého pobytu v Galii.  Vedle válečných tažení se s neztenčenou energií věnoval i posílení fortifikací chránících rýnskou hranici impéria od Raetií až k Severnímu moři. Obranný systém Galie zdokonaloval renovací a zvětšováním stávajících kastelů, strážních postů, valů a věží a budováním nových. Zároveň zřizoval i opevněná předmostí na barbarském teritoriu jako třeba u řeky Neckar, ovšem tím popouzel blízké Alamany. Při jedné příležitosti barbaři dokonce vyslali delegaci protestující proti římským stavebním aktivitám. Když byly jejich výtky odmítnuty, Alamani překvapivým úderem zničili jednu dosud nehotovou pevnost a pobili tamější posádku.  V roce 370 napadli Toxandrii na severu Galie Sasové, jejichž náporu Římané nebyli schopni zpočátku odolat. Později proti nim zakročil generál pěchoty ("magister peditum") Severus, jenž zastrašil barbary a pod příslibem volného návratu je přiměl k uzavření příměří a odevzdání rekrutů. Římané ale nedodrželi dohodu a stahující se Sasy zrádně přepadli a zmasakrovali. Zhruba v téže době se Valentinianus chystal k výpravě proti mocnému alamanskému náčelníkovi Macrianovi. Za tímto účelem podněcoval k válce s Alamany jejich germánské nepřátele Burgundy, s jejichž přispěním hodlal Alamany sevřít ze dvou stran. Spojenectví s Burgundy se rozpadlo z důvodu císařova odmítnutí připojit se k plánovanému společnému tažení. Blízkost burgundských válečníků přesto poutala pozornost Alamanů, čehož magister equitum Flavius Theodosius využil k tomu, aby jim přes Raetii vpadl do zad. Přitom usmrtil mnoho barbarů a získal četné zajatce, kteří byli usazeni jako "laeti" v okolí řeky Pád.  Valentinianus usiloval několik dalších let o zdolání Macriana. V roce 372 se ho rozhodl zajmout a provedením tohoto záměru pověřil Theodosia. Macrianus jen stěží unikl římským pronásledovatelům, kteří vydrancovali široký pás alamanského území. Snaha nahradit Macriana jedním z alamanských šlechticů nakloněným Římu se rovněž nesetkala s úspěchem. Císař pokračoval v pustošení barbarské země ještě dva roky, než ho zhoršující se poměry na Dunaji donutily sjednat s Macrianem roku 374 mír.

Neklid v Británii.

Podobně jako Galie trpěla nájezdy a loupežením barbarů také Británie. Tu ničily svými pravidelnými vpády kmeny Piktů, Skotů a Attakotů z dnešního Skotska a Irska. Současně Sasové a Frankové podnikali námořní útoky, při nichž plenili západní a jižní pobřeží ostrova. Zvláště aktivity Sasů byly tíživě pociťovány, neboť narušovali dovoz obilí z Británie do oblastí na dolním Rýně. Povážlivá situace v Británii se notně zhoršila v létě 367, kdy Sasům padli za oběť dva z nejvyšších římských velitelů, "comes litoris Saxonici" Nectaridus a "dux Britanniarum" Fullofaudes. Jakmile se Valentinianus dozvěděl o těchto neblahých událostech, vyslal na ostrov Severa, jehož ale brzy odvolal. Lépe se nedařilo ani Jovinovi, jenž se vzápětí vrátil do Galie, aby požádal o nezbytné posily.  V roce 368 se z císařova pověření vylodil v Británii Flavius Theodosius. Po přistání v Rutupiích (Richborough) se s vybranými legiemi vydal do Londinia (Londýn). V krátké době zbavil jižní Británii nájezdníků, shromáždil rozptýlené místní vojáky a obnovil lokální správu. Se sebraným vojskem vytáhl v následujícím roce na sever od Londinia a vyčistil tamější kraje od barbarů. Při tom napravoval napáchané škody a obnovoval města a pevnosti. Někdy v témže čase Theodosius zabránil hrozícímu povstání panonského vyhnance jménem Valentinus, zneužívajícího dosud trvající nestability. Poté pokračoval v rekonstrukci poničených opevnění, do nichž vložil posádky, a dokonce získal zpět provincii, již na počest císaře přejmenoval na Valentia. Vděčný císař povýšil Theodosia po jeho příchodu do Galie na velitele jezdectva na místo Jovina.

Firmovo povstání v Africe.

V severní Africe se už za Jovianova panování dal do pohybu pouštní kmen kočovných Austorianů, plenících úrodnou provincii Tripolitanii a okolí města Leptis Magna. Tamější občané se obrátili se žádostí o pomoc na nejvyššího římského velitele v oblasti, jímž byl "comes Africae" Romanus. Ten však jakoukoli akci proti útočníkům podmínil opatřením značného množství potravin a tisíců velbloudů, což obyvatelé Lepty nedokázali zajistit. Poslali tudíž delegaci k Valentinianovi, aby ho informovali o Romanově netečnosti. Romanus měl na císařském dvoře vlivného přímluvce v osobě představeného císařských kanceláří ("magister officiorum") Remigia, jehož prostřednictvím znemožnil vyslancům přednést jejich sdělení. Jelikož útoky Austorianů neustávaly, císař přikázal svému hodnostáři Palladiovi, aby vyšetřil věc na místě. Austoriani mezitím Leptu několik dní obléhali, načež zoufalí měšťané vyslali k císaři další poselstvo. Když Palladius, uplacený Romanem, ujistil Valentiniana, že se jejich stížnosti nezakládají na pravdě, císař nechal některé z předních občanů Lepty a správce provincie popravit.  Romanus si vysloužil nelibost pronásledováním schizmatických donatistů, majících v severní Africe četné stoupence. Počátkem sedmdesátých let vypukly dynastické spory uvnitř romanizovaných kmenů v Mauretánii, během nichž se nejmocnějším z maurských náčelníků stal Romanův osobní nepřítel Firmus. Romanus proti němu vznesl u císařského dvora řadu obvinění, jimiž podnítil Firma, obávajícího se o svůj život, k odpadnutí od Říma a k přijetí císařského titulu. Proti odbojníkovi byl v roce 373 vyslán Theodosius s nevelkým počtem zkušených galských vojáků. Vojevůdce uvrhl nedlouho po svém příchodu Romana do vězení a pokusil se konflikt s Firmem vyřešit mírovou cestou. Vzbouřený Maur nejprve jevil ochotu podrobit se, posléze ovšem obnovil boj, nabývající podoby gerilové války. V té ho podporovali i místní donatisté, zakoušející dříve útrapy perzekucí ze strany Romana. Ačkoli Firmus měl nad Theodosiem výraznou převahu, jeho barbarské zástupy nepředstavovaly pro římské vojáky rovnocenného soupeře. Po dvou letech obtížného válčení ve vyprahlé zemi Theodosius nahlodal soudržnost maurských kmenů, v důsledku čehož Firmus upadl zrádně do zajetí. Nicméně dříve, než mohl být vydán Theodosiovi, spáchal sebevraždu.

Vnitřní politika.

Valentinianus se na rozdíl od svého bratra nezapletl do náboženských kontroverzí a po celé své panování zastával v otázce víry na dobu pozdní antiky pozoruhodně tolerantní postoj, čímž se výrazně odklonil od vyhraněné politiky Constantia II. a Juliana. Již krátce po získání vlády vydal edikt, jímž všem svým poddaným zaručil náboženskou svobodu, protože každému dovolil mít vyznání dle své volby. Jeho nestrannost vyzdvihuje i Ammianus Marcellinus, jenž se o něm jinak vyslovuje poměrně kriticky. Valentinianus nijak nezakročil proti vzrůstajícímu vlivu ariánství na východě a propustil delegaci nicejských biskupů vyzývajících ho, aby v této věci intervenoval u Valenta, podporujícího ariány. Zasáhl pouze proti manichejcům zákonem z roku 372, jímž nařídil přísně trestat účastníky jejich shromáždění. Valentinianově umírněnosti nahrávala i skutečnost, že konfesijní spory na západě říše nedosahovaly takové intenzity jako ve východních provinciích. Jediný vážnější incident nastal v roce 366 v Římě, kde se strhly pouliční násilnosti mezi stoupenci dvou uchazečů o uprázdněný biskupský stolec. Městský prefekt ("praefectus urbi") Viventius se zdržel jakýchkoli akcí, dokud rozbroje neutichly. Poté se postavil celou vahou své autority za vítězného kandidáta, jímž byl Damasus. V jedné z římských bazilik bylo nalezeno více než sto obětí těchto nepokojů.  Valentinianus nastoupil na trůn, aniž by disponoval okruhem lidí, na něž by se mohl plně spolehnout při řízení státu. Záhy proto pozvedl do vysokých vojenských a civilních hodností ty jedince, jejichž přispěním se domohl vlády, a z těchto mužů, pocházejících převážně z Panonie a Galie, chtěl vytvořit oporu svého rodícího se režimu. Jelikož leckteří z nich vykonávali své funkce řadu let, vznikla poměrně neměnná a nepříliš početná skupina hodnostářů, jimž náležely klíčové pozice na císařském dvoře, v provinciích a v armádě. Poctěni císařovou důvěrou dosáhli moci, již leckdy zneužívali k osobnímu prospěchu. Valentinianus vystupoval proti korupci a přehmatům ve správě, nebyl ale schopen prohlédnout či potrestat chyby těch, jež sám povýšil. Současně narážel na neproniknutelnou bariéru byrokratických struktur, následkem čehož se ocitl v naprosté závislosti na úřednících a dvořanech, určujících komu se u císaře dostane slyšení.  Císař usiloval o posílení prestiže a významu armády, přičemž zvýšil sociální status velitelů vojska ("magistri militum"), a co do vážnosti je postavil na roveň pretoriánským prefektům. Sedm generálů, včetně čtyř barbarů, navíc obdařil konzulátem. Naproti tomu ze zástupců tradiční aristokracie pověřil výkonem tohoto úřadu pouze dva senátory. Valentinianus sice prokazoval římskému senátu formální respekt, ovšem jeho vztahy s ním se vyznačovaly zjevným napětím. Do úřadu městského prefekta, vyhrazeného v minulosti členům staré italské nobility, neváhal jmenovat provinciály, jejichž prostřednictvím řídil ze vzdálené Galie záležitosti ve městě. Osobně Řím za dobu své vlády ani jednou nenavštívil a se senátem udržoval jen písemný styk. V roce 369 vypukl vážný skandál, když byli při vyšetřování jistého případu travičství obviněni četní římští aristokraté z užívání magie, cizoložství a korupce. Císař dokonce nařídil, aby podezřelí z těchto zločinů byli podrobeni mučení, ačkoli senátoři nesměli být vystavováni této formě vyšetřování. Během soudních procesů padlo mnoho rozsudků smrti, vyhnanství nebo konfiskace majetku nad příslušníky senátorského stavu.  Větším sympatiím se císař těšil mezi širšími vrstvami provinciálního obyvatelstva, přestože ve druhé polovině svého panování provedl výrazné navýšení daňových odvodů, které ospravedlňoval nezbytností financování rostoucích vojenských výdajů. Snažil se rovněž zajistit spravedlivější rozvržení daňové zátěže, takže rušil výjimky zvýhodňující bohatší osoby na úkor prostých lidí.

Smrt na Dunaji.

Valentinianus neposiloval hranice říše jenom na Rýně, nýbrž dal stavět pevnosti také na území barbarů nalézajícím se za Dunajem. Toto počínání Římanů notně pobouřilo zvláště germánské Kvády, kteří se po d vedením Gabinia dožadovali vyjednávání a zrušení výstavby pevnosti na jejich území. V roce 374 jim bylo přislíbeno vyjednávání a tak se dostavili k pohraničnímu veliteli v panonském Bregetiu. Po skončení hostiny byl kvádský náčelník Gabinius na příkaz Ammiana Marceellina úkladně zavražděn, což jeho soukmenovce a jejich sarmatské spojence podnítilo k překročení Dunaje a ke zpustošení Panonie a Moesie. Barbaři sice nedokázali ztéci hradby opevněných sídel, nicméně svými nájezdy zdevastovali špatně chráněnou venkovskou krajinu a odvlekli zástupy zajatců. Do jejich zajetí téměř padla i dcera Constantia II. Constantia, cestující tehdy na západ kvůli svatbě s mladým Gratianem. "Magister militum per Illyricum" Equitius vyslal proti nepřátelům dvě legie, jež nedokázaly zkoordinovat svůj postup a podlehly Sarmatům.  O nepříznivém vývoji na středním Dunaji se císař doslechl nedaleko nynější Basileje, načež přezimoval v Treverách a na jaře 375 se vydal do Panonie. Doprovázela ho jeho druhá manželka Justina, s níž se oženil kolem roku 370 po rozvodu se Severou, a jeho mladší syn Valentinianus. Zprávy o jeho příchodu přiměly Sarmaty, aby vyslali poselstvo žádající o prominutí předchozích akcí. Císař potom dorazil do města Carnuntum, kde se chystal na nadcházející tažení. Jeho přítomnosti využili lokální představitelé ke vznesení stížností proti daňovému útisku, v důsledku něhož mnozí přední šlechtici uprchli, spáchali sebevraždu anebo zemřeli na popravišti. Jakmile císař dokončil potřebné přípravy, podnikl trestnou expedici proti Kvádům. Část svých sil poslal plenit jejich teritorium, zatímco v čele jiných sborů vytáhl do Aquinca (Budapešť). Tam zřídil z lodí most přes Dunaj a zaútočil na Kvády od jihovýchodu. Na podzim 375 se vrátil zpět za řeku a zbudoval zimní tábor v Brigetiu (poblíž Komárom).  Dne 17. listopadu 375 se dostavili vyslanci Kvádů, kteří prosili o mír a výměnou za něj nabízeli rekruty pro římské vojsko. Vyslancům bylo dovoleno předstoupit před císaře, avšak svými tvrzeními, jimiž omlouvali své útoky, ho značně rozlítili. Rozzuřeného Valentiniana vzápětí stihl prudký záchvat mrtvice a ještě týž den zemřel. Tělo mrtvého císaře bylo po nezbytných smutečních ceremoniích dopraveno do Konstantinopole a pohřbeno. Ve shromážděném vojsku se rozhostila nervozita, neboť Gratianus pobýval v Galii, a proto hrozilo nebezpečí uzurpace. Za této napjaté situace civilní hodnostáři povolali generála pěchoty Merobauda. Během následné porady bylo z Merobaudova podnětu rozhodnuto o jmenování čtyřletého syna zesnulého, Valentiniana II., za Gratianova a Valentova spolucísaře.

Hodnocení.

Ammianus Marcellinus, jehož dílo představuje důležitý pramen doby Valentinianovy vlády, zaujímá k tomuto císaři poměrně vyvážené stanovisko. Na jedné straně mu vytýká jeho nevraživost vůči vzdělanějším a urozenějším jedincům, jeho tvrdost a touhu po penězích. Zároveň oceňuje panovníkovu zdrženlivost v náboženských otázkách a uznává jeho zásluhu na uhájení hranic říše. Církevní prameny se o něm vyslovují převážně pozitivně a zdůrazňují jeho oddanost křesťanské víře za Juliana. Moderní badatelé ponejvíce kritizují jeho neschopnost vymanit se z nadměrné závislosti na lidech, již ho dosadili na trůn. Zásadní význam je přisuzován jeho rozhodnutí přenechat východ impéria bratru Valentovi, protože od tohoto momentu je patrná pozvolná tendence k vytváření oddělených a veskrze samostatných správních struktur v obou polovinách říše. Valentinianův největší úspěch je spatřován v úspěšné obraně celistvosti a integrity západních provincií. I přes opakované vnitřní krize, odehrávající se nedlouho po jeho smrti, výsledky jeho vojenských tažení a opatření ke zpevnění rýnské hranice zabezpečily této části impéria stabilitu v několika dalších desetiletích.

Flavius Valentinianus známý jako Valentinianus I. (321 Cibalae – 17. listopadu 375 Brigetio) byl římský císař vládnoucí od roku 364 až do své smrti a zakladatel valentiniánské dynastie. Krátce po získání trůnu učinil svým spolucísařem vlastního bratra Valenta, jemuž svěřil do správy východní provincie, zatímco sám si podržel kontrolu nad západní polovinou římské říše.

弗拉维斯·瓦伦提尼安努斯(大帝)(Flavius Valentinianus,321年-375年-11月17日),通称瓦伦提尼安一世(Valentinian I),罗马帝国西部皇帝(364年——375年在位),也称作「瓦伦提尼安大帝」。


Stavba přehrady.

Přehrada Pan-čchiao byla postavena na řece Žu na počátku padesátých let v rámci protipovodňových opatření. Byla vysoká 118 metrů a měla kapacitu 492 milionů m a zásobní prostor pro dalších 375 milionů m pro případ povodně. Po dokončení se na hrázi i stavidlech objevily trhliny, které byly opraveny s pomocí sovětských techniků. Pro tento nový typ přehrady se vžil název „Železná přehrada“ a přehrady tohoto typu byly považovány za nezničitelné.

Povodně roku 1975.

Přehrada byla projektována na tisíciletou vodu (306 mm srážek denně), nicméně v srpnu 1975 přišla voda dvoutisíciletá jako důsledek několikadenních bouřek a rekordních srážek (189,5 mm srážek za hodinu, 1062 mm za den, průměrné roční srážky byly okolo 800 mm), které nebyly předpovězeny. Zprávy poslané vedení přehrady zůstaly z větší části nedoručeny z důvodu poškození budov bouřkami a poruchami telegrafního spojení. Žádost na otevření přehrady byla nejdříve z důvodu záplav v níže položených oblastech řeky zamítnuta, o den později, 7. srpna, byla přijata, ale kvůli poruchám ve spojení nedorazila až k přehradě.  Stavidla nebyla schopna zvládnout obrovské množství vody, částečně z důvodu nánosů. První varování, že se přehrada může protrhnout, bylo telegrafováno jednotkou 34450 Čínské lidové armády, která byla nasazena na přehradu, 7. srpna v 19.30. 8. srpna ve 12.30 zkolabovala menší přehrada Š'-man-tchan, která byla konstruována na 500letou vodu a nevydržela nápor vodní masy, jež dvakrát převyšovala její kapacitu. Stalo se to 10 minut poté, co jednotka 34450 zaslala telegrafem návrh na zničení přehrady Pan-čchiao leteckým úderem. O půl hodiny později, ve 13.00, se voda přelila přes hráz přehrady Pan-čchiao a ta se rovněž protrhla, což způsobilo rychlé selhání dalších 60 přehrad. Přítok do přehrady byl tehdy 13 000 m vody, odtok 78 800 m, a v časovém úseku 6 hodin se vytvořila masa vody o váze 701 milionů tun, na horní přehradě Š'-man-tchan to bylo za 5 a půl hodiny 1 670 milionů tun, na všech přehradách celkem 15,738 miliard tun vody (viz ; údaje ohledně množství vody se u různých zdrojů liší).  Vzniklá záplavová vlna byla 10 km široká, 3-7 metrů vysoká a pohybovala se rychlostí téměř 50 km/hod. Totálně zničila oblast 55 km dlouhou a 15 km širokou a vytvořila jezera o rozloze 12 000 km. Bylo zaplaveno sedm okresních měst, množství vesnic a oblast o rozloze tisíců kilometrů čtverečních. Příkazy k evakuaci nebyly z důvodu špatného počasí a nedostatečné komunikaci doručeny. Nefungovaly např. telegrafy, nebyly správně pochopeny signální světlice vystřelené jednotkou 34450, telefonní přístroje byly vzácnost a lidé, kteří měli předat zprávu, nestihli záplavě uniknout. Nikdo také nečekal, že by se mohly „železné přehrady“ protrhnout. Další desetitisíce lidí zemřely na následky epidemií a nedostatku jídla v zatopených oblastech.  Po povodních byl uspořádán summit v Čeng-cou, kde byly zrevidovány postupy při stavbě a kontrole přehrad. Mnohé z přehrad byly obnoveny, např. Pan-čchiao r. 1993 a Š'-man-tchan 1996. Jedním z výsledků této revize je i kontroverzní stavba přehrady Tři soutěsky.

Pan-čchiao (), Š'-man-tchan () a dalších 60 přehrad v prefektuře Ču-ma-tien čínské provincie Che-nan katastrofálně selhalo při povodních, které následovaly po tajfunu Nina v r. 1975. Podle zprávy Hydrologického oddělení provincie Che-nan zemřelo přibližně 26 000 lidí přímo na následky záplav, a dalších 145 000 na různé epidemie a hladomor. Povodní bylo celkově postiženo 11 milionů obyvatel a zničeno 5 960 000 budov.

板桥水库是一座位于河南省驻马店市驿城区板桥镇、淮河支流汝河上游,以防洪为主,兼顾灌溉、供水、发电、水产等综合利用的丘陵区水库,控制流域面积768平方公里。


Vlastnosti AVL stromu.

Hlavní vlastností AVL stromu je, že definice nedovoluje, aby strom zdegeneroval, tj. zajišťuje vyváženost stromu. Pokud označíme "i" výšku stromu reprezentujícího množinu o velikosti n, platí následující:  formula_1,  kde formula_2 je i-té Fibonacciho číslo. Z toho plyne, že výška stromu je úměrná logaritmu velikosti reprezentované množiny.

Operace.

Na AVL stromech je možno v čase formula_3 provádět následující operace:

Vyhledání uzlu v AVL stromu.

Vyhledávání uzlu v AVL stromu se realizuje stejně jako u binárního vyhledávacího stromu. Tato operace neklade žádné speciální požadavky a nemění strukturu stromu.

Vkládání do AVL stromu.

Přidáváme-li nebo rušíme-li vrchol ve vyváženém stromu, může se tento strom stát nevyváženým.  Koeficient vyváženosti "i"-tého uzlu "B = | v - v |", kde "v" je výška levého podstromu "i"-tého uzlu a "v" je výška pravého podstromu "i"-tého uzlu. Strom s kořenem "i" je vyvážený, jestliže "B ≤ 1". Předpokládejme, že přidáme uzel do levého podstromu. Pokud si označíme "K" kořen, "L" levý, "P" pravý podstrom a "v", "v" jejich výšky, pak před přidáním bude platit jedna z následujících možností:  Před vložením hodnoty nejprve zjistíme, zda se daný uzel ve stromu již nenachází. Pokud takový uzel neexistuje, pak přidáme nový stejně jako u binárního vyhledávacího stromu a určíme pro něj koeficient vyváženosti. Potom následuje zkontrolování koeficientu vyváženosti pro každý uzel na cestě směrem ke kořeni stromu. Není-li splněno kritérium vyváženosti, musíme provést vyvažování stromu pomocí cyklické záměny ukazatelů (rotace stromu). Jakmile provedeme první vyvážení stromu, není už nutné pokračovat v procházení stromu až do kořene, protože strom je již vyvážený a koeficienty vyváženosti jsou správně nastaveny.  Při operaci vkládání a rušení je zapotřebí uchovávat o každém uzlu jeho koeficient vyváženosti. Proto je vhodné tento koeficient ukládat do každého vrcholu.

Rušení uzlů z AVL stromu.

Rušení uzlů se vykonává stejně jako u binárního vyhledávacího stromu s tím, že pokud dojde k porušení vyváženosti, provede se znovuvyvážení pomocí příslušných jednoduchých či dvojitých rotací. Na rozdíl od vyvažování při vkládání uzlů, při odebírání uzlů se musí projít celá cesta až do kořene stromu a opravit koeficienty vyvážení a případně provést rotace.

Vyvažování AVL stromu.

Operace potřebné pro vyvažování jsou realizovány cyklickými záměnami ukazatelů. Můžeme provádět jednoduché RR-rotace (pravá rotace), LL-rotace (levá rotace) nebo dvojité LR-rotace (nejprve levá a potom pravá), RL-rotace (nejprve pravá a potom levá). Při rotaci je nutné aktualizovat koeficient vyváženosti každého rotovaného uzlu.  Na první ukázce je po přidání uzlu do podstromu T3 porušena vyváženost stromu, protože u uzlu X nabývá koeficient vyváženosti hodnoty 2. Jednoduchou LL-rotací získáme opět vyvážený strom. V druhé ukázce je po vložení uzlu do podstromu T1 porušena vyváženost, která je odstraněná RR-rotací.  Přidáním uzlu do podstromu T2 se naruší kritérium vyváženosti kořene X (kritérium se změní na −2). Opětovného vyvážení dosáhneme složitější LR-rotací. Na poslední ukázce vyvažování AVL stromu je kritérium vyváženosti vrcholu X rovno dvěma, a proto je realizovaná dvojitá RL-rotace okolo uzlu X.

AVL strom je datová struktura pro uchovávání údajů a jejich vyhledávání. Pracuje v logaritmicky omezeném čase. Jedná se o samovyvažující se binární vyhledávací strom.

在计算机科学中,AVL树是最早被发明的自平衡二叉查找树。在AVL树中,任一节点对应的两棵子树的最大高度差为1,因此它也被称为高度平衡树。查找、插入和删除在平均和最坏情况下的时间复杂度都是formula_1。增加和删除元素的操作则可能需要借由一次或多次树旋转,以实现树的重新平衡。AVL树得名于它的发明者G. M. Adelson-Velsky和Evgenii Landis,他们在1962年的论文《An algorithm for the organization of information》中公开了这一数据结构。


Geografie.

Poloha.

Město leží v Sasku na horním toku Sprévy uprostřed historického území Horní Lužice, respektive v její německé části. Nejbližšími velkými městy jsou Drážďany (přibližně 50 kilometrů na západ), Chotěbuz (asi 60 kilometrů na sever) a Zhořelec (Görlitz), kolem 40 kilometrů na východ. Nejbližší české město Šluknov je asi 20 kilometrů na jih. V severní části Budyšína se nachází údolní Budyšínská vodní nádrž vybudovaná v roce 1974. Na jejím místě dříve stály vesnice Malsitz (hornolužickosrbsky: ) a Nimschütz (). Asi osm kilometrů jižně od města vytéká Spréva

Reliéf, geologie, půdy.

Území Budyšína leží na jižním okraji zvlněné Hornolužické desky, který je na jihu utvářen Hornolužickou pahorkatinou. Nejvyšší vyvýšeninou z celé dnešní rozlohy města je vrch Chorberg (268 m n. m.) v městské části Salzenforst (). Dále horské pásmo podél ulice Alte Straße jižně od dálnice A4 (260,4 m n. m.), vrch Hennersberg (249,8 m n. m.) a Windmühlenberg (248 m n. m.) stejně jako Himberg u obce Boblitz (244,4 m n. m.) a horské pásmo ležící jižně od Boblitz (245,4 m n. m.). Naopak nejníže položeným místem je hladina Budyšínské vodní nádrže se 156,4 m n. m., luh Albrechtského potoka ("Albrechtsbach") u obce Basankwitz se 160 m n. m. a luh potoka Bolbritzer Wasser se 170 m n. m. Území města má nepatrně až mírně zvlněný reliéf s průměrnou výškou 180–200 m n. m. Pouze Spréva zde vykrajuje strmé údolí, jehož srázy dosahují výšky 40 m.  Základem podloží Hornolužické nivy je lužický granodiorit, který se blíží k povrchu v oblasti vrchů a kopců, v údolí Sprévy se pak objevuje ve formě otevřených skalních útvarů. V období pleistocenního

Vodstvo.

Nejvýznamnějším vodním tokem v prostoru Budyšína je řeka Spréva, která městskou oblastí protéká z jihozápadu na severovýchod v částečně hluboce vykrojeném a úzkém údolí. Protilehlé svahy se zde k sobě přibližují na vzdálenost 50 m a mají sklon téměř 70 °. Průměrná výška svahu je kolem 30 m. Původní průběh Spévy je dnes regulován 6 zábranami. Řekou proteče v průměru 3,25 m vody za sekundu. Severně od centra města je Spréva zadržována v Budyšínské vodní nádrži, která může pojmout až 49 milionů m. Tato přehrada slouží jako rekreační areál a zároveň poskytuje útočiště mnoha druhům ptactva. Vedle přehrady se nachází v Budyšíně a jeho okolí v okruhu 25 km 111 vodních ploch a toků. Povodí Sprévy tvoří několik menších potoků, ke kterým

Podnebí.

V oblasti města Budyšína převažuje kontinentální vnitrozemské podnebí s maritimními vlivy. Jsou pro ně typická chladná vlhká jara a léta, dlouhý teplý podzim a zima s velmi častými, ale spíše krátkými sněhovými obdobími (přibližně 54 sněžných dní). Průměrná roční teplota naměřená v letech 1960–2017 je 8,4 °C. V nejteplejším měsíci červenci dosahuje průměrná teplota 17,7 °C. Nejchladněji je v lednu s průměrnými teplotami kolem −1.5 °C. Rozdíl mezi těmito dvěma měsíci je tedy 19,2 °C. S průměrným ročním úhrnem srážek 603 mm má Budyšín středně suché klima. Území města leží v nejteplejších oblastech ve východní části Saska. V údolí Sprévy převládají především v zimě často silné jižní větry, vanoucí z Čech a

Flora a fauna.

Na jihovýchodě města se nachází „Přírodní park Budyšín“ ("Naturpark Bautzen"), jehož majitelem se město stalo po roce 1989. V letech 2003/04 byl park obnoven. Územím, které je podle vyhlášky Krajského ředitelství v Drážďanech hodno zvláštního obecního zájmu je „Oblast Sprévy nad Budyšínem“ ("Spreegebiet oberhalb Bautzen"), v níž žijí volně rostoucí rostliny a divoká zvířata, na které se vztahuje Směrnice o stanovištích. Dalšími chráněnými územími v blízkém okolí jsou přírodní rezervace „Wollschank und Zschark“ u 20 km vzdálené obce Commerau (), a 11 km

Ochrana životního prostředí.

Do území Budyšína zasahují celkem tři chráněné krajinné oblasti. Jsou to „Hornolužická pahorkatina“ jihovýchodně od městské části Oberkaina, „Údolí Sprévy“ na jihozápadě od města a „Sprévská nížina“. Zde jsou chráněny některé biotopy a ve Sprévské nížině u městské části Malschitz také zdejší ptactvo. V roce 2006 byl ve městě naměřen roční průměr koncentrace imisí: PM dosahovaly hodnoty 27 μg/m3, oxid dusičitý 27 μg/m3, což je podle Směrnice Evropské unie

Charakter osídlení.

Budyšínské staré město se rozprostírá na skalní plošině nad Sprévou, jehož vrcholem je hrad Ortenburg. Původně bylo ohraničeno městskými hradbami. Později vystavěné nové čtvrti na východě města se přimykají k někdejším hradbám, po jejichž odstranění se město rozšířilo východním i západním směrem. V sedmdesátých letech 20. století byly na východě vybudovány nové čtvrti Gesundbrunnen a Allendeviertel. Od roku 1990 bylo

Městské části.

Budyšín se dělí na 25 městských částí (v závorce jsou stejně jako dále v

Historie.

Název města.

Poprvé byl název města zmíněn v roce 1002 jako "civitas Budusin". Původ tohoto jména je nejasný: někteří odborníci se kloní k názoru, že vychází z praslovanského základu „bud“, „bod“ nebo „budeč“, tedy „místo na hranici“, jinou rozšířenou variantou je to, že sídliště bylo pojmenováno podle slovanských knížat jména "Budissentius" (popř. "Budestaus"), resp. "Budislav" či "Budimír". Mohlo být však odvozeno také z ženského jména „Budiša“ nebo „Budy“ (sídliště z chatrčí). Jedna budyšínská pověst potom praví, že v místě, kde dnes leží Budyšín, se během cesty zastavila těhotná česká kněžna

Pravěk a raný středověk.

Okolí města patří k nejdéle osídleným oblastem Horní Lužice, v údolí Sprévy a tedy v městské části Burk ("Bórk") na severovýchodu a poblíž vsi Niedergurig () jsou doložena lidská sídla již v období mladšího paleolitu, ale také v neolitu, době bronzové a železné. Ve 3. století našeho letopočtu v krajině pobývaly východogermánské kmeny. Od 7. století se v oblasti začal usazovat slovanský kmen Milčanů. Bavorský geograf působící v 9. století informuje o 30 hradních okrscích ("civitates") Milčanů, mezi nimiž měl Budyšín bezpochyby vedoucí úlohu. Se zavražděním míšeňského markraběte Ekkeharda v

Léno českých panovníků.

V souvislosti s bojem o investituru daroval císař Jindřich IV. v roce 1075 Budyšínsko loajálnímu českému knížeti Vratislavu II., jenž je zase předal jako věno Wiprechtu z Grojče, který se oženil s jeho dcerou Juditou. Když v roce 1135 Wiprechtův syn Jindřich z Grojče zemřel bezdětný, připadl tento kraj zpět českému knížeti. V letech 1144–1157 jej ovšem římský král Konrád III. přenechal míšeňskému markraběti Konrádovi. Teprve po té, v roce 1158, bylo území Horní Lužice jakožto říšské léno císařem Fridrichem I. Barbarossou

Budyšín pod českou vládou.

Když v roce 1319 vymřela braniborská linie Askánců, připadla Horní Lužice českému králi Janu Lucemburskému. Ten 31. srpna téhož roku udělil městu privilegium, které upravovalo půlmílové právo, jež mělo chránit podnikání měšťanů a zároveň do města začleňovat usedlosti v jeho okolí. 22. května 1329 Jan dodatečně rozhodl, že v okolí jedné míle od města Budyšína nesmí nikdo provozovat hostince, ani řemesla. Toto mílové privilegium bylo potvrzeno Karlem IV. v letech 1372 a 1374. Dalším opatřením bylo osvobození od zeměpanského solného monopolu, které bylo vydáno Janem Lucemburským už v roce 1335. Svědectví o právech a povinnostech měšťanů poskytuje tzv. srbská měšťanská přísaha („Burger Eydt Wendisch“) z počátku 16. století – nejstarší písemné svědectví o hornolužické srbštině. V roce 1346 rozhodla městská rada Budyšína spolu s dalšími pěti svobodnými či královskými městy

Budyšín pod saskou vládou.

V následujících letech probíhala stavební obnova města poškozeného požárem a válečnými událostmi. V roce 1666 zřídil kurfiřt Jan Jiří II. (1556–1680) mincovnu v dnešní ulici Hohengasse. Roku 1672 byl jmenován zemským fojtem Horní Lužice korunní princ Jan Jiří, pozdější kurfiřt Jan Jiří III. (1680–1691). Jelikož městská rada věřila, že si Budyšín vyvolí za svou rezidenci, nechala v Chrámu svatého Petra zřídit Patronátní lóži. Roku 1676 bylo město opět postiženo těžkým požárem, který zničil 415 domů. V roce 1678 byl v rámci markrabství Horní Lužice ve městě zřízen kurfiřtský vrchní poštovní úřad. Bylo to zřetelné uznání Budyšína

Léta 1918–1949.

V přechodném období po první světové válce, kdy existovala tzv. Saská republika rad, abdikoval poslední král z rodu Wettinů Fridrich August III., načež v roce 1919 vznikl Svobodný stát Sasko coby spolkový stát Výmarské republiky. Nový budyšínský primátor Hermann Niedner se v roce 1920 snažil neúspěšně zabránit zrušení zvláštních práv Horní Lužice, které se připravovalo v souvislosti s obnovením saské ústavy. Ta vešla v platnost 1. listopadu 1920. V roce 1921 bylo papežem Benediktem XV. obnoveno míšeňské biskupství se sídlem v Budyšíně. Ve dvacátých letech prosazoval primátor Niedner z důvodu poválečné inflace politiku úspor. 1. července 1931 bylo Budyšínské okresní hejtmanství sloučeno s okresním hejtmanstvím v Drážďanech, čímž došlo k faktickému

Období NDR.

Již od konce 40. let i po vyhlášení Německé demokratické republiky (NDR) pokračovala v městském zastupitelstvu výrazná dominance Sjednocené socialistické strany Německa (SED) spojená s ideologizací celého státního aparátu. Všichni starostové až do roku 1990 byli členy této strany. Budyšín, který v roce 1946 znovu získal status zemského okresního města, se potýkal s dopravními problémy, nedařilo se např. prosadit výstavbu již kdysi plánované dálnice do Zhořelce. Kvůli nedostatku stavebních hmot bylo zanedbáváno historické centrum, jehož

Po roce 1989.

Panující společenské i politické poměry a rostoucí nespokojenost obyvatelstva vedly na konci 80. let ke stále častějším demonstracím, které vyvrcholily politickým převratem na podzim roku 1989. Dne 7. listopadu bylo také v Budyšíně na bázi demokratického dialogu založeno Nové fórum a nejrůznější diskuse probíhaly i v srbských organizacích, církevních obcích a v divadle. Starosta Heinz Wagner (SED) odstoupil v lednu 1990. Od roku 1990 byl obnoven titul primátora a zároveň se změnila struktura městské správy. V roce 1990 byla zrušena Důstojnická vysoká škola Otty Lilienthala, která zde sídlila od osmdesátých let. Ve spolupráci

Obyvatelstvo.

Budyšín byl v raném středověku jedním z největších měst Středního Německa. Přibližně od 15. století však vývoj obyvatelstva stagnoval. Relativně pozdní industrializace přinesla nové impulzy a také za časů NDR město zaznamenalo přírůstek obyvatelstva. Od politické změny v roce 1990 se populace snížila z 52 000 (1989) na přibližně 39 000 kvůli obyvatelům, kteří se vystěhovali, a nízké porodnosti. Od roku 2000 se však tento klesající trend výrazně zpomalil. V roce 2017 byl Budyšín podle populace osmým největším městem Saska. Od historických dob zde žijí Lužičtí Srbové, potomci slovanských

Náboženský život.

Mezi věřícími občany města převažují protestanté, třetina obyvatelstva je ovšem bez konfese. Ve městě je největší protestantská komunita v Sasku: církevní obec sv. Petra, která má asi 5800 členů. Z ní vzešla komunita

Politika.

Primátor a městská rada.

Od srpna 2015 je primátorem města Alexander Ahrens (SPD). Ten vystřídal Christiana Schramma (CDU), který byl starostou od roku 1990, od roku 1995 pak působil jako primátor. Ahrens, který byl tehdy ještě bez stranické příslušnosti, porazil ve volbách v roce 2015 jako společný kandidát SPD, Die Linke a Bürger Bündnis

Znak.

Městský znak patrně vychází z korouhve Wiprechta z Grojče z 11. století (kolem roku 1080), ačkoliv jeho původ není zcela objasněn. Nejstarší známé vyobrazení tohoto znaku se objevuje na dvou pečetích prince Václava IV., jemuž chtěl císař Karel IV. zajistit následnictví trůnu. První pečeť tehdy dvouletého prince je z roku 1363. Její součástí je nápis: "Wenceslaus quartus dei gracia Boemie rex, Brandenburgensis et Lusacie marchio, Luczenburgensis et Slesie dux." Druhá pečeť je o deset let mladší (1373) a její nápis je nepatrně obměněn: "Wenceslaus, dei gracia Boemie rex, Brandenburgensis marchio, Luczenburgensis, Slezie et Lusacie dux." Nejstarší zpráva o používání znaku k reprezentaci města pochází z Augsburské kroniky, podle níž byl tento znak zástupci Budyšína

Partnerská města.

Od roku 1994 tvoří Budyšín společně s městy Zhořelec (Görlitz) a Hoyerswerda městský svaz regionálních center Saska, tzv. „“ (OZSV). Toto společenství vzniklo v rámci státního rozvojového plánu a zabývá se rozvojem infrastruktury, ekonomickou stabilizací regionu a regionálním marketingem.  Z celkem sedmi kostelů v historickém centru města se pro bohoslužby

Pamětihodnosti.

Profánní stavby.

Na hlavním náměstí středověkého centra je nejvýznamnější barokní soubor v Budyšíně zachovaných měšťanských domů. Domy na západní straně ulice Lauenstraße mezi Lauskou věží a radnicí jsou ve stylu saského „vysokého“ baroka, které bylo typické pro předválečné Drážďany. U stavby na Lauenstraße 6 (fasáda se čtyřmi alegorickými postavami) je doložen vliv Permoserova stylu. Na hlavním tržišti se nachází také Soukenický či kupecký dům ("Gewandhaus/"), z původního objektu je však zachován jen pozdně gotický sklep,

Parky.

Podél bývalých hradeb, které oddělovaly centrum města od východních a jižních městských částí, se rozkládá rozsáhlý hradební park s dřevinami z různých částí světa. Pět kilometrů od historického centra města leží Kleinwelka s největším německým bludištěm, zahrnujícím dobrodružný a

Kultura.

Německo-srbské lidové divadlo.

Německo-srbské lidové divadlo ("Deutsch-Sorbisches Volkstheater/") sídlí na hradě Ortenburgu. Od roku 2003 má jeden sál pro loutkové divadlo a divadlo malých forem, druhý pro vlastní městské divadlo ("Burgtheater/"). Je v majetku Zemského okresu Budyšín a částečně ho financuje „Nadace pro srbský lid“. Jedná se o jediné profesionální dvojjazyčné divadlo v Německu. Předchůdcem této instituce je původní budyšínské městské divadlo, které bylo otevřeno v roce 1796 poblíž Lauského příkopu ("Lauengrabe"), jenž byl součástí někdejšího opevnění. Tato historická budova však byla zbořena roku 1968 v rámci plánovaného rozšíření Budyšína na moderní socialistické město.

Lužickosrbské instituce.

Budyšín je sídlem

Steinhaus.

Steinhaus je kulturní centrum na ulici Steinstraße s koncertním sálem, kavárnou, divadelním jevištěm, kinem, ateliérem a galerií, které provozuje spolek Steinhaus e. V. Dodnes největší sociokulturní centrum ve východním

Pravidelné události.

Na jaře se pravidelně konají pouliční oslavy „Bautzener Frühling“. Nadregionální význam má také tradiční postrkování velikonočních vajec na Protschenbergu v západním okraji města. Jedná se o největší dětský festival v regionu. Budyšín je jedním z výchozích bodů pro tzv. „Velikonoční jízdy“ (), což je starý velikonoční zvyk,

Kulinářské speciality.

Řada restaurací nabízí typickou hornolužickou kuchyni a také srbskou gastronomii. Známá je zvláště budyšínská hořčice, která existuje v různých sortách a recepturách, a podává se v dochucených pokrmech

Sport.

V městě sídlí fotbalový klub FSV Budissa Bautzen, který hraje v regionální lize. Lokálně významným klubem, který se soustředí zejména na práci s mládeží, je SV Bautzen. V době NDR byl Budyšín střediskem bowlingu s

Ekonomika a infrastruktura.

V žebříčku každoročně zveřejňované studie Saské zemské kanceláře zaměřené na hospodářskou sílu saských měst obsazoval Budyšín po dobu několika let první místo. Různé ekonomické charakteristiky, jako jsou daňové příjmy a počet pracovních míst podléhajících odvodu pojistného na sociální zabezpečení se při tom porovnávají s počtem obyvatel. Obrat na jednu firmu sídlící v tomto městě dosahoval v roce 2016 výše 1,180 milionu eur, což v rámci Saska řadí Budyšín na druhé místo po Saské Kamenici. Město vděčí za svou relativní hospodářskou sílu především tradičně velmi smíšené odvětvové struktuře místní ekonomiky. Tato strukturální rozmanitost způsobuje poměrně nízkou náchylnost k hospodářských krizím mimo jiné proto, že je založena na společnostech, které zde již z velké části mají dlouhou tradici. Dalším podstatným bodem je skutečnost, že Budyšín je tradičním správním městem, a proto se vyznačuje vyšším zastoupením veřejných činitelů (justiční správy, soudů, vězeňské služby), jakož i velkým počtem advokátů a notářů. S 26 556 zaměstnanci, na něž se vztahuje sociální pojištění, bylo město například v roce 2016, v dostatečném předstihu před lidnatějším Görlitz s 21 921 zaměstnanci. Pracuje zde 69,6 % zaměstnanců, kteří sem dojíždějí za prací z celého regionu a dokonce z Drážďan. Vzhledem k značnému přebytku těchto dojíždějících je míra zaměstnanosti dosti vysoká, činí 666 zaměstnanců podléhajících příspěvkům na sociální zabezpečení na 1000 obyvatel – což je nejvyšší hodnota v Sasku. Naopak 45 % obyvatel s trvalým bydlištěm v Budyšíně za prací dojíždí do jiných míst v regionu.  K rozvoji podnikání pozitivně přispívá blízkost letiště v Drážďanech. Ve městě jsou dále zastoupena média: V létě 1990 byl založen reklamní list "Bautzener Bote", dále je zde redakce srbského deníku "", které vydává vydavatelství Domowina. O místních událostech informují saské noviny, např. "WochenKurier" a "Oberlausitzer Kurier".

Doprava.

Budyšín má spojení se spolkovou dálnicí A4 Drážďany-Zhořelec (přes vjezdy Bautzen-Ost a Bautzen-West a Salzenforst). Po té, co byla v roce 2013 otevřena západní tečna, obchází spolková silnice 6 ve směru od Görlitz centrum města a Mírový most ("Friedensbrücke"), kde zejména v odpoledních hodinách doprava vázla. Silnice B 96 z Žitavy do Berlína také vede od jihu města přes západní tečnu k západním předměstím předtím, než opustí městskou oblast na severozápadě. Silnice B 156 z Weißwasseru obchází městskou oblast na nově vybudované trati z roku 2003. Dálniční přístup pro severní okruh a Hoyerswerdu je od roku 2006 optimalizován také dálničním přivaděčem. Železniční stanice Bautzen byla otevřena v roce 1846. Je zastávkou pro tratě železničních společností Die Länderbahn GmbH („Trilex“) a Ostdeutsche Eisenbahn GmbH (ODEG). Na železniční trati Drážďany-Zhořelec, částečně i dále do Vratislavi, jsou přímá vlaková spojení. Přímé spoje do Berlína a Chotěbuzi (přes Hoyerswerdu), Žitavu a Bad Schandau byly v posledních dvou desetiletích zrušeny; město tak

Cestovní ruch.

Při hodnocení turistického potenciálu města Budyšína je třeba brát v potaz nejen historickou architekturu a jedinečnou okolnost soužití dvou kultur se širokým spektrem nabídky místních specifik (velikonoční jízdy, Německo-srbské lidové divadlo, Srbský lidový soubor, obranné věže apod.), ale také atraktivní přírodní okolí a místní podnikání. Rozvoj individuálního profilu cestovního ruchu spojený s vytvářením zvláštní turistické značky je však podle analýzy městem pověřené poradenské firmy BBE Retail Experts z roku 2009 méně dynamický, než je tomu ve srovnání s konkurencí Zhořelce (Görlitz). Zatímco totiž Zhořelec dosáhl zvýšení turistické

Vzdělání.

Budyšín má šest základních škol, čtyři střední školy, pět gymnázií (Schiller-Gymnasium, Philipp-Melanchthon-Gymnasium, Srbské gymnázium a dvě odborná gymnázia) a dvě speciální školy. Více než 500 studentů studuje na Berufsakademie Sachsen – Staatliche Studienakademie Bautzen, která nabízí tříleté vzdělání zakončené bakalářským titulem ve studijních oblastech finančního řízení, veřejného managementu, podnikové informatiky, elektrotechniky, lékařství a průmyslového inženýrství. Od roku 2018 škola disponuje novou laboratorní budovou za 8,7 milionů eur. Příležitosti na trhu práce pro absolventy „Berufsakademie“ jsou dobré: v posledních letech získalo po ukončení studia zaměstnání 85 až 90 % absolventů.

Budyšín (,,, ; do roku 1868 oficiálně "Budissin") je velké okresní město v německé spolkové zemi Sasko, které leží na horním toku řeky Sprévy v Zemském okresu Budyšín. S počtem obyvatel je druhým největším městem historického území Horní Lužice a zároveň jeho neformální metropolí. Sídlí zde významné kulturní a spolkové instituce Lužických Srbů, k nimž se dnes hlásí asi 5–10 % obyvatel města. V historickém centru se nacházejí význačné památky (hrad Ortenburg a část hradeb, obranné věže, kostely a dominanta města: tzv. simultaneum – konkatedrála sv. Petra, kterou využívá katolická i evangelická církev). Pro město obklopené Oblastí hornolužických rybníků a vřesovišť na severu a Hornolužickou vrchovinou na jihu je charakteristická z dálky patrná malebná silueta.

包岑(德语:Bautzen,:,1868年之前官方名称:"Budissin";上索布语:Budyšin,发音:;下索布语:"Budyšyn",发音:),是德国萨克森州东部的一个市镇,包岑区的首府。它座落于施普雷河岸边。总面积66.62平方公里,总人口40457人,其中男性19409人,女性21048人(2011年12月31日),人口密度607人/平方公里。小行星11580号以该市的名字命名。


Zápis her.

V teorii her jsou hry formálně definovanými pojmy. Hra obsahuje "hráče", jejich možné "tahy" (nebo "akce" nebo "strategie") a funkci udávající zisk každého hráče v závislosti na provedených tazích. V literatuře se hry zapisují jedním ze dvou následujících způsobů.

Normální forma.

Normální forma hry je většinou reprezentována maticí, která zobrazuje hráče, jejich možné strategie a možné zisky (viz tabulka vpravo). Obecněji může být reprezentována funkcí, která přiřazuje zisk každému hráči na základě dané kombinace tahů. V příkladě vpravo jsou dva hráči. Úkolem prvního hráče je vybrat řádek, úkolem druhého je vybrat sloupec. Každý hráč má dvě možnosti. Zisky jsou zapsány uvnitř matice, první číslo určuje zisk pro hráče 1, druhé určuje zisk pro hráče 2. Pokud tedy první hráč vybere "A" a druhý "X", zisk prvního hráče je 4 a zisk druhého hráče je 3.  U her v normální formě se předpokládá, že hráči vybírají tahy zároveň, nebo alespoň nevědí, který tah vybral protihráč. Pokud hráči mohou znát tahy protihráče, uvádí se hra většinou v extenzivní formě.

Extenzivní forma.

Extenzivní forma hry bývá používána k formalizaci her, ve kterých hraje roli pořadí tahů. Hry jsou prezentovány jako stromy (viz obrázek vlevo). Každý uzel zde reprezentuje místo, ve kterém některý z hráčů vybírá tah. Hráč, který vybírá tah, je určen číslem napsaným u uzlu. Hrany reprezentují možné tahy hráče. Zisk pro jednotlivé hráče je specifikován v listu stromu.  Ve hře na obrázku jsou dva hráči. "Hráč 1" vybírá první a má na výběr buď "F", nebo "U". "Hráč 2" vidí tah hráče 1 a poté vybere buď "A", nebo "R". Předpokládejme, že hráč 1 vybere "U" a hráč 2 vybere "A". Potom zisk prvního hráče je 8 a zisk druhého hráče je 2.  Extenzivní forma může zobrazit i situaci, kdy hráči vybírají tahy zároveň a také hry s neúplnou informací. Pokud hráč neví, ve kterém z několika stavů je, zakreslí se okolo těchto stavů kružnice.

Typy her.

Hry s nulovým součtem a hry s nenulovým součtem.

V případě her s nulovým součtem je celkový užitek pro všechny zúčastněné hráče a pro každou kombinaci strategií roven nule. Jinak řečeno, vítězný hráč získává na úkor ostatních. Příkladem takové hry je například go, šachy nebo poker.  V reálném světě se většinou vyskytují hry s nenulovým součtem (v podnikání, politice, příkladem může být vězňovo dilema), kdy některé výsledky přinášejí celkový čistý užitek větší nebo menší nule.

Hry s úplnými informacemi a hry s neúplnými informacemi.

Ve hrách s úplnými informacemi má každý hráč k dispozici stejné informace týkající se hry jako všichni ostatní hráči. Příkladem můžou být šachy. Naopak hrou s neúplnými informacemi je poker nebo vězňovo dilema (viz též bayesovské hry). Hry s úplnými informacemi se v běžném životě vyskytují zřídka.

Spolupráce nebo nespolupráce.

Hra je kooperativní (spolupracující) pouze tehdy, pokud hráči dokáží dodržet závazky. Příkladem je oblast práva, kdy všichni musí splnit své sliby. V nespolupracujících hrách toto není možné a často se předpokládá, že komunikace mezi hráči je povolena pouze v kooperativních hrách. Nicméně tato klasifikace na dvou binárních kritériích byla zpochybňována, a někdy odmítnuta (J. Harsányi (1974)).  Z těchto dvou typů her je nespolupracující hra přesnější a propracovaná do nejjemnějších detailů, zatímco kooperativní hra je zaměřena na spolupráci a propojení dvou přístupů. Nashův program stanovuje mnoho výsledků spolupráce jako ekvilibrium nespolupráce.  Hybridní hra obsahuje jak spolupráci, tak nespolupráci. Příkladem je, když hráči tvoří koalici – jsou ve spolupráci, ale zároveň hrají mezi sebou nespolupracující hru.

Symetrické a asymetrické.

Symetrická hra je hra, ve které výsledky dané strategie závisí na hraných strategiích ostatních hráčů, a ne na tom, kdo je hraje. Pokud se můžou hráči vyměnit, aniž by se změnila výsledná čísla, pak je hra symetrická. Většinou pro symetrii byly studované hry 2x2 a byly symetrické. Příklady symetrických her jsou vězňovo dilema, začátek lovu a hra na kuře. Většina studovaných her pro asymetrii byly s rozdílnými strategiemi. Například hra diktátora má rozdílné strategie pro každého hráče. Nicméně je možné mít strategie stejné pro oba hráče, a přesto bude hra asymetrická.

Současné a sekvenční.

Současné hry jsou ty hry, v nichž se oba hráči pohybují současně, a když ne, tak hráč který se pohybuje později, nemá žádné informace o předchozím tahu soupeře. Sekvenční (nebo dynamické) hry jsou takové, ve kterých hráči znají něco o předchozím tahu soupeře (ale nemusí mít dokonalé znalosti). Třeba to, kolik udělal soupeř tahů. Často normální forma hry je používaná pro současné hry a extenzivní forma pro hry sekvenční.

Diskrétní a pokračující.

Kontinuální hry umožňují hráčům zvolit strategii z nepřetržité sady strategií. Příkladem je Cournot soutěž obvykle modelovaná pomocí strategií hráčů na jakékoli nezáporné množství, včetně množství zlomků.

Jako teorie her nebo též teorie strategických her se označuje disciplína aplikované matematiky, která analyzuje široké spektrum konfliktních rozhodovacích situací, které mohou nastat kdekoliv, kde dochází ke střetu zájmů. Herně-teoretické modely se pak snaží tyto konfliktní situace nejen analyzovat, ale sestavením matematického modelu daného konfliktu a pomocí výpočtů se snaží nalézt co nejlepší strategie pro konkrétní účastníky takových konfliktů. Teorie her se uplatňuje v mnoha oblastech lidské činnosti od politologie a válečnictví přes ekonomii a sociologii až po biologii a psychologii.

博弈论(英语:Game Theory),又译为对策论或赛局理论,是经济学的一个分支,1944年冯·诺伊曼与奥斯卡·摩根斯特恩合著《博弈论与经济行为》,标志着现代系统博弈理论的的初步形成,因此他被称为「博弈论之父」。博弈论被认为是20世纪经济学最伟大的成果之一。目前在生物学、经济学、国际关系、计算机科学、政治学、军事战略和其他很多学科都有广泛的应用。主要研究公式化了的激励结构(游戏或者博弈)间的相互作用。是研究具有斗争或竞争性质现象的数学理论和方法。也是运筹学的一个重要学科。


Historie.

Zápas je jedním z nejstarších sportovních odvětví vůbec. Dokládá to například bronzová soška nalezená v sumerském chrámu pocházející z let 2700 až 2600 př. n. l. O zápase se rovněž zmiňuje Epos o Gilgamešovi. Ve starověku se ovšem zápasu nejvíce dařilo v Řecku. Součástí starověkých Olympiád byl zápas od 18. Olympiády tj. od roku 708 př. n. l.  Ve středověku se zápas stal rovněž součástí vojenského výcviku a byl velmi oblíben zejména mezi šlechtou.  Současnou podobu dostal zápas ve Francii koncem 19. století. V roce 1893 vytvořili Francouzi Doublier, Christol a Rigal první ucelená pravidla a zápas nazvali s odkazem na zápas provozovaný v antickém Řecku a Římě mylně zápasem řecko-římským. Mylně proto, že zápas ve starověkém Řecku používal chvaty na celé tělo, což odpovídá dnešnímu volnému stylu. Zápas byl do programu novodobých Olympijských her zařazen již na první Olympiádě v roce 1896. Tehdy šlo o řecko-římský styl a zápasilo se pouze v jedné váhové kategorii. Volný styl přibyl do programu v roce 1904 na Olympiádě v Sant Louis ve Spojených státech. V letech 1912 a 1916 na Olympiádě chyběl a znovu byl zařazen v roce 1920, tentokrát již na trvalo. Ženy mohou zápasit na Olympijských hrách od roku 2004.

Historie zápasu v Česku.

Za prvního novodobého průkopníka zápasu v českých zemích lze považovat Adolfa Hájka. Ten se o zápase zmiňuje ve svém deníku, který se zachoval do dnešních časů, a to záznamem z 23. ledna 1847. Z Hájkových zápisků lze usuzovat, že zápas byl v Čechách pěstován již v první polovině 19. století. V té době ještě zejména jako součást cirkusových představení.  Také dr. Miroslav Tyrš se zápasu hojně věnoval – považoval ho za vůbec nejvšestrannější sport, protože se v něm spojují všechny prvky tělesné zdatnosti (síla, obratnost, vytrvalost) na všech částech těla zároveň. Podrobně jej proto popisuje ve své stěžejní knize "Základové tělocviku (1869)", kde uvádí i příklady chvatů a základní techniky. V jiné publikaci "Tělocvičné názvosloví (1862)" uvedl první ucelené názvosloví týkající se zápasu. Existují rovněž záznamy o Tyršově utkání s Janem Grossem a důkazem popularity zápasu v rámci Sokola jsou i četné dobové ilustrace. Zápas měl být také zařazen do programu I. Sokolského sletu, ten byl ale zakázán.  Později se ale zápas ocitl u Sokolů v nemilosti a od 90. let 19. století se vyvíjel izolovaně. Za zrod organizovaného zápasu v Čechách je všeobecně považován rok 1895, kdy byl založen Fridolínem Hoyerem a Josefem Balejem "Klub atletů Žižkov". Klub však zanikl o dva roky později kvůli nevydařené organizaci mezinárodního turnaje v Schumannově cirkusu Na Smetance v Praze na Vinohradech. Ovšem jeho organizátoři se nevzdali a ještě ve stejném roce založili dva nové kluby "K.A. Žižka Praha" a "K.A. Bivoj Žižkov".  Na počátku 20. století došlo k rehabilitaci zápasu v rámci Sokola a objevila se další střediska zápasu jako Plzeň, Brno, Pardubice a další. Odpovědní lidé začali také usilovat o spojení oddílů do vyšších celků. V roce 1920 byl založen "Československý svaz těžké atletiky (Čs. STA.)" Vrcholem jeho činnosti bylo v roce 1931 uspořádání Mistrovství Evropy. V roce 1957 se zápas začal organizovat v rámci ČSTV a v roce 1993 byl vytvořen samostatný "Svaz zápasu České republiky".

Mezinárodní disciplíny.

Amatérská pankrace.

Amatérská pankrace je jediným bojovým sportem, který byl na olympijských hrách mezi lety 647 př.n.l a 393 n.l. Pankration (ř. παγκρά̆τιον, dosl. "zápas 'vší silou'", tedy s nejširšími prostředky boje ) je bojové umění s dlouhou historií. Je to forma bojového umění MME. V Amatérské pankraci se používají lovné úchopy a nápadité techniky.

Plážový wrestling.

Finální forma plážového wrestlingu byla sestavena v roce 2015. Při souboji stojí dva zápasníci proti sobě v kruhu naplněným pískem o průměru 7 metrů. Zápasníci mohou nosit plavky, ale i zápasové uniformy, šortky či spandex. Body se přičítají za různé chvaty, za dostání soupeře na záda i za vytlačení soupeře z plochy určené pro zápas.

Zápas je individuální úpolový sport, který ať už v rituálních, či bojových formách provází lidstvo od počátku civilizace a se kterým se můžeme setkat ve světě v mnoha podobách.

摔跤是重竞技运动项目之一。是一古老的竞技项目,两人徒手相搏,按一定的规则,以各种技术、技巧和方法摔倒对手。


Mládí.

Narodil se v Malacce v tehdejším Malajsku. Když bylo chlapci deset let, rodina odešla do Singapuru. Nair se učil nejprve na základní "Rangoon Road Primary School" a potom na střední "Victoria School", kde složil roku 1940 závěrečné zkoušky.  Po skončení 2. světové války začal nejprve učit jako řadový učitel v "St. Joseph' s Institution" a později v "St. Andrew's School". Brzy se zapojil do odborového hnutí a roku 1949 se stal generálním tajemníkem singapurských učitelských odborů. Roku 1951 byl jako aktivista protikoloniálního hnutí zadržen britskými úřady a vězněn až do dubna 1953. Po svém propuštění pokračoval v odborářských aktivitách jako sekretář továrních a dílenských odborů.

Počátky politické kariéry.

Zpočátku byl členem komunisticky zaměřené Antibritské ligy (Anti-British League), která se r. 1954 spojila s Lidovou akční stranou (People's Action Party, PAP) předsedy Lee Kuan Yewa, a stal se členem jejího vedení. V letech 1956 - 1959 byl opět zadržován Brity ve vazební věznici. Když se strana PAP dostala r. 1959 k moci, byl jmenován politickým tajemníkem ministerstva školství. Po roce rezignoval a začal znovu učit. Téhož roku zřídil Výbor pro vzdělávání dospělých, jehož ředitelem byl v letech 1960 - 1964. Roku 1961 spoluzakládá odborovou organizaci NTUC (National Trade Union Congress) a je zvolen jejím prvním generálním tajemníkem.

Na vrcholu kariéry.

Poté, co se stal Singapur členem Malajsijské Federace, byl jediným zástupcem strany PAP v parlamentu po všeobecných malajsijských volbách 1964, když zvítězil v obvodě Bungsar poblíž Kuala Lumpuru. Poslancem zůstal po celé pětileté období, třebaže se mezitím Singapur od federace oddělil. V Malajsii formoval Demokratickou akční stranu (Democratic Action Party) a stal se jejím generálním tajemníkem.  Po skončení svého volebního mandátu se vrátil do Singapuru, aby vedl odborové hnutí. Organizaci NTUC se snaží přeměnit v silné a pokrokové hnutí, založené na spojení zájmů zaměstnanců, managementu a státu. Inicioval rovněž zakládání zaměstnaneckých pojišťoven a supermarketů. Ve volbách 1979 získal křeslo v parlamentě za volební obvod Anson, o rok později byl zvolen znovu. Rezignoval, když byl 23. října 1981 zvolen prezidentem Singapuru.

Rezignace.

28. října 1985 Nair za nejasných okolností na svůj úřad rezignoval. Ministerský předseda Lee Kuan Yew v parlamentu prohlásil, že Devan Nair odstoupil, aby se léčil z alkoholismu, což exprezident rozhořčeně odmítl. Podle svých slov abdikoval pod nátlakem, když se jeho názory dostaly do konfliktu s premiérem Lee, který vyhrožoval, že uvede v parlamentu do pohybu proces jeho odstranění. Nair a Lee se pak léta navzájem obviňovali a poté, co kanadský časopis "Globe and Mail" roku 1999 otiskl rozhovor s Nairem, Lee Kuan Yew ho dokonce žaloval pro urážku na cti.

Poslední léta.

Roku 1995 se s manželkou odstěhoval do Hamiltonu v kanadském Ontariu. Jeho žena Avadai Dhanamová zemřela 18. dubna 2005. Sám zemřel v Kanadě o půl roku později.

Ocenění zásluh a dílo.

Za zásluhy a úspěchy byl v odborovém hnutí poctěn roku 1963 řádem "Public Service Star" a roku 1976 ho vedení Singapurské univerzity (nyní Národní univerzita v Singapuru) jmenovalo doktorem h.c.

Chengara Veetil Devan Nair, známý také jako C. V. Devan Nair (5. srpna 1923 v Malacce, Singapur – 6. prosince 2005 v Hamiltonu, Ontario, Kanada) byl třetím prezidentem Singapuru. Parlament jej zvolil do funkce 23. října 1981. Rezignoval 28. října 1985.

蒂凡那(Devan Nair,1923年-8月5日-2005年-12月6日),第三任新加坡总统。新加坡国父之一。