Život.

Letec.

Jurij Onufrijenko pochází z vesnice Rjasnoje v Charkovské oblasti, narodil se v dělnické rodině, je ukrajinské národnosti. Roku 1982 absolvoval Jejskou vojenskou vysokou leteckou školu. Poté sloužil v letectvu na Dálném východě, celkem nalétal 800 hodin (245 ve škole, 305 v letectvu, 250 v CPK do října 1992), uskutečnil 54 seskoků.

Kosmonaut.

Roku 1988 proběhl další, už desátý nábor do oddílu kosmonautů Střediska přípravy kosmonautů J. A. Gagarina (CPK). Onufrijenko prošel lékařskými prohlídkami a 25. ledna 1989 byl rozhodnutím Státní meziresortní komise doporučen do oddílu kosmonautů CPK, formálně zařazen v CPK na pozici kandidáta na kosmonauta byl 22. dubna 1989. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a 1. února 1991 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  Od dubna 1991 se připravoval na let na Mir. V dubnu 1994 byl jmenován velitelem třetí (rezervní) posádky Základní expedice 18 (EO-18, start v březnu 1995), tedy současně i záložní posádky Základní expedice 19 (EO-19, start v červnu 1995) a hlavní posádky Základní expedice 21 (EO-21). Zprvu se připravoval v dvojici s Alexandrem Poleščukem, od dubna 1995 s Jurijem Usačovem.

První let.

Do vesmíru odstartoval Onufrijenko, Usačov v lodi Sojuz TM-23 21. února 1996, o dva dny se spojili s Mirem. Převzali stanici od Základní expedice 20 (Jurij Gidzenko, Sergej Avdějev, Thomas Reiter), která se 29. února 1996 vrátila na Zem. K ruské dvojici se 24. března připojila Shannon Lucidová, přivezl ji při své třetí návštěvě raketoplán Atlantis. Expedice 21 strávila na stanici šest měsíců, koncem srpna 1996 předali Mir nástupcům ze Základní expedice 22 a přistáli 2. září po 193 dnech, 19 hodinách a 8 minutách letu.

Druhý let.

V červenci 1997 byl vybrán velitelem záložní posádky Expedice 1 a hlavní posádky Expedice 3 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Po reorganizace posádek v říjnu téhož roku se stal velitelem záložní posádky Expedice 2 a hlavní posádky Expedice 4.  Podruhé do vesmíru vzlétl 5. prosince 2001 na palubě raketoplánu Endeavour (let STS-108), po spojení s ISS se členové Expedice 4 – Onufrijenko, Carl Walz a Daniel Bursch – na půl roku usadili na stanici. Na Zem je odvezl opět raketoplán Endeavour 19. června 2002, členové Expedice 4 strávili v kosmu 195 dní, 19 hodin a 39 minut.  V březnu 2004 odešel z oddílu kosmonautů, stal se zástupcem náčelníka 1. správy v CPK.

Jurij Ivanovič Onufrijenko (, * 6. února 1961 ve vesnici Rjasnoje, Charkovská oblast, Ukrajinská SSR, SSSR) je od dubna 1989 sovětský/ruský kosmonaut, člen oddílu kosmonautů Střediska přípravy kosmonautů. Roku 1996 vzlétl na palubě kosmické lodi Sojuz TM-23 ke stanici Mir k půlročnímu kosmickému letu. Podruhé se do vesmíru podíval v první polovině roku 2002, tentokrát na Mezinárodní vesmírné stanici (ISS). Celkem strávil ve vesmíru 389 dní, 14 hodin a 47 minut.

尤里·伊万诺维奇·奥努夫里恩科(,1961年-2月6日)是俄罗斯已退役宇航员,俄罗斯第84位宇航员,世界第342位宇航员,呼号“斯基夫”()。他曾两次前往太空,八次进行太空行走任务。


戈特弗里德·冯·帕本海姆

Rodina.

Gottfried Heinrich pocházel ze starobylé šlechtické rodiny hrabat z Pappenheimu, která odvozovalo svůj původ od roku 1111 a od města Pappenheim. Byl synem Veita zu Pappenheim (1535–1600) a jeho druhé ženy Marie Salome von Preising-Kopfsburg. On sám měl první manželku Annu Ludomilu Kolovrat-Novohradskou († 1627) a druhou Annu Elisabethu z Oettingen-Oettingenu († 1673). Z prvního manželství měl syna Wolfa Adama († 1647).

Kariéra.

Pappenheim byl jedním z nejslavnějších císařských důstojníků. Své mládí strávil studiem na Altdorfské universitě a cestováním po Evropě, kdy navštívil Anglii, Francii, Španělsko, Itálii. Do říše se vrátil roku 1614 a přestoupil na katolictví, téhož roku ho pak císař jmenoval říšským radou. V následujících letech se Pappenheim věnoval především vojenské kariéře, když se s polským vojskem krále Zikmunda vypravil do Ruska. Zde měli podpořit jednoho z „Lžidimitrijů“ – nelegitimních ruských carů.  Po svém návratu vstoupil do služeb Maxmiliána I. Bavorského a nakonec jako podplukovník v pluku kyrysníků svého tchána hraběte Adama z Hebersdorfu táhl do Čech. Zde se zúčastnil bitvy na Bílé hoře, kde utržil 20 zranění v boji.  Na říšském sněmu v Řezně byl povýšen do hraběcího stavu a jmenován plukovníkem. V čele španělského kyrysnického pluku bojoval v Lombardii. Od roku 1626 se účastnil bojů v Horním Rakousku, Sasku a dobytí Magdeburku. Všude vyčníval především svoji osobní odvahou.  Po Tillyho smrti se jeho pluky (především kyrysnické) dostaly pod Valdštejnovo velení. Osudnou se stala Pappenheimovi bitva u Lützenu 16. listopadu 1632. Zde vedl v čele své jízdy protiútok proti postupujícím Švédům a během něho byl raněn dělovou koulí malého kalibru. Na následky svých zranění zemřel.

Pappenheimští.

Označení pappenheimští se užívalo pro Pappenheimovy jezdce. V Schillerově tragedii "Valdštejnova smrt" pronáší Albrecht z Valdštejna větu: „Daran erkenn’ ich meine Pappenheimer,“ což se do češtiny překládá jako: „Tak ve vás poznávám své pappenheimské,“ čímž se Valdštejn snažil Pappenheimovým vojákům lichotit před svojí zradou. V češtině a v dalších jazycích ale získalo pozměněné spojení postupně negativní nádech. Úsloví „Znám svoje pappenheimské“ vyjadřuje přesvědčení mluvčího, že ho „jeho lidi“ ničím pozitivním nepřekvapí, nebo zklamou, jako už dříve.

Gottfried Heinrich hrabě Pappenheim (29. května 1594 Treuchtlingen – 17. listopadu 1632 Lipsko) byl polní maršál ve Svaté říši římské během třicetileté války. Jako důstojník velel jízdním jednotkám jak pro Ligu, tak i pro císaře. Podílel se na vítězství katolíků na Bílé hoře a byl během bitvy u Lützenu smrtelně zraněn.

戈特弗里德·海因里希·冯·巴本海姆伯爵(Gottfried Heinrich Graf von Pappenheim,1594年-5月29日-1632年-11月17日),三十年战争的神圣罗马帝国陆军元帅和骑兵司令官。


Synopse.

Júsuke (jap. 幽助, plným jménem 浦飯 幽助 Júsuke Urameši, ang. Yusuke Urameshi) je čtrnáctiletý mladistvý delikvent, jenž chodí za školu (prý "ho to prostě nebaví"), vše rád řeší hrubou fyzickou silou, takže se v jednom kuse jenom pere (anebo odpočívá). Jeden den vypadal jako každý jiný den, kdy se Júsuke objeví ve škole asi tak pět minut, pak se popere s místním rivalem a zakončí den poflakováním se. Jakoby tomu osud nepřál, Júsuke si všiml malého kluka čutající si míč poblíž silnice. Než se nadál, kluk byl na silnici a v dáli se řítilo auto veselého opilce s dámskou společností. V poslední minutě Júsuke zachránil kluka před jistou smrtí, ale už nestihl zachránit sám sebe. Svět duchů (nebe) se smrtí Júsukeho nepočítal, takže mu je po určitém "úkolu" vrácen život za obětování se. Dobrodružství Júsuke Uramešiho může začít...

Produkce.

Togaši pracoval na manze "JúJú Hakuša" kolem listopadu 1990.  Když poprvé Togaši přemýšlel nad názvem svého díla, tak vůbec nevěděl jak svému dílu vlastně bude říkat. Když prezentoval své hrubé návrhy svým editorům a animátorům, předběžně nazýval své návrhy ""How to be a Ghost"" (jak být duch). V před-produkci Togaši navrhl další název "JúJú-Ki ("Poltergeist Chronicles", duchovní kroniky)", jelikož v obsahu jsou zápasy s demony a také by to byla hra se slovíčky na "". Jelikož se začaly publikovat jiné manga série s podobným názvem ("Čin-Ju-Ki"), Togaši brzy vymyslel (zřejmě finální) alternativu: "JúJú Hakusho". Toto okomentoval tak, že mohl použít třeba "Den" (Legend) či "Monogatari" (Story, "příběh"), ale "Hakušo" (Report, "zpráva") bylo první co ho opravdu napadlo.

Náměty.

Seriál kombinuje elementy vizuální (, okultismus a mysticismus) a elementy žánrové (bojová umění, drama až dokonce slapstick). V seriálu existují tři navzájem neproniknutelné sféry světa:

Hudba.

Hudbu k seriálu "Jú jú hakušo" složil Júsuke Honma (jap. 本間 勇輔), který později přispěl i na soundtracky seriálů jako např. "Ninku" či "Flame of Recca". Seriál má jedno opening theme (úvodní znělka), "Hohoemi no Bakudan" ("微笑みの爆弾") od Macuko Mawatariové, avšak naproti tomu má odlišných 5 zakončovacích znělek (ending theme): "Homework ga Owaranai" ("ホームワークが終わらない"; 1st ending), "Sajonara bye bye" ("さよならbye bye"; 2st ending) & "Daydream Generation" ("デイドリーム ジェネレーション"; 5st ending) od Mawatariové; "Unbalance na Kiss wo Šite" ("アンバランスなKissをして"; 3st ending) & "Taijó ga Mata Kagajaku Toki" ("太陽がまた輝くとき"; 4st ending) od Hiro Takahašiho. Nejedno YYH soundtrack album bylo publikováno; jsou k dostání v japonských obchodech nebo na internetových obchodech.

Zajímavosti.

Parodie.

Na YYH existuje satirická parodie s názvem "Yu Yu Hakusho Abridged", jde o zkrácené verze skutečných YYH epizod opatřených vlastním dabingem. Autorem těchto parodií je Lanipator; aktuálně bylo na YouTube publikováno celkem 21 dílů (+ předabovaný druhý film "Poltergeist Report").

Jú jú hakušo () je japonská komediálně laděná fantasy-dramatická manga série, ilustrovaná Jošihiro Togašim, která se brzy dočkala anime adaptace, kterou produkovalo studio Pierrot.

《幽游白书》(),是日本漫画家冨<unk>义博的作品,连载于《周刊少年Jump》1990年51号到1994年32号,单行本由集英社发售,全19册。后来陆续发行电视动画、电影、完全版漫画、电子游戏、文库版等相关作品。中文版在台湾是由东立出版社代理,香港则是由天下出版代理。


Historie.

Egypt jako součást Osmanské říše a britský protektorát.

V roce 1517 dobyl Egypt turecký sultán Selim I. a ten se tak stal provincií Osmanské říše. Osmanská provincie Egypt potom existovala, alespoň formálně, až do 1. světové války. Francouzské panství v Egyptě ukončily anglicko-osmanské vojenské oddíly, které přistály v Egyptě roku 1801. Jako zastupující velitel tureckých oddílů přišel do Káhiry Muhammad Alí, který ovlivnil další dějiny Egypta.  Nakonec islámští duchovní dosadili nového místodržícího. Byl jím Muhammad Alí. Vyhovoval nejen duchovním vůdcům, ale zanedlouho ho v jeho novém úřadu potvrdil i istanbulský sultán. Alí porazil v bitvě u Rosette roku 1807 Brity a o čtyři roky později se zbavil vzbouřených Mamlúků, které nechal povraždit na slavnostní hostině v káhirské citadele. Militarizace Egypta ale vyvolávala mezi evropskými mocnostmi stále větší obavy. Nakonec musel roku 1841 Muhammad Alí radikálně snížit stav armády. Jako náhradu za tento ústup mu turecký sultán udělil dědičně titul místokrále, který zůstal v jeho dynastii do vyhlášení sultanátu v roce 1914.  Důležitou událostí během vlády dynastie Muhammada Alího bylo otevření Suezského průplavu 17. listopadu 1869. Suezský průplav však uvedl Egypt do přímé závislosti na cizích zemích. Alího vnuk Ismá'íl, se snažil zvýšit konkurenční schopnost své země na mezinárodních trzích s bavlnou a investoval do rozvoje infrastruktury. Rozsáhlé investice však nemohl zaplatit z vlastních zdrojů a zahraniční věřitelé naléhali na rychlé splácení úvěrů.  Egypt musel prodat rozhodující část akcií egyptského Suezského průplavu Anglii a od roku 1876 musel souhlasit s britsko-francouzskou finanční kontrolou tohoto díla. O tři roky později byl Ismá'íl přinucen odstoupit ve prospěch svého syna Taufíka. V zemi se začalo zmáhat národnostní hnutí a lidé stále hůře snášeli vměšování cizích zemí do politiky Egypta a rozmařilý život vladařského dvora. Nespokojenost vedla v roce 1882 ve vojenskou vzpouru plukovníka Urábího.  Taufík požádal Brity o vojenskou pomoc. Britské jednotky přistály u Alexandrie v roce 1882 a v zemi zůstaly až do revoluce „Svobodných důstojníků" v roce 1952. V roce 1888 Konstantinopolská smlouva prohlásila Suezský kanál za neutrální území pod správou Velké Británie. Británie tak získala Egypt do svého područí. Britští generální konzulové řídili egyptskou vládu, složenou ze stínového kabinetu a ze slabého místokrále, a hospodářské zisky plynuly do jejich rukou. Na počátku první světové války prohlásila Anglie Egypt za svůj protektorát.

Nezávislé Egyptské království.

Změn po první světové válce se pokusili využít nacionalisté a v roce 1919 vyslali delegaci, která dostala název Wafd, na Pařížskou mírovou konferenci, kde požádali o uznání nezávislosti Egypta. Velká Británie s tímto krokem nesouhlasila, ale o tři roky později tlaku nacionalistů ustoupila. 28. února 1922 vyhlásil Egypt pod vládou sultána Fuada I. (pravnuka Muhammada Alího) samostatnost jako Egyptské království a titul sultána byl změněn na titul krále. Ústava, která byla přijata o rok později, však dala panovníkovi libovolně rozpouštět parlament, což vedlo k nestabilitě následujících vlád.  Z delegace Wafd se mezitím stala nejvýznamnější strana v zemi, která působila v parlamentu jako hlavní králova opozice. Saad Zaghloul, který ji v roce 1919 v Paříži vedl, se v roce 1924 stal prvním ministerským předsedou Egypta.  Dalších třicet let se o moc v Egyptě přetahoval královský dvůr, strana Wafd a britský generální konzulát. Žádná vláda nebyla dlouho u moci a rostla korupce. Nic se nezměnilo, ani když Fuada I. vystřídal na egyptském trůnu v roce 1936 jeho syn Fárúk.  Za druhé světové války se stal bojištěm německé a italské armády pod velením Erwina Rommela a britských vojsk pod velením Bernarda Montgomeryho.Ačkoli Egypt zůstal neutrální, Káhira se stala hlavní vojenskou základnou britských sil.

Revoluce a republika.

Problémy v zemi vyvrcholily v roce 1948, kdy se egyptská armáda zúčastnila arabsko-izraelské války a byla poražena. V lednu 1952 vypukly v Káhiře nepokoje proti britské vojenské přítomnosti. 23. července 1952 došlo k převratu, kdy převzali moc „Svobodní důstojníci". Vůdčími postavami převratu byl generál Muhammad Nadžíb a plukovník Gamál Abd an-Násir. Král Farúk 23. července 1952 odstoupil ve prospěch svého syna Fuada II., kterého však s sebou odvezl do exilu do Itálie a o rok později byla 18. červen 1953 vyhlášena Egyptská arabská republika. Po vyhlášení republiky se na krátkou dobu stal prezidentem Muhammad Nadžíb (1901–1984), kterého v listopadu 1954 nahradil plukovník Gamál Násir (1918–1970) s diktátorskými pravomocemi.

Egyptské království (arabsky:"Al-Mamlaka al-Miṣrája, المملكة المصرية") bylo v letech 1922–1953 formálně nezávislý stát. Vzniklo 11. listopadu 1922 za tzv. 1. egyptské revoluce a formálně zaniklo 18. června 1953 vyhlášením republiky, ale de facto monarchie skončila už 23. červenec 1952 za tzv. 2. egyptské revoluce, když král Farúk I. odstoupil ve prospěch svého syna Fuada II., který však nikdy nevládl, protože byl ještě kojenec. Po své abdikaci král Farúk I. i se svým synem Fuadem odcestoval do italského exilu.

埃及王国(;;英语:the Egyptian Kingdom)自1882年起,埃及被英国军队占领,脱离奥斯曼帝国的控制。1914年埃及成为英国的“保护国”。1922年2月28日,英国被迫承认埃及独立,但仍保留对埃国防、外交、少数民族等问题的处置权。1952年以纳赛尔为首的“自由军官组织”推翻法鲁克王朝,成立“革命指导委员会”,掌握国家政权。1953年6月18日废除帝制,成立“埃及共和国”。


拉普拉斯-龍格-冷次向量

Důkaz toho, že LRL vektor je integrálem pohybu.

Vypočtěme  formula_5  Ovšem formula_6 odpovídá síle, tedy  formula_7  formula_8  formula_9  formula_10  Vektor se nemění s časem, proto je integrálem pohybu.

Rozptyl na Newtonově potenciálu.

Uvažujme částici, která přilátá z nekonečna tak, že by bez přítomnosti pole minula rozptylové centrum ve vzdálenosti formula_11 (impaktní parametr). Jeli pole přítomno, je částice odchýlena. Víme přitom, že velikost a směr LRL vektoru zůstává konstantní, tedy  formula_12  Kde levá strana je velikost vektoru daleko před tím, než došlo k interakci, zatímco pravá naopak daleko po ní. Označíme-li  formula_13,  pak vzhledem k tomu že daleko od místa interakce letí částice v podstatě ve směru jejího polohového vektoru, lze psát:  formula_14  Kde formula_15 je velikost hybnosti v nekonečnu. Nebo po úpravě  formula_16  Tuto vektorovou rovnici umocníme (vektory formula_17 a formula_18 jsou kolmé na formula_4):  formula_20  Kde formula_21 je úhel mezi vektorama formula_22 a formula_23, Nás ovšem spíše zajímá vychýlení částice, tedy úhel formula_24. Dostáváme pak:  formula_25  Po úpravě:  formula_26 Což po dosazení za velikost momentu hybnosti formula_27 dává vztah  formula_28  Známe tedy závislost odchýlení částice na impaktním parametru formula_11. Nyní již snadno vypočítáme diferenciální účinný průřez:  formula_30  Přitom dle odvozeného vztahu pro odchýlení částice platí  formula_31  Po dosazení získáváme Rutherfordovu formuli pro rozptyl.  formula_32

Odvození trajektorie pohybu v Newtonově potenciálu.

Uvažujme, že při tomto pohybu je v určitém místě hybnost kolmá na průvodič. V tomto bodě má pak průvodič částice stejný směr jako LRL vektor. Protože je LRL vektor konstantní v čase, je zřejmé, že má vždy tento směr.  Dále promítněme LRL vektor do směru průvodiče, tedy:  formula_33  Označme dále úhlovou odchylku průvodiče od směru LRL vektoru jako formula_34, potom platí také:  formula_35  Porovnáním těchto dvou výrazů dostaneme  formula_36.  Což je samozřejmě rovnice kuželosečky v polárních souřadnicích. Velikost LRL vektoru je tedy úměrná numerické excentricitě, speciálně, pokud je formula_37, pak je pohyb kruhový.

Laplaceův-Rungeův-Lenzův vektor někdy též LRL vektor, je vektor popisující tvar a směr orbity jednoho tělesa kolem jiného. Je konstantním vektorem v případě pohybu v Newtonově potenciálu. Máme-li systém popsaný hamiltoniánem

在经典力学里,拉普拉斯-龙格-冷次向量(简称为LRL向量)主要是用来描述,当一个物体环绕着另外一个物体运动时,轨道的形状与取向。典型的例子是行星的环绕着太阳公转。在一个物理系统里,假若两个物体以万有引力相互作用,则LRL向量必定是一个运动常数,不管在轨道的任何位置,计算出来的LRL向量都一样;也就是说,LRL向量是一个保守量。更广义地,在开普勒问题里,由于两个物体以连心力相互作用,而连心力遵守平方反比定律,所以,LRL向量是一个保守量。


Účel.

Nutnost existence jediné instance se objevuje například tam, kde potřebujeme, aby se nějaké objekty pohybovaly jen ve vymezeném prostředí – hráči fotbalu hrající na jednom hřišti. Třída definující hřiště vytváří svou instanci jako jedináček. Dalším příkladem mohou být dialogová okna nebo ovladače zařízení. Známým příkladem ze světa Windows je schránka, která může existovat jen jednou, aby se nám data získaná v jedné aplikaci neztratila někde po cestě do druhé aplikace.

Základní implementace.

Implementace jedináčka mají společný soukromý konstruktor, který zaručí, že nedojde k vytvoření další instance. „Požadovaná instance se vytvoří uvnitř třídy a její odkaz se uloží do statického atributu. Jednotlivé varianty implementace se pak odlišují tím, kdy a jak se objekt konstruuje a jak jej mohou ti ostatní získat“.

Implementace v jazyce Java.

public class Singleton {  Ukázka kódu z "Java - návrhový vzor Singleton"  Druhá možnost implementace vzoru je následující:  public class Singleton {  V tomto případě nemusíme zjišťovat, zda je proměnná inicializovaná - kód je přehlednější a vláknově bezpečný.

Implementace v jazyce C# (thread safe).

class Singleton {  class Program {

Implementace v jazyce C++.

class Singleton { private: public:

Implementace v jazyce PHP.

class Singleton  "Ukázka kódu v jazyce PHP"

Nevýhody.

Při využívání vícevláknových aplikací se může stát, že první vlákno požádá o vytvoření jedináčka. Mikroprocesor přepne na druhé vlákno, kde ještě není jedináček vytvořen a je spuštěn proces tvorby jedináčka. Poté je přepnuto na první vlákno, kde byl jedináček započat a je dokončen. Už není jedináček, ale má sourozence. Tomu by se dalo vyhnout synchronizováním tovární metody. Synchronizovat celou metodu je poměrně drahá operace (synchronizovaná metoda se volá vždy při získání instance). Řešení můžeme optimalizovat (v případě, že používáme Javu 5 a vyšší) pomocí definování odkazu na jedináčka jako volatile a synchronizováním bloku kódu, starající se tvorbu jedináčka. public class Singleton {  "Řešení problému vícevláknových aplikací v Javě 5"  Další problém nastává u serializovatelnosti jedináčka. Kdybychom chtěli načítat jedináčka uloženého ze streamu, například souboru, musíme zkontrolovat, jestli již nějaký takový jedináček neexistuje (Java poskytuje metodu, kterou je tato funkcionalita podpořena, jedná se o readSolve(), tato metoda vrací odkaz na aktuálního (původního) jedináčka, ale umožňuje ho například doplnit o novinky jedináčka ze streamu).

Singleton (česky "jedináček" nebo také "unikát") je název pro návrhový vzor, používaný při programování. Využijeme ho, když je potřeba, aby v celém programu existovala pouze jedna instance určité třídy. Návrhový vzor také poskytne globální přístupový bod k instanci. Singleton je také často využíván jako součást jiných návrhových vzorů jako jsou například Flyweight nebo Facade.

单例模式,也叫单子模式,是一种常用的软件设计模式,属于创建型模式的一种。在应用这个模式时,单例对象的类必须保证只有一个实例存在。许多时候整个系统只需要拥有一个的全局对象,这样有利于我们协调系统整体的行为。比如在某个服务器程序中,该服务器的配置信息存放在一个文件中,这些配置数据由一个单例对象统一读取,然后服务进程中的其他对象再通过这个单例对象获取这些配置信息。这种方式简化了在复杂环境下的配置管理。


Život.

Mládí.

Saližan Šaripov pochází z města Uzgen ležícího v Ošské oblasti Kyrgyzstánu, je kyrgyzské národnosti. Roku 1981 po absolvování střední školy nebyl přijat na Orenburskou leteckou školu. Roku 1982 absolvoval Andižanskou střední profesionálně-technickou školu, obor účetní. Po základní vojenské službě se dostal na Charkovskou vojenskou vysokou leteckou školu, ukončil ji roku 1987. Poté sloužil jako instruktor školního leteckého pluku ve střední Asii.

Kosmonaut.

Koncem roku 1989 se zúčastnil 11. náboru do oddílu kosmonautů ve Středisku přípravy kosmonautů (CPK). Prošel lékařskými prohlídkami a 11. května 1990 rozhodnutím Státní meziresortní komise byl doporučen ke kosmonautickému výcviku. Dne 8. srpna 1990 byl zařazen v CPK na pozici kandidáta na kosmonauta. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a 11. března 1992 získal kvalifikaci „zkušební kosmonaut“.  Od dubna 1992 byl zařazen mezi kosmonauty připravující se na lety na Mir. V červenci 1997 se stal jedním z ruských kosmonautů vybraných k letu na americkém raketoplánu, od srpna se připravoval v Johnsonovu vesmírném středisku (JSC) v Houstonu.  Do vesmíru odstartoval 23. ledna 1998 na palubě raketoplánu Endeavour letu STS-89. Raketoplán navštívil stanici Mir, vyměnil zde amerického člena posádky a po 8 dnech, 19 hodinách a 47 minutách letu přistál na Floridě.  Od února 1998 byl velitelem záložní posádky Základní expedice 27 na Mir (startovala v únoru 1999), připravoval se z Claudií André-Deshaysovou a Slovákem Michalem Fulierem. V březnu 1999 – březnu 2000 velel záložní posádce Základní expedice 28, jejímž palubním inženýrem byl Pavel Vinogradov. Od června do prosince 2000 tvořil s Vinogradovem hlavní posádku Základní expedice 29. V srpnu 2001 nahradil Olega Kotova v záložní posádce Expedice 6 na ISS. Expedice 6 startovala v listopadu 2002. Koncem roku 2002 byl zařazen do hlavní posádky Expedice 10 (Leroy Chiao, Šaripov, John Phillips). Po havárii Columbie byly sestavy posádek opakovaně měněny, nakonec od ledna 2004 byla dvojice Chiao, Šaripov náhradní pro Expedici 9 a hlavní pro Expedici 10.  Ke svému druhému letu vzlétl 14. října 2004 v Sojuzu TMA-5 (velitel lodi) s Chiaem a Jurijem Šarginem. Členové Expedice 10 převzali stanici od Expedice 9, jejíž dva členové (Gennadij Padalka a Michael Fincke) s Šarginem po týdnu přistáli se Sojuzem TMA-4. Během letu Chiao a Šaripov dvakrát vystoupili do vesmíru, dohromady na 10 hodin. V dubnu 2005 předali stanici následníkům z Expedice 11 a 25. dubna přistáli na Zemi po letu trvajícím 192 dní, 19 hodin a 2 minuty.  Od října 2005 do května 2006 byl představitelem CPK v JSC v Houstonu. V květnu 2006 byl předběžně určen do záložní posádky Expedice 19, od srpna téhož roku přešel do záložní posádky Expedice 16. V únoru 2007 se stal palubním inženýrem hlavní posádky Expedice 18. V květnu 2008, pět měsíců před startem, byl odstraněn od přípravy z lékařských důvodů. V červenci 2008 byl odvolán z oddílu kosmonautů a jmenován vedoucím oddělení v CPK.

Saližan Šakirovič Šaripov (, * 24. srpna 1964 v Uzgenu, Ošská oblast, Kirgizská SSR, SSSR) byl v letech 1990–2008 ruský kosmonaut (do roku 1991 sovětský), člen oddílu kosmonautů Střediska přípravy kosmonautů. Je kyrgyzské národnosti. Roku 1998 vzlétl na palubě raketoplánu Endeavour (let STS-89) ke stanici Mir. Od října 2004 absolvoval půlroční kosmický let na Mezinárodní vesmírné stanici (ISS) jako palubní inženýr Expedice 10. Celkem strávil ve vesmíru 201 dní, 14 hodin a 49 minut.

萨利占·沙基罗维奇·沙里波夫(,,1964年-8月24日)是乌孜别克裔俄罗斯已退役宇航员。


Popis.

Toga byl obdélný, půlkruhovitý nebo oválný kus látky asi 5 m dlouhý a 2-3 m široký, který se přehazoval přes spodní košili ("tunica"). Jeden konec visel přes levé rameno dopředu asi do půli lýtka, druhý šel přes záda, pravý bok a prsa přes levé rameno, případně přes levý loket nebo přes hlavu. Obě paže tak zůstaly volné a vpředu se vytvořila široká kapsa ("sinus"). Na rozdíl od košile, kterou nosili všichni, togu nosili jen lidé – muži i ženy – kteří nemuseli pracovat a oblékali si ji jen když vycházeli z domu.

Druhy togy.

Typická toga ("toga virilis", "toga pura") byla z bílé vlny, chudší občané nosili tmavou togu ("toga pulla"), která byla také znamením smutku. V létě se nosila toga z tenké, v zimě ze silnější látky. Vysocí hodnostáři nosili bílou togu s purpurovým lemem ("toga praetexta"), kterou nosili také neplnoletí chlapci. Vojenští vítězové v triumfálním průvodu nosili purpurovou "toga picta" se zlatými hvězdami a výšivkami. Uchazeči o úřady nosili zářivě bílou "toga candida" (odtud naše slovo „kandidát"), obžalovaní u soudu togu tmavé barvy.

Historie.

Toga byl snad původně královský oděv, za římské republiky se patrně zjednodušil a nejvíce kvetl za císařství; Římané se dokonce sami označovali jako "togati". Ke konci císařství se však toga přestala užívat a nahradila ji po stranách sešitá dalmatika, někdy i s rukávy. V současnosti je improvizovaná toga (obvykle z prostěradla) velmi oblíbený maškarní převlek, užívá se běžně na studentských večírcích v USA a odtud se zvyk šíří po světě.

Toga (lat., od "tegó", pokrýt) byl svrchní oděv starověkého římského občana, který se nosil jen na veřejnosti (mimo dům). Člověk vyrábějící tógy se nazýval tógař. Ve starověkém Římě bylo toto povolání vysoce ceněné. Císařem Diokleciánem bylo povýšeno na takzvané vznešené povolání. Tógaři měli za jeho vlády přístup do senátu.

托加长袍(,,简称托加,或称罗马长袍)是最能体现古罗马男子服饰特点的服装。它是一段呈半圆形长约6米,最宽处约有1.8 米的羊毛制兼具披肩、饰带、围裙作用的服装。穿着时一般在内穿一件麻制的丘尼卡(),然后将托加搭在左肩并围绕全身。托加也是罗马人的身份象征,只有男子才能穿着,而女子只能穿斯托拉()及帕拉(),而没有罗马公民权者更是被禁止穿着托加。


Popis.

Zástupci makovitých jsou jednoleté až vytrvalé byliny nebo méně často keře i menší stromy s měkkým dřevem. Listy jsou obvykle jednoduché střídavé, s čepelí často laločnatou nebo dělenou a s víceméně zpeřenou žilnatinou, bez palistů. Okraj čepele je celokrajný nebo zubatý až ostnitý. Stonky jsou často s mléčnicemi obsahujícími bílý nebo barevný latex. Květy jsou oboupohlavné, pravidelné nebo souměrné, v květenstvích různého typu. Květní obaly jsou rozlišené na kalich a korunu, vzácně zcela chybí. Kališní lístky v počtu nejčastěji 2 nebo 3, obvykle rychle opadavé. Korunní lístky v počtu 4 nebo 6 (vzácněji více). Tyčinek je mnoho, zřídka 2 nebo 4. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 až mnoha plodolistů s parietální placentací a s jedním, několika nebo nejčastěji s mnoha vajíčky. Plodem je tobolka, šešule nebo šešulka, méně často oříšek.

Rozšíření.

Makovité je velká čeleď zahrnující asi 770 druhů ve 43 rodech. Největší rody jsou dymnivka ("Corydalis", asi 400 druhů), mák ("Papaver", 100), zemědým ("Fumaria", 50) a pleskanka ("Argemone", 30 druhů). Centrum rozšíření je v mírném a subtropickém pásu severní polokoule, mimo tuto oblast je čeleď zastoupena v Jižní a Střední Americe (kromě Amazonie) a ve východní a jižní Africe. V tropické Americe rostou celkem 3 rody ("Argemone", "Bocconia" a "Hunnemannia").  V květeně České republiky je čeleď makovité zastoupena 5 původními rody. Vyskytuje se zde mák (6 druhů), dymnivka (4), zemědým (4 druhy), dále vlaštovičník větší ("Chelidonium majus") a rohatec růžkatý ("Glaucium corniculatum"). Některé další pěstované druhy zplaňují, zejména mák setý, sluncovka kalifornská a chocholačka žlutá.  V celé Evropě roste celkem 11 původních rodů makovitých. Největším počtem druhů je zastoupen rod zemědým (asi 40 druhů zejména ve Středomoří), mák (asi 19 druhů, některé i v arktických či vysokohorských oblastech) a dymnivka (11 druhů). Další rody jsou (mimo vlaštovičníku) rozšířeny převážně ve Středomoří, příp. v západní Evropě: pamplina ("Hypecoum", 6 druhů), "Sarcocapnos" (4 druhy na Pyrenejském poloostrově), "Platycapnos" (3 druhy v západní části Středomoří), chocholačka ("Pseudofumaria", 2 druhy), rohatec ("Glaucium", 2 druhy) a "Ceratocapnos" (2 druhy). Zbývající 3 rody jsou zastoupeny jediným druhem: mákovec velšský ("Meconopsis cambrica") v západní Evropě, "Roemeria hybrida" ve Středomoří, vlaštovičník větší ("Chelidonium majus") v téměř celé Evropě.

Ekologické interakce.

Květy makovitých jsou převážně opylovány hmyzem, zejména včelami, vosami a mouchami. Květy zástupců podčeledi "Papaveroideae" netvoří nektar a navštěvuje je hmyz sbírající pyl, zejména včely, mouchy a brouci. U některých rodů s drobnými květy dochází k přenosu pylu větrem (bokonie a makleja). Drobná semena bývají z tobolek vytřásána větrem, u některých zástupců (např. sluncovka kalifornská) jsou vystřelována. Semena některých druhů jsou opatřena míškem a rozšiřována mravenci. Bokonie ("Bocconia") má dužnaté plody, které zůstávají po puknutí plodů viset na rostlinách a vyhledávají je ptáci.

Obsahové látky.

Charakteristickou obsahovou látkou jsou isochinolinové alkaloidy. U podčeledi "Fumarioideae" je přítomna i kyselina fumarová.

Taxonomie.

Dříve rozlišované čeledi dymnivkovité ("Fumariaceae"), "Hypecoaceae" a "Pteridophyllacee" byly v systému APG vřazeny do čeledi makovité. V současném pojetí je tato čeleď rozdělována na dvě podčeledi a šest tribů:

Význam.

Mák setý je známá plodina poskytující potravinářský mák. Tento druh je rovněž zdrojem různých alkaloidů, známých jako opiáty a využívaných v medicíně. Některé opiáty náležejí mezi nelegální drogy. Některé druhy, např. zemědým lékařský, mák setý, mák vlčí a pleskanka ("Argemone"), jsou využívány v lékařství či léčitelství. Vlaštovičník větší a bokonie ("Bocconia") jsou používány k odstraňování bradavic.  Jako okrasné rostliny jsou pěstovány zejména různé druhy máku ("Papaver"), mákovce ("Meconopsis"), srdcovka nádherná ("Lamprocapnos spectabilis"), pleskanky ("Argemone"), sluncovka kalifornská ("Eschscholzia californica"), makleja srdčitá ("Macleaya cordata") či chocholačky ("Pseudofumaria").

Seznam rodů.

"Adlumia", "Arctomecon", "Argemone", "Bocconia", "Canbya", "Capnoides", "Ceratocapnos", "Chelidonium", "Coreanomecon", "Corydalis", "Cryptocapnos", "Cysticapnos", "Dactylicapnos", "Dendromecon", "Dicentra", "Dicranostigma", "Discocapnos", "Ehrendorferia", "Eomecon", "Eschscholzia", "Fumaria", "Fumariola", "Glaucium", "Hunnemannia", "Hylomecon", "Hypecoum", "Ichtyoselmis", "Lamprocapnos", "Macleaya", "Meconella", "Papaver" (včetně "Meconopsis", "Roemeria", "Stylomecon"), "Platycapnos", "Platystemon", "Platystigma", "Pseudofumaria", "Pteridophyllum", "Roborowskia", "Romneya", "Rupicapnos", "Sanguinaria", "Sarcocapnos", "Stylophorum", "Trigonocapnos"

Makovité ("Papaveraceae"), alternativně také mákovité, je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu pryskyřníkotvaré ("Ranunculales"). Jsou to byliny nebo řidčeji i dřeviny s jednoduchými, dělenými až zpeřenými listy a oboupohlavnými pravidelnými nebo souměrnými květy. Květy mohou být velké a nápadné i velmi drobné. Čeleď zahrnuje asi 770 druhů ve 43 rodech. Je rozšířena zejména v mírném pásu a subtropech severní polokoule. V české květeně ji zastupují rody mák, dymnivka, vlaštovičník, zemědým a rohatec.

罂粟科(学名:)植物广泛分布在全世界温带和亚热带地区,大部分种类是草本,也有少数是灌木或小乔木,整个植株都有导管系统,分泌白色、黄色或红色的汁液。单叶互生或对生,无托叶,常分裂。花两性,虫媒,有少数种是风媒花,单生,有萼片和花冠分离,只有其中的博落回属没有花瓣,花多大而鲜艳,无香味。


Periodizace konfliktu.

Samotný konflikt v Kosovu lze rozdělit do dvou fází:

Průběh války.

Začátek 90. let a nespokojenost albánského obyvatelstva.

Na začátku 90. let chtělo Kosovo následovat další jugoslávské republiky, které se chtěly odtrhnout od jednotného státu. Proto byla v roce 1990 prohlášena kosovská republika jako sedmá republika SFRJ. Získala i vlastní ústavu, schválenou ve městě Kačanik u makedonských hranic. O rok později vyhlásila kosovská republika nezávislost. V referendu z 30. září 1991 rozhodlo 99 procenta hlasujících o vytvoření samostatného státu. Celý proces byl však podle jugoslávské ústavy nelegální a nezávislé Kosovo nikdo neuznal.  Svazová republika Jugoslávie byla v průběhu 90. let ekonomicky vyčerpána z důvodů vleklé hospodářské krize z 80. let; válek vedených na území Slovinska, Chorvatska a Bosny a Hercegoviny a ekonomické transformace která skončila koncentrací bohatství a úspor jugoslávských občanů v rukou několika málo zločineckých podnikatelů a firem. Autonomní oblast Kosovo, která patřila k nejchudším v socialistické Jugoslávii a kde probíhal již od roku 1966 skrytý politický konflikt mezi srbským a albánským obyvatelstvem, byla těmito skutečnostmi velmi těžce postižena. Nespokojenost s vládou Slobodana Miloševiće byla rozsáhlá, a to i přesto, že v polovině 90. let se tehdejší Miloševićova vláda pokoušela získat sympatie albánského obyvatelstva rozsáhlými ústupky. Tento obrat uskutečnila Miloševićova vláda poté, co zavedla na počátku 90. let centrální správu oblasti z Bělehradu a rozhodným způsobem okleštila desítky let budovanou autonomii albánské většiny v Kosovu.

Začátek konfliktu.

K jednotlivým střetům mezi jednotkami UÇK a jugoslávskou policií docházelo již v průběhu roku 1996. Jednalo se však o ojedinělé útoky a mezinárodní média jim nevěnovala, na rozdíl od jugoslávských větší pozornost.  Roku 1997 na území Kosova získala moc Kosovská osvobozenecká armáda; ta vedla jednak politický boj proti Srbům, tak i proti Albáncům, kteří podporovali srbskou správu. V prosinci téhož roku podnikla Kosovská osvobozenecká armáda sérii teroristických útoků proti policejním stanicím na území Albánii

Eskalace střetu mezi jugoslávskou armádou a UÇK.

Jugoslávská vláda se ve snaze udržet kontrolu nad územím Kosova rozhodla povolat na území autonomní oblasti armádu, která zahájila bojové operace na území celého Kosova. Tato skutečnost však paradoxně vedla k tomu, že více Albánců se postavilo na stranu Kosovské osvobozenecké armády a bojovalo proti jugoslávskému vojsku. V průběhu války docházelo k oboustrannému teroru vůči civilnímu obyvatelstvu i k oboustrannému vyhánění lidí z domovů. V září roku 1998 zasedala Rada bezpečnosti OSN i vedení NATO. Dne 13. října 1998 se Richard Holbrooke sešel s Miloševićem, kde mu bylo tlumočeno ultimátum aby bylo podepsáno příměří, jugoslávská armáda stažena z Kosova. Milošević přistoupil na některé ústupky, jako bylo např. snížení počtu jugoslávských vojáků v Kosovu.  V průběhu celého roku 1998 probíhaly ostré boje mezi jugoslávskou armádou a Kosovskou osvobozeneckou armádou na území Kosova. Jugoslávská armáda boj s kosovskými povstalci prohrávala; bojovníci Kosovské osvobozenecké armády měli zajištěnu ze zahraničí kvalitní výzbroj a jejich motivace k boji byla mnohem vyšší. Jugoslávská armáda se naopak potýkala se zaostalou technikou a vybavením; jugoslávská ekonomika pak s hospodářskými sankcemi, které na ni uvalila Evropská unie. Boje se odehrávaly především v jihozápadní části Kosova.  V té době však paradoxně americké ministerstvo obrany prohlásilo, že nemá zájem nikterak v Kosovu intervenovat.  Jugoslávští představitelé byli z dané situace značně znepokojeni, a proto bylo v červnu 1998 vysláno do Kosova další vojsko a policejní kontingent v počtu 50 000 lidí. Zatímco v západoevropských médiích byli jugoslávští vojáci vykreslováni jako vykonavači brutálních masakrů, jugoslávští představitelé tvrdili, že je vojenská operace nesmírně nákladnou záležitostí, která stojí Bělehrad dva miliony USD denně. Do poloviny roku 1998 si boje v Kosovu vyžádaly 700 mrtvých a na 265 000 vyhnaných. Počet uprchlíků byl nicméně předmětem sporů. Zatímco v Albánii a mezi kosovskými Albánci se mluvilo o 400 000 lidí, jugoslávské zdroje přiznávaly 140 000 vyhnaných. Značný počet kosovských Albánců uprchl do Albánie.

Incident v Raçaku a zapojení NATO.

16. ledna 1999 došlo k masakru v Račaku, kde bylo dle tvrzení Albánců pobito 40-45 albánských civilistů. Tento incident měl za následek zvýšený tlak západních mocností na SRJ s cílem stažení srbské armády z Kosova. Jugoslávská strana masakr považovala za zinscenovaný a za snahu NATO donutit jakýmkoliv způsobem jugoslávskou armádu ke stažení z Kosova. V době tohoto incidentu se kontingent jugoslávského vojska na území Kosova postupně navyšoval, a to z 18 000 jednotek v říjnu 1998 až na 29 000 na konci března 1999.  6. února 1999 byla na zámku Rambouillet ve Francii zahájena jednání mezi albánskými a srbskými představiteli v Kosovu. Za jugoslávskou stranu se jednání účastnil Slobodan Milošević a za albánskou Ibrahim Rugova. Jednání však skončila fiaskem, neboť zatímco jugoslávská strana nabízela širokou autonomii Albáncům v rámci Jugoslávie, kosovští Albánci požadovali výhradně a pouze nezávislost. Jednání se opakovala ještě jednou v Paříži a nakonec dne 22. března 1999 se setkali Milošević a Richard Holbrooke v Bělehradě.  Po krachu jednání se kvůli pokračujícím násilným akcím srbské armády NATO rozhodlo pro leteckou kampaň, která byla známá jako tzv. Operace Spojenecká síla, v rámci níž bylo bombardováno území Svazové republiky Jugoslávie. 24. března 1999 zahájila vojska NATO vzdušné údery proti Srbsku, které trvaly do 10. června 1999, a byly velkou manifestací vojenských schopností Spojených států. Jde o válku, která byla vedena výlučně jako válka letecká. Tuto válku schválila Rada bezpečnosti OSN, která situaci označila za hrozbu pro mezinárodní mír a bezpečnost v tamní oblasti, ale v důsledku veta ze strany Ruské federace a Číny nebyla schválena další rezoluce, která by dala zmocnění užít všech nezbytných prostředků. Podle některých autorů jde tedy o válku nelegální, podle některých je však tato válka obhajitelná obecně přijímanou teorií přirozeného práva, které je nadřazené právu pozitivistickému, jak bylo např. kostantováno v Norimberském procesu. Tehdejší prezident USA Bill Clinton hovořil o nutnosti postavit se na stranu trpících obětí a tím zajistit mír, svobodu a stabilitu v Evropě. Cílem bombardování ze strany NATO bylo donutit jugoslávskou vládu k ústupkům a stažení z Kosova. To se po třech měsících nakonec podařilo. V samotném Srbsku a Černé Hoře však bylo bombardování považováno za akt agrese nikoliv na jugoslávskou vládu, nýbrž přímo na jugoslávské obyvatelstvo. Během bombardování zintenzivnila jugoslávská armáda své operace v Kosovu nebývalou silou, což dále vedlo představitele NATO k zintenzivnění bombardování Srbska a Černé Hory. Tehdejší americký prezident Bill Clinton prohlásil, že NATO "muselo jednat", neboť jugoslávská armáda zahájila "ofenzivu vůči Albáncům". Ministerstvo zahraničí USA nicméně v několika svých zprávách, které vyšly nedlouho před vyjádřením prezidenta Clintona, uvedlo, že jugoslávská armáda zasahuje v oblastech, kde je Kosovská osvobozenecká armáda aktivní, nedochází však k žádné rozhodné ofenzivě.  V květnu 1999 docházelo k rozsáhlému vyhánění kosovskoalbánského obyvatelstva z Kosova. Podle některých zdrojů zemi opustilo 200 000 kosovských Albánců, podle dalších zdrojů bylo uprchlíků podstatně více, celkové odhady se pohybují okolo 1,2 milionu vyhnaných civilistů až 1,45 milionů, vyhnána tedy byla majorita civilního obyvatelstva Kosova. Docházelo také k rozsáhlým případům znásilňování.  Válka skončila dne 10. června 1999 poté, co se jugoslávská armáda stáhla z oblasti a Kosovo bylo dáno pod mezinárodní správu. Protože převažují nepotvrzené nebo zpochybněné důvody pro vedení války, je považována za válku nelegitimní.

Válka v Kosovu byl ozbrojený konflikt na území bývalé jihosrbské provincie Kosovo. Probíhal od 28. února 1998 do 11. června 1999. Konfliktu se účastnily ozbrojené síly Svazové republiky Jugoslávie na jedné straně a albánské Kosovské osvobozenecké armády. Konflikt doprovázely časté útoky na civilní obyvatelstvo, masakry, vyhánění a přesuny obyvatelstva.

「科索沃战争」或「科索沃冲突」这个名词通常是用来描述两场接续的并且有时相当类似的武装冲突。内战后随即发生了国际冲突,分别为:


Legální daňový únik.

Legální daňový únik provádí poplatník ve chvíli, kdy k zaplacení menší daně využije mezer v zákoně.

Daňová výhoda.

Legální daňový únik může být proveden formou daňové výhody, do které se řadí např. rozdělení firmy na několik menších jednotek v případě progresivní sazby daně a tím vyhnutí se té nejvyšší sazbě nebo tzv. „Švarc systém“ - tedy najímání pracovníků na živnostenský list místo jejich přijetí do pracovního poměru.

Daňová úspora.

Další forma legálního daňového úniku je daňová úspora. Sem se zahrnuje uplatnění slev, odpočitatelných položek, uplatnění ztráty z minulých let, odpisy, společné zdanění manželů, možnost uplatnění výdajů paušálem nebo procentem z příjmu, rezervy, opravné položky – obecně zákon daňovému poplatníkovi nabízí možnost takovým způsobem ušetřit na dani.  Protikladem daňové úspory a daňové výhody je daň z neznalosti, tzn. že poplatník zaplatí daň, aniž by věděl o možnosti snížení.

Nelegální daňový únik.

Nelegálního daňového úniku se poplatník dopouští, když při výpočtu nebo platbě daňové povinnosti porušuje zákon, např. nepřiznáním příjmů nebo majetku, nadhodnocuje náklady nebo výdaje, vystavuje fiktivní doklady, do nákladů zahrnuje náklady daňově neuznatelné, skrytým převodem zisku mezi mateřskou a dceřinou společností. Podvodník se zpravidla rozhoduje mezi několika faktory - daňovou úsporou (ziskem), pravděpodobností odhalení a výší trestu. Množství daňových úniků závisí i na toleranci společnosti. Může jít o nelegální daňový únik neúmyslný, tzn. poplatník porušil zákon z nevědomosti (nebyl dobře informován, zákon není srozumitelně vysvětlen), nebo o nelegální daňový únik úmyslný, kdy poplatník vědomě porušuje zákon a platí menší nebo žádnou daňovou povinnost. Rozsah úmyslného daňového úniku bývá mnohem větší než rozsah daňových úniků neúmyslných.

Měření velikosti daňových úniků.

Daňové úniky měříme metodou aproximativní nebo metodou reprezentativního vzorku.

Aproximativní metoda.

Aproximativní metoda vychází z myšlenky, že šedá ekonomika způsobuje rozdíly mezi příjmy a výdaji domácností a je možné podle znalosti počtu odpracovaných hodin a hodinové mzdy odhadnout přibližný rozsah daňových úniků.  Někdy bývají u této metody používány smyšlené údaje s cílem ovlivnit veřejnost.

Metoda reprezentativního vzorku.

Metoda reprezentativního vzorku se provádí hloubkovou kontrolou určité skupiny poplatníků, kteří formou anonymních dotazníků odpovídají na otázky o svých příjmech, kolik z těchto příjmů přiznali, zda využili daňových úspor apod.

Jako daňový únik se označuje situace, kdy se daňový poplatník částečně nebo zcela vyhýbá placení daně. Může tak vzniknout daňový únik legální nebo nelegální.

逃税,又称瞒税、非法避税,泛指使用不合法的手段企图不支付有关的课税。在某些国家,逃税是刑事犯罪,案情轻者会被征收,少征收税款数倍的罚款(例如香港为3倍,新加坡更达5倍)。在中国大陆,逃税金额巨大者一度可被判处死刑,最新的刑法修正案已经取消相关罪行的死刑判决,改为最高刑期为无期徒刑。


Život.

Mládí.

Sergej Treščov pochází z vesnice Krasnoj Kustar v Lipecké oblasti, narodil se v dělnické rodině, je ruské národnosti. Roku 1975 absolvoval střední školu, o rok později technické učiliště (obor svářeč), roku 1982 absolvoval Moskevský energetický institut. O dva roky později, po povinné vojenské službě, nastoupil v RKK Eněrgija. Zde se podílel na zkouškách modulu Kvant-1, zabýval se technickou přípravou kosmonautů.

Kosmonaut.

Koncem osmdesátých let se přihlásil k kosmonautickému výcviku, prošel lékařskými prohlídkami a 24. března 1989 získal souhlas Hlavní lékařské komise k přípravě. Rozhodnutím Státní meziresortní komise byl 3. března 1992 doporučen do oddílu kosmonautů RKK Eněrgija, formálně zařazen v Eněrgiji na pozici kandidáta na kosmonauta byl 13. května 1992. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu ve Středisku přípravy kosmonautů J. A. Gagarina a 25. února 1994 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  Od roku 1994 byl zařazen mezi kosmonauty připravující se na lety na Mir. V březnu 1997 byl začleněn do záložní posádky Základní expedice 25 (startovala v lednu 1998), s Viktorem Afanasjevem a od srpna 1997 ještě s Jean-Pierrem Haignerem. V únoru 1998 dvojice Afanasjev, Treščov postoupila na místo hlavní posádky pro Základní expedici 27, v srpnu 1998 byl však Treščov nahrazen francouzským kosmonautem. V únoru 1999 byl zařazen do záložní posádky pro Základní expedici 29, s Gennadijem Padalkou, už v červnu v souvislosti s zrušením letů na Mir byla posádka rozpuštěna.  Od června 1999 se s Valerijem Korzunem připravoval v záložní posádce programu MKS-spasatěl (v případě problémů s připojením modulu Zvezda k ISS měli kosmonauti vzlétnout a vyřešit situaci). Spojení proběhlo v červenci 2000 hladce automaticky.  Už v červenci 1999 byl jmenován do záložní posádky Expedice 3 a hlavní posádky Expedice 5 (s Korzunem a Peggy Whitsonovou). Přípravu zahájili v září 2000, Expedice 3 odstartovala v srpnu 2001. Poté trénovali na let Expedice 5.  Do vesmíru odstartoval 5. června 2002 na palubě raketoplánu Endeavour letu STS-111. Na stanici ISS vystřídala trojice Korzun, Whitsonová, Treščov Expedici 4 a setrvala na ní následujících šest měsíců. Členové Expedice 5 se vrátili na Zem 7. prosince 2002 opět v Endeavouru (let STS-113).  V lednu 2004 byl jmenován palubním inženýrem záložní posádky Expedice 14, brzy však byl z posádky vyřazen. V listopadu 2006 byl na vlastní žádost vyřazen z oddílu kosmonautů, nadále pracuje v RKK Eněrgija.

Sergej Jevgenjevič Treščov (, * 18. srpna 1958 v Krasnom Kustaru, v Lipecké oblasti, RSFSR, SSSR) byl od května 1992 do listopadu 2006 ruský kosmonaut, člen oddílu kosmonautů RKK Eněrgija. Roku 2002 vzlétl na palubě raketoplánu Endeavour (let STS-111) k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS) na půlroční kosmický let jako palubní inženýr Expedice 5. Ve vesmíru strávil 184 dní, 22 hodin a 16 minut.

谢尔盖·叶夫根耶维奇·特列晓夫(,1958年-8月18日)是俄罗斯已退役宇航员。


Život.

Justus byl rodilý Ital a účastník gregoriánské misie vyslané do Anglie papežem Řehořem Velikým v roce 601, ačkoliv podle některých zdrojů byl účastníkem již první vlny, která do Anglie dorazila se Augustinem v roce 597.  Augustin z Canterbury Justa v roce 604 vysvětil biskupem, kterým se stal v kentském městě Rochester, Justus pravděpodobně na rozdíl od většiny misionářů nebyl mnich, proto se klérum v jeho okolí většinou skládalo z diecézních duchovních, než z mnichů. Výnos krále Æthelberht Kentského, jímž Justovi zaručil půdu v Rochesteru, je pochybné autentičnosti.  Zatímco byl Justus v biskupském úřadu, on a další z předních gregoriánských misionářů a londýnský biskup Mellitus se podepsali pod dopis arcibiskupa Vavřince z Canterbury irským biskupům, v němž vyzýval keltské křesťany k přijetí římského způsobu vypočítávání data slavení Velikonoc. Roku 614 se Justus zúčastnil pařížského koncilu, svolaného franským králem Clotharem II. V roce 616 zemřel kentský král Æthelberht, který přijal a podporoval křesťanství, nicméně jeho nástupci křesťanství odvrhli a přijali zpět staré pohanské zvyky a křesťany pronásledovali; Justus tak byl donucen spolu s Mellitem prchnout z Anglie na pevninu do Galie. Nicméně již roku 617 se do Anglie vrátil a ujal se zpět biskupského úřadu. Mellitus se rovněž vrátil, avšak přetrvávající protikřesťanské nálady obyvatelstva mu zabránily vrátit se do Londýna; po smrti Vavřince z Canterbury Mellitus zaujla jeho místo na arcibiskupském stolci.  Justus se arcibiskupem stal po Mellitově smrti roku 624. Poté vysvětil svým nástupem v rochesterském biskupství Romana z Rochesteru. Od papeže Bonifáce V. přijal papežské palium a papež mu rovněž poslal dopis, v němž mu gratuloval ke konverzi krále „Aduluald“ (zřejmě tím myslel kentského krále Eadbalda); Bonifácův dopis je přiložen k "Historii ecclesiastica gentis Anglorum", historického díla anglického kronikáře Bedy Ctihodného. Podle historika D. P. Kirbyho je pravděpodobné, že Eadbalda ke křesťanství přivedl Justus a nikoliv jeho předchůdce, Vavřinec z Canterbury. Jiní historikové, např. Barbara Yorke, či Henry Mayr-Harting, tvrdí, že Bedovy záznamy jsou správné a král Eadbald byl pokřtěn Vanřince z Canterbury. Barbara Yorke dále tvrdí, že během Eadbaldovy vlády v Kentu vládl ještě jeho spoluvládce Æthelwald – „Aduluald“, o kterém se zmiňuje v dopise papež Bonifác.  Justus vysvětil Paulina prvním yorským biskupem předtím, než Paulinus vydal jako doprovod kentské princezny Æthelburgy do Nurthumbie, kde se měla vdát za krále Edwina. Justus zemřel 10. listopadu někdy v letech 627–631, poté byl prohlášen za svatého; jeho svátek připadl na výročí jeho smrti, 10. listopad. V 90. letech 11. století byly Justovy ostatky obřadně přeneseny do relikviáře za oltářem Opatství svatého Augustina v Canterbury. Přibližně v té době byl Joscelinem de Saint-Bertin sepsán Justův "Život", stejně jako oslavná bášeň Reginalda z Canterbury; o svatém Justovi také napsali Thomas z Elmhamu, Gervaise z Canterbury, či Vilém z Malmesbury, o Justově životě se také zmiňuje pozdější kronikář Beda Ctihodný.

Justus (zemřel 10. listopadu mezi léty 627 až 631) byl prvním biskupem v Rochesteru a čtvrtý arcibiskup z Canterbury. Do Anglie byl vyslán z Říma v rámci gregoriánské misie, která měla za cíl pohanské Anglo-sasy získat pro křesťanství. Po smrti prokřesťansky nakloněného kentského krále Æthelberhta v roce 616 byl donucen z Anglie uprchnout do Galie, ale již příštího roku se do Anglie vrátil. V roce 624 se stal canterburským arcibiskupem. Během svého úřadování dohlížel na vysílání misionářů do severní Northumbie.

贾斯图斯或尤斯图斯(英语:Justus,有时也称英语:Iustus,生年不详,于627至631年间其中一年的11月10日逝世)是第四任坎特伯雷大主教。贾斯图斯由教宗额我略一世从意大利派往英格兰,任务是使信奉当地异教的盎格鲁-撒克逊人皈依基督教,他可能与601年派出的第二批传教士一同抵达。贾斯图斯于604年成为首任罗切斯特主教,并在614年出席了巴黎的教会会议。


Specifika internetové cenzury.

Nejvýraznějšími odlišnostmi od jiných typů cenzury jsou:

Cenzura na internetu podle jednotlivých zemí.

Čínská lidová republika.

Čínská lidová republika vykazuje největší růst „internetové populace“ (ta s 389 miliony v roce 2009 překonala Spojené státy americké a je největší na světě); současně má ale i největší počet lidí odsouzených v souvislosti s internetovou cenzurou (48). Tamní vláda vybudovala pravděpodobně nejsofistikovanější systém internetové cenzury ze všech zemí, kteří tento typ cenzury používají – filtrovány jsou stránky mluvící o změně nebo svrhnutí komunistického režimu v Číně, demokracii, nezávislosti Tibetu, Dalajlámovi, hnutí Fa-lun-kung atd. Pro účel obhájení cenzury a podpory „správného“ prohlížení Internetu používá vláda i vlastní maskoty – policisty Jing-Jing a Dža-Čcha.  Podle internetové společnosti ThousandEyes používá tzv. „velký čínský firewall“ několika technik blokací webů, které se navzájem doplňují: vkládání falešných odpovědí do DNS dotazů, blokace na základě IP adres, deep packet inspection a vynucení ukončení TCP spojení a vytváření atmosféry, že je uživatel sledován.  Cenzuře podléhá i populární VoIP program Skype. Čínské blogy provozované Microsoftem odmítají v názvech příspěvků slovo „demokracie“. V roce 2005 byl na 10 let vězení odsouzen blogger a novinář Shi Tao kvůi „protistátní činnosti“, po upozornění představitelů vlády firmou Yahoo!, jejíž emailovou službu Tao používal.  Výsledky vyhledávání ve vyhledávači Googlu (google.cn) do roku 2010 podléhaly cenzuře vlády ČLR. V tomto roce po kybernetickém útoku na účty čínských lidskoprávních aktivistů přestal Google nabízet cenzurovanou verzi svého vyhledávání a uživatele přesměrovával na honkgkonkgskou verzi svého vyhledávače, vyhledávání Googlu bylo tentýž rok v ČLR zablokováno. V roce 2018 se objevily informace, že Google připravuje nový cenzurovaný vyhledávač pro ČLR. proti čemuž protestovaly stovky zaměstnanců Googlu, kteří požadovali možnost nepracovat na eticky problematických projektech.  Během roku 2017 byla v ČLR zablokována aplikace WhatsApp – v červenci byl zablokován video chat a možnost posílat fotografie, v září bylo zablokováno i posílání textových zpráv (tyto služby používají dva rozdílné protokoly).  22. srpna 2018 byl v Číně zablokován zpravodajský web australské mediální společnosti ABC.  V ČLR je také zablokována Wikipedie v čínštině. Všechny ostatní jazykové verze byly zablokovány v květnu 2019.

Írán.

Íránská vláda 16. listopadu 2019 nejméně na 5 dní vypnula přístup k Internetu v celé zemi po násilných protestech proti zvýšení ceny benzínu.

Jižní Korea.

Jižní Korea blokuje přístupy k některým webům jak přes HTTP protokol, tak přes HTTPS protokol (blokovaný web je identifikován prostřednictvím metody Server Name Indication). Filtrovány jsou i výsledky vyhledávání v korejské verzi Googlu i v korejském vyhledávači Naver.

Kuba.

Na Kubě mělo přístup k Internetu v roce 2007 jen 1,7 % obyvatelstva. Soukromý přístup k Internetu je zakázán, pro e-maily existují veřejně přístupné terminály, z nichž ovšem nejde prohlížet web. Výjimku tvoří jen nejvyšší akademická obec a výše postavení státní zaměstnanci se speciální autorizací. Běžní občané si nemohou koupit počítač, cizinci mohou Internet využívat jen v několika málo prestižních hotelech, ale i tam je přístup k Internetu filtrován firewally. Obecně platí, že přístup je povolen jen k předem schváleným kubánským stránkám a přístup k zahraničním serverům je bráněn firewally. Kubánci pro přístup k Internetu kupují na černém trhu hesla nebo jiné prostředky pro obcházení cenzury.  Od prosince 2018 je na ostrově dostupné připojení k Internetu prostřednictvím mobilní 3G sítě.  V roce 2019 bylo oznámeno zlegalizování soukromého přístupu k Internetu pro občany a vytváření soukromých Wi-Fi sítí. Dovážet by se měla jen zařízení schválená tamním ministerstvem komunikací a stále má zůstat zachován monopolní poskytovatel připojení "Etecsa".

Nepál.

V polovině října 2018 začal Nepál skrze poskytovatele připojení k Internetu blokovat pornografické webové stránky.

Pákistán.

V Pákistánu jsou blokovány jsou weby, které údajně urážejí islám. V roce 2010 byl i zablokován YouTube a některé články na Wikipedii.

Rusko.

V Rusku je praktikován systém blokace závadných webových stránek, případně omezení některých forem internetového připojení v souladu s platnými zákony přijatými ruskou Dumou v letech 2012 až 2017.

Spojené arabské emiráty.

Spojené arabské emiráty měly do roku 2007 jen jednoho poskytovatele připojení k Internetu "Emirates Internet and Multimedia" ("Etisalat"), který byl z větší části vlatněn státem. V zemi se blokují všechny weby na izraelské doméně nejvyššího řádu.il.

Srí Lanka.

Po teroristických útocích na Srí Lance 21. dubna 2019 nechala tamní vláda na několik dní zablokovat přístup ke službám Facebook, WhatsApp, Instagram, YouTube, Snapchat, Viber a nejméně jednu VPN službu kvůli „zamezení šíření neověřených zpráv a spekulací“.

Sýrie.

Sýrie blokuje servery YouTube, Amazon, Hotmail, pro-kurdské stránky a stránky Muslimského bratrstva a weby, které se nacházejí v Izraeli. Od května 2008 do února 2009 byla v zemi blokována i arabská Wikipedie a přístup na sociální síť Facebook byl v zemi blokován do února 2011. Blokovány jsou rovněž některé komunikační aplikace pro mobilní telefony mezi něž patří např. WhatsApp.  S využitím techniky deep packet inspection (rozpoznávání komunikace na základě obsahu přenášených paketů) byly často blokované i prostředky pro přesměrování nebo ochranu počítačové komunikace jako VPN, Tor, IPSec a L2TP.

Turecko.

Turecko provedlo v roce 2014 legislativní zásahy umožňující cenzuru internetu. V zemi je od roku 2017 blokována i Wikipedie.

Venezuela.

Během hospodářské a politické krize ve Venezuele byl v roce 2019 několikrát dočasně blokován přístup na Wikipedii.

Zimbabwe.

Během masových protivládních protestů zimbabwská vláda 15. ledna 2019 nařídila dvěma největším poskytovatelům připojení k Internetu odpojení přístupu k Internetu. Připojení bylo obnoveno následující den, ovšem bez přístupu k několika sociálním sítím a komunikačním aplikacím.

Internetová cenzura v Česku.

V Česku je jakákoli cenzura, a tedy i internetová, zakázána Článkem 17, odstavcem 3 Listiny základních práv a svobod. V současné době také neexistuje žádný zákon, který by ustanovoval oprávnění nebo povinnost kohokoli zasahovat do internetové komunikace a omezovat nebo měnit přenášené informace. Zakázat zpřístupnění informací na Internetu může pouze soud, a to prostřednictvím rozsudku nebo předběžného opatření (například na základě žaloby na ochranu osobnosti, tedy § 13, odst. 1 Občanského zákoníku) – to však nevylučuje odpovědnost (včetně případné odpovědnosti trestní) za zveřejnění nebo jiné sdělení informací prostřednictvím Internetu.  Využití Internetu pro šíření informací je v trestním zákoníku posuzováno obdobně jako šíření informací tiskem, rozhlasem, televizí apod. a znamená u takového skutku, pokud je trestným činem (např. trestný čin podle "§ 356 Podněcování k nenávisti vůči skupině osob nebo k omezování jejich práv a svobod" nebo "§ 191 Šíření pornografie"), přísnější trestnost.  Ke dni 1. ledna 2017 vzniklo na ministerstvu vnitra Centrum proti terorismu a hybridním hrozbám, jehož očekávaná činnost byla např. prezidentem Milošem Zemanem předem spojována s cenzurou internetu.  Šíření obchodních sdělení upravuje zákon č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti. Právnická osoba nebo podnikající fyzická osoba, která šíří obchodní sdělení (např. elektronickou poštou) v rozporu s tímto zákonem, může být Úřadem pro ochranu osobních údajů pokutována až do výše 10 milionů Kč.  Odpovědnost poskytovatele internetového připojení za přenášená data je zákonem 480/2004 Sb. obecně vyloučena. Není povinen dohlížet na obsah přenášených informací ani aktivně vyhledávat skutečnosti, které by mohly svědčit o protiprávním obsahu. V podobném postavení je i ten, kdo poskytuje dočasné meziuložení informací (technicky např. provozovatel proxy serveru) nebo ukládání informací poskytovaných uživatelem (např. provozovatel webhostingu). Poskytovatel však za obsah informací odpovídá v případě, že mohl vzhledem k předmětu své činnosti a okolnostem a povaze případu vědět, že obsah ukládaných informací nebo jednání uživatele jsou protiprávní, nebo dozvěděl-li se prokazatelně o protiprávní povaze obsahu ukládaných informací nebo o protiprávním jednání uživatele a neprodleně neučinil veškeré kroky, které lze po něm požadovat, k odstranění nebo znepřístupnění takovýchto informací.  V České republice neexistuje zákon, který by bránil poskytovateli internetového připojení uzavřít s uživatelem takovou smlouvu, která poskytovateli dovoluje omezit přístup uživatele k některým informacím nebo tyto informace pozměnit. Na základě toho někteří poskytovatelé blokují provoz na některých portech, omezují přenosovou rychlost některých typů komunikace nebo blokují přístup k některým webovým stránkám. Svévolný zásah do komunikace (nepodložený smlouvou) je však posuzován jako protizákonný.  V současné době omezují přístup k některým webovým stránkám společnosti Telefónica O Czech Republic, Vodafone Czech Republic a T-Mobile Czech Republic. K blokaci využívají databázi britské organizace Internet Watch Foundation, Telefónica O2 připravuje také lokální databázi vytvářenou společně se sdružením Online Safety Institute a s Policií ČR.  Poslanecká sněmovna Parlamentu ČR v dubnu 2016 a Senát Parlamentu ČR v květnu téhož roku schválily vládní návrh zákona o hazardních hrách (platný od 1. ledna 2017), který mj. ukládá poskytovatelům připojení k Internetu povinnost blokovat přístup ke stránkám s nelegálními hazardními hrami podle seznamu spravovaného Ministerstvem financí ČR. Proti této povinnosti se kriticky postavila odborná veřejnost včetně všeobecně známých institucí a firem (např. Český telekomunikační úřad, Seznam.cz, aj.).  V únoru 2017 obvinil dezinformační web Aeronet.cz společnost Economia a.s. z cenzury, protože e-maily obsahující odkaz na tento web nebyly doručovány příjemcům se schránkami na freemailu centrum.cz, volny.cz a atlas.cz (který Economia v té době provozovala). O tomto obvinění informoval např. server Root.cz, který nedoručování mailů potvrdil. V rozhovoru pro Root.cz uvedl Štěpán Burda, tehdejší technický ředitel Economie, že blokování provádí společnost Excello, dodavatel antispamu pro centrum.cz a ostatní domény. V tomtéž článku potvrdil Tomáš Charvát ze společnosti Excello, že e-maily obsaující odkaz na aeronet.cz jsou vyhodnoceny jako spam kvůli velmi nízké reputaci tohoto webu a kvůli tomu, že velké množství uživatelů takové e-maily za spam označilo.

Způsoby obcházení cenzury Internetu.

Způsoby obcházení blokace konkrétních webů nebo služeb závisí na tom, jaké technologie jsou použity pro vlastní blokaci. Např. pro obejití jednoduché blokace webů prostřednictvím takto nastavených DNS serverů stačí nastavit používání jiných DNS serverů, třeba i těch, které se nacházejí v jiné zemi. K obejití pokročilejších způsobů blokace se používají technologie umožňující přesměrovat počítačovou komunikaci mimo oblast blokace (např. virtuální privátní sítě nebo Tor) nebo technologie úplně skrývající celou komunikaci (např. I2P). Především v zemích s autoritativní vládou může být samotné používání některých nástrojů pro obcházení cenzury Internetu nebo pro zajištění anonymní či šifrované komunikace trestným činem.  Před aktivní cenzurou Internetu, tedy postihem za šíření závadného obsahu, se lze do určité míry navíc chránit využíváním technologií pro anonymní a pseudonymní komunikaci, případně využíváním slaběji kontrolovaných sítí přístupných většímu počtu lidí současně (např. kavárny poskytující Wi-Fi připojení).  Na Kubě se speciální kódy pro přístup na Internet prodávají na černém trhu. Tyto kódy zpravidla fungují jen po krátkou dobu.  V roce 2011 v souvislosti s protesty proti tehdejšímu egyptskému prezidentovi Muhammadu Husnímu Mubarakovi nařídila tamní vláda poskytovatelům připojení k Internetu na několik dní zablokovat přístup k Internetu. Společnosti Google a Twitter proto vytvořili službu, která umožňovala přes telefon nahrát vzkaz na záznamník a tento vzkaz zveřejnit na Twitteru s hashtagem #egypt. Následně byly organizací SmallworldNews tyto vzkazy překládány do angličtiny.  Po zablokování přístupu k Wikipedii v Turecku 29. dubna 2017 začal o 4 dny později projekt distribuce Wikipedie prostřednictvím protokolu IPFS.  V dubnu 2018 byl využit blockchain kryptoměny Ethereum ke zveřejnění otevřeného dopisu studentky North University of China o sexuálním obtěžování. Díky technickému principu, na kterém kryptoměna stojí, není prakticky možné takto zveřejněný text odstranit.  Během pandemie COVID-19 v Číně na začátku roku 2020 vyšel v čínském magazínu Renwu rozhovor s lékařkou Aj Fen, ve kterém popisovala své první setkání s novou nákazou a důsledky rozhodnutí úřadů nezveřejnit informace o novém objevu. Poté, co byl tento článek z čínského internetu odstraněn, začaly se po sociálních sítích šířit jeho přepisy do latinky (pchin-jin), morseovy abecedy, nebo emodži za účelem rozšíření zprávy a zpomalení cenzury.

Internetová cenzura je kontrola a filtrování informací, včetně potlačování „nevhodného“ obsahu proudícího Internetem. Z právního hlediska je to jedna z forem cenzury, od těch ostatních se ale v několika ohledech liší. Cenzura Internetu je vnímána převážně negativně a bývá spojována se snahou utajit nechtěné informace. Očekává se, že pokud by nastala nějaká mezní událost, která by byla obdobou 11. září v letecké dopravě a následného nezdařeného atentátu za použití tekutin na palubě letadla, po kterých lidé akceptovali, že si na palubu letadla nemohou vzít tekutiny, internetová cenzura může být akceptována.

网络审查是指国家对网络承载的内容以及网站进行审查,并对部分内容进行监视、过滤和删除,或对网站进行关闭、过滤的行为,甚至是全国实施网络实名制。而这里网络主要指因特网,但没有接入它的独立学术网、企业网等也在政府审查的范围之内。


Základní informace.

V současné době má společnost OKI zastoupení ve 120 zemích světa a má čtyři regionální centrály: OKI zaměstnává celosvětově přes 22 000 lidí a příjmy z prodeje v roce 2008 dosáhly 1,63 mld. dolarů. OKI Printing Solutions vyrábí barevné a černobílé tiskárny, multifunkční zařízení, jehličkové tiskárny a faxy. Většina jejích produktů však nachází uplatnění hlavně v kancelářích firem a podniků.

Historie.

Když v roce 1881 založil Kibataro Oki společnost Meikosha Ltd. (později přejmenovanou na Oki Electric), firma se usadila v pronajatém dvoupatrovém kancelářském bloku v srdci Tokia. Její zakladatel, povoláním stříbrotepec, byl nadšenec do technických vynálezů a věřil, že Japonsko stojí na prahu nového věku – věku komunikací.

Éra telefonů.

Krátce po založení firmy představil Oki-san jeden z prvních velkých vynálezů – zařízení Microsound, což byl telefon „edisonovského“ typu, který měl mikrofon s uhlíkovým práškem namísto uhlíkových tyčinek, které využívali konkurenční výrobci. Výsledkem této inovace byla lepší citlivost a kvalita zvuku. Tento vynález přinesl zakladateli firmy druhé místo na 2. národní průmyslové výstavě v Japonsku.  Dalším vynálezem byl lakem izolovaný drát, který nahrazoval dosud používaný drát s hedvábnou nebo bavlněnou izolací, který Kibataro Oki představil na Mezinárodní výstavě vynálezů konané v Londýně v roce 1885.  O tři roky později se zrodila značka OKI, když se Meikosha změnila na Oki Electric Works. Věhlas si nová společnost získala v Japonsku záhy. Když na začátku 90. let 19. století nainstalovala telefonní linky, které umožnily komunikaci mezi prvním a dvanáctým patrem v Ryounkaku, což byla tehdy nejvyšší budova v Japonsku, postavená podle vzoru Eiffelovy věže. Než Kibataro Oki v roce 1906 zemřel, byla již jeho společnost úspěšným telekomunikačním výrobcem.

Éra počítačů.

V šedesátých letech 20. století nastal zásadní obrat v zájmech společnosti. OKI se vrhla probádat nové možnosti a rozhodla se soustředit úsilí na poli elektroniky. Stačil jí rok, aby vyvinula svůj první elektronický počítač OKITAC-5090. Byl to první v Japonsku vyráběný počítač, který používal paměť z feritových jader. V roce 1964 pak světlo světa spatřila první sériová jehličková tiskárna. Za tři roky vývojové centrum OKI slavilo další úspěch. Společnost Fuji Bank nainstalovala svůj on-line systém spořitelních účtů s použitím terminálů OKISAVER. V stejném roce (1970), kdy společnost IBM začala účtovat zvlášť za hardware a software, založila Oki Electric softwarové oddělení, jelikož do té doby byla běžná praxe, že si každá divize psala svůj vlastní software.

Éra tiskáren a revoluční objev LED technologie.

Postupem času se stále více začínaly prosazovat inovace v oblasti tiskáren. V roce 1972 zavedla OKI řádkovou tiskárnu DP100 jako periferii pro malé a střední počítače. V tomto období také nebývale narostl export tiskáren do světa. DP100 se prodávala i v USA. Spojené státy dobýval v téže době i dálnopis MT100 s jehličkovou tiskárnou. Ten byl následně exportován do zemí v jihovýchodní Asii a států Středního východu.  Na další zásadní objev v technologii si musela OKI počkat do 90. let, kdy její inženýři vyvinuli revoluční LED technologii (technologii s použitím světelných diod), která je svou kvalitou tisku a technologií řazena vedle technologie laserové. LED technologie má řadu výhod, jelikož přesnější zdroj světla vede k vyšší kvalitě tištěné grafiky. Navíc rychlost tisku na rozdíl od laserových tiskáren není u LEDkových přístrojů závislá na rozlišení, a proto při větším rozlišení rychlost tisku neklesá. Není totiž třeba rozmítat laserový paprsek, osvit je řešen prostřednictvím LED diod.  V současné době většina tiskáren, multifunkcí i faxů značky OKI používá vylepšenou víceúrovňovou digitální LED technologii.

Výrobky.

Během své mnohaleté historie společnost OKI vyvinula mnoho různorodých výrobků. V začátcích se kromě telefonů a izolovaných drátů firma věnovala také výrobě a instalaci elektrických zvonků a bleskosvodů. S érou počítačů přišly dálnopisy, elektronické ústředny, tiskárny a faxy. Právě poslední dva produkty se úspěšně prodávají až dodnes.  V současnosti OKI Printing Solutions nabízí barevné a černobílé tiskárny, multifunkční zařízení, faxy, jehličkové a řádkové tiskárny.

OKI v České republice a na Slovensku.

Společnost OKI působí v České republice a na Slovensku prostřednictvím své pobočky Oki Systems (Czech and Slovak), s.r.o. Tato firma se v roce 2009 umístila na 81. místě v anketě Českých 100 nejlepších.  Značka OKI dosáhla podle nezávislých dat společnosti IDC v roce 2008 v České republice dle počtu prodaných kusů těchto výsledků:  Konkurenty OKI jsou výrobci tiskáren a multifunkcí Brother, Canon, Epson, HP, Konica Minolta, Kyocera Mita, Lexmark a Xerox.

OKI Printing Solutions je jeden z nejvýznamnějších výrobců tiskáren a multifunkčních zařízení. Historie společnosti sahá do roku 1881, kdy v Japonsku založil Kibataro Oki její mateřskou firmu Oki Electrics (tehdy pod názvem Meikosha Ltd.). Boom v rozvoji a prodeji svých výrobků OKI zaznamenala v 90. letech 20. století, kdy na trh uvedla výrobky, jež pracovaly s LED technologií (alternativa k laserovým modelům).

冲电气工业()是日本一家通讯设备制造商,通称「」。该公司于1881年由冲牙太郎建立,并成功开发了日本首台电话机。主要生产信息通用系统和打印机,1956年生产的纵横制交换机获得日本电信电话公社采用。川崎秀一是现任社长。


Kritéria pro hodnocení motorových olejů.

Motorové oleje se hodnotí podle dvou základních kritérií, viskozity a "adekvátního výkonu motoru".

Hodnocení podle viskozity.

Hodnocení olejů dle viskozity je poměrně jednoduché (na rozdíl od hodnocení výkonového) a slouží k němu jen stupnice SAE. Rozlišuje se zde 12 viskozitních tříd, šest „zimních“ a šest „letních“.  V současné době se prakticky výhradně používají tzv. oleje celoroční, které zaručují správnou tekutost (viskozitu) jak za provozu, tak při startu motoru v mrazu.  Dříve se používaly sezónní neboli jednostupňové oleje, určené pro provoz jen v jednom ročním období.  Příkladem viskozitního označení běžného celoročního oleje je olej 15W40; levé číslo určuje tekutost při studeném motoru v zimě, pravé číslo udává tekutost oleje při provozní teplotě, což je důležité zejména v letních vedrech, kdy provozní teplota může být překročena; vyšší číslo nás pak informuje, že olej má větší viskozitní rezervu - jedeme-li např. do subtropického podnebí.  Příkladem viskozitního označení sezónního neboli jednostupňového oleje je SAE40. Ten je použitelný v létě, kdy má za provozu stejnou tekutost jako SAE 15W40. Za mrazu by však byl příliš hustý, takže by - v lepším případě - velmi brzdil startování, v horším případě by neprotekl mazacími kanálky.  Podrobně zpracovává tuto problematiku: http://www.pneu-asistent.cz/oleje/specifikaceOLEJU.pdf

Hodnocení podle výkonnosti.

U "výkonového hodnocení motorového oleje" existuje řada označení takto hodnocených olejů; tento systém označování je nestejnorodý, už z toho důvodu, že různé národní instituce různých států si vymyslely vlastní označování. Hlavní používané normy jsou:  API (jakostní norma - American Petroleum Institute)  ACEA (značení olejů evropské výkonové klasifikace)  MIL (americká armáda)  Firemní normy - MB, DAF, VW, Volvo, BMW, Man a další  Podrobně zpracovává tuto problematiku: http://www.pneu-asistent.cz/oleje/specifikaceOLEJU.pdf  Důležité vlastnosti olejů, včetně těch použitých se určují laboratorními zkouškami. Jsou to zejména viskozita, bod vzplanutí, obsah vody, obsah karbonizačního zbytku, rozpustnost v HEO (směsi n-hexanu, etanolu a kyseliny olejové), přítomnost glykosidů, TBN (číslo alkality), obsah mechanických nečistot.

Motorový olej je obecné souhrnné označení pro celou skupinu minerálních olejů, používaných jako maziva ve spalovacích motorech vozidel. Tyto oleje zároveň plní funkci chladiva, funkci těsnicí, čisticí a chrání před korozí. Podle způsobu výroby je dělíme na dvě základní skupiny, na oleje ropné a syntetické, při čemž třetí skupina, tzv. oleje polosyntetické, zahrnuje oleje vzniklé smísením olejů obou předchozích skupin a představuje jistý kompromis užitných vlastností a ceny. Z hlediska užitných vlastností lze v zásadě říci, že oleje syntetické mají vyšší tekutost za nízkých teplot, menší odparnost a jsou menším zdrojem uhlíku a síry. Syntetické oleje jsou však dražší a některé složky mají horší mazivost. Podstatnou složkou motorových i většiny ostatních olejů jsou aditiva, která zlepšují vlastnosti olejových základů, tak aby oleje splnily všechny vysoké nároky moderních výkonných vozidel, zejména na vysokoteplotní a vysokotlakou odolnost, stálost při styku s produkty spalování, čisticí schopnost, nízkou pěnivost a další. O aditivaci motorového oleje a o výhodách doplňkové ruční aditivace motorového oleje (i maziv obecně) pojednává článek aditiva do maziv.

机油是指专门用在内燃机中的润滑油,由占重量67%~90%的基础油及10%~33%的添加剂组成,除润滑外,还有清洁、防锈、冷却、气密等功能。以Yamaha原厂机油YAMALUBE为例,通常润滑添加剂有黏度指数向上剂、清净分散剂、抗氧化剂、油性剂、防锈剂、腐蚀防止剂、消泡剂、摩擦调整剂、流动点降下剂、磨耗防止剂。


莱昂·巴蒂斯塔·阿尔伯蒂

Život.

Narodil se jako nemanželský syn v rodině Lorenza Albertiho, bohatého kupce, vyhnaného z Florencie. Studoval humanistickou školu v Padově, církevní právo v Bologni a matematiku a fyziku opět v Padově. Roku 1428 získal doktorát církevního práva a protože papež zrušil vyhnanství Albertiů, mohl se vrátit do Florencie. Tam se seznámil s řadou umělců (Filippo Brunelleschi, Donatello, Lucca della Robbia, Masaccio). Kolem roku 1432 mu papež udělil legitimní původ a zároveň úřad, který Alberti zastával až do roku 1464. Úřední činnost mu nechávala dost času na jeho záliby, studia a cesty. Roku 1434 doprovázel papeže Evžena IV. do vyhnanství ve Florencii a roku 1438 byl členem papežské delegace na koncilu ve Ferraře. Roku 1447 se jeho kolega ze studií stal papežem jako Mikuláš V. a Alberti začal pracovat na stavbách a přestavbách města Říma. K tomu účelu vydal také "Popis města Říma". Dále navrhl první renesanční průčelí kostelů v Rimini a ve Florencii, které se stejně jako paláce na dlouho staly vzorem pro další architekty období renesance i neorenesance. Roku 1459 pobýval s papežem Piem II. v Mantově, kde opět navrhoval kostely. V posledních letech života se věnoval psaní a napsal také knihu o šifrování.

Spisy.

Ve svých spisech o umění se Alberti snažil poskytnout umělcům geometrické a vědecké základy pro jejich tvorbu a vytvořil také nový jazyk umělecké teorie. U těles i u lidských těl zdůrazňoval význam povrchu, plochy, jež tělo uzavírá a skrývá jeho vnitřek. Účelem uměleckého díla je podle něho dojem, který vyvolá v divákovi.  Dále Alberti napsal dvě komedie, vydal knihu básní, knihy o lásce, o rodině a domácím hospodářství, o chovu koní a psů a řadu dalších spisů.

Leon Battista Alberti (14. února 1404 Janov – 25. dubna 1472 Řím) byl italský humanista, architekt, teoretik umění, spisovatel a matematik, ale také všestranný sportovec, jedna z velkých postav italské renesance. Napsal také první důkladný popis města Říma, první italskou gramatiku a zabýval se šifrováním textů.

莱昂·巴蒂斯塔·阿尔伯蒂(,1404年-2月18日-1472年-4月25日)是文艺复兴时期在意大利的建筑师、建筑理论家、作家、诗人、哲学家、密码学家,是当时的一位通才。他被誉为是真正作为复兴时期的代表建筑师,将文艺复兴建筑的营造提高到理论高度。著有《论建筑》、《论雕塑》和《论绘画》。


流行乐天王 (迈克尔·杰克逊专辑)

Verze.

Rakousko.

Datum vydání: 20. června.

Austrálie.

Datum vydání: 20. června 2008. Disk 1:  Disk 2:

Belgie.

Datum vydání: 26. července.

Brazílie.

Datum vydání: 17. října.

Finsko.

Datum vydání: 1. října.

Francie.

Datum vydání: 12. prosince - "King of Pop - The French Fans' Selection". Disk 1  Disk 2

Deluxe box set.

"King of Pop - The French Fans' Selection" - Deluxe Box Set Edition byl vydán v stejný den s 3. bonusovým diskem.

Německo & Švýcarsko.

Datum vydání: 22. srpna. Německé vydání bylo v stejný den vydáno i ve Švýcarsku.

Řecko.

Datum vydání: 32-skladbová dvou-CD edice 17. listopadu 2008.  Disk 1:  Disk 2:

Hong Kong.

Datum vydání: 28. srpna.

Maďarsko.

Datum vydání: 27. července.

Itálie.

Datum vydání: 3. října - "King of Pop - The Italian Fans' Selection". Je to první kompilace obsahující úplnou verzi "Carousel" ze Speciálního vydání alba "Thriller".

Japonsko.

Datum vydání: 24. září v Sony Music Japan.

Nizozemí.

Datum vydání: 22. srpna.

Nový Zéland.

Datum vydání: 25. srpna.

Filipíny.

Datum vydání: 28. srpna 2008.

Polsko.

Datum vydání: 20. října.

Jižní Korea.

Datum vydání: 11. prosince - "King of Pop - The Korean Limited Edition". Disk 1  Disk 2

Španělsko.

Datum vydání: 13. ledna 2009 - "King of Pop - Edición Exclusiva España".

Švédsko.

Datum vydání: 15. října.

Turecko.

Datum vydání: 24. listopadu - "King of Pop - The Turkish Collection".

Velká Británie.

Datum vydání: 25. srpna.

Deluxe box set.

Datum vydání: 29. září 2008 jako 3-disková verze. Disk 1  Disk 2 ^ - tady je verze "Tony Moran's HIStory Edit", která byla použita i pro videoklip této skladby  Disk 3

King of Pop je kompilační album vydané k 50. narozeninám Michaela Jacksona. Album bylo uvolněno v mnoha zemích v rozdílných verzích. Vydání alba začalo 22. srpna 2008 první německou verzí.

King of Pop(以下简称:KOP)是美国歌手迈克尔·杰克逊的一张合辑,在其50岁生日(2008年8月29日)当天发布。这张专辑与以前的专辑不同,这张专辑是通过世界各国的歌迷投票选出各国版本内包含的歌曲。专辑的名称来源于杰克逊的称号“King of Pop”(流行乐天王)。2008年8月22日,第一个版本德国版(与瑞士版相同)发布。这张专辑已在26个国家或地区发行,每个国家的歌曲表和发布日期略有不同,但只有Billie Jean在世界各国版本中都有出现。目前这张专辑在全球范围内已有500万张的销售量。


南斯拉夫航空367号班机空难

Letoun YU-AHT.

Letoun registrace YU-AHT byl dvoumotorový proudový letoun vyrobený v USA, McDonnell Douglas DC-9-32. Do flotily společnosti Jugoslovenski aerotransport byl zařazen v únoru 1971, v době nehody byl tedy v provozu necelý rok. Jedná se o stroj, určený pro lety na krátké a střední vzdálenosti, který (v závislosti na konfiguraci sedadel) pojme kolem sta cestujících. Byl poháněn dvěma motory Pratt & Whitney umístěnými na zádi. V době nehody měl nalétáno cca 2 100 hodin, za tu dobu se u něj nevyskytly žádné vážnější závady a kromě jedné mírně opožděné revize nebyly ani v údržbě shledány žádné nedostatky. V době nehody byla na letadle nefunkční pomocná energetická jednotka APU, což nemělo na vznik nebo průběh nehody žádný vliv, mimo to, že letoun musel být startován pozemním agregátem. Přestože obě posádky si byly závady vědomy, pokusila se předchozí posádka APU ve Stockholmu spustit.  Osudného dne, po výměně posádky v Kodani, byl velitelem letounu 42letý Ludvik Razdruh, druhým pilotem 37letý R. Mihić. Dále se v letadle nacházel mechanik a tři palubní průvodčí, mezi nimi i dvaadvacetiletá Vesna Vulovićová. Na palubě cestovalo z Kodaně pouze 23 cestujících, s pětičlennou posádkou tedy celkem 28 osob.

Let.

Letoun odstartoval ze stockholmského letiště ve 13:30 hod. Když za hodinu přistával, nová posádka na něj už na kodaňském terminálu čekala a pozorovala vystupující posádku i cestující. Mezi cestujícími byl jeden, který upoutal pozornost Vesny Vulovićové svým "strašně neklidným" chováním. Později uvedla, že už od předchozího večera se chovala nezvykle i posádka, jakoby všichni cítili, že se něco stane. Poslední věcí, která se jí vybavuje, je nástup zadními dveřmi a několik žen dokončujících úklid kabiny.  Letoun odstartoval z kodaňského letiště Kastrup (CPH) z RWY22R v 15:20 hod. Při přeletu VOR MON (zřejmě dnešní DME-VOR CODAN na odletovém směru MONAK, asi 80 km jižně od CPH (), byl již na letové hladině FL160 (cca 5 km) a během letu směrem na Berlín postupně nabíral výšku až na plánovaných 10 050 m (FL330). Let probíhal klidně, meteorologické podmínky byly příznivé, vál zadní vítr, provoz nebyl hustý. Letoun se pohyboval rychlostí asi 280 KIAS (520 km/h IAS) jižním směrem, v letové cestě UA4. Podle letového plánu měl nad Prahou změnit kurz mírně na východ a pokračovat dál koridorem UA15.

Nehoda.

Na zemi bylo v té době kolem nuly, zataženo, slunce zapadlo před víc než čtvrthodinou, už se začínalo stmívat. Pro cestující na letové hladině však slunce zapadalo právě nyní, nebe bylo čisté, oblačnost byla hluboko pod nimi, dosahovala sotva do výšky 2 km. Piloti se právě věnovali příjmu meteorologických zpráv. V tu chvíli otřásla letounem mocná exploze, která narušila trup a podlahu kabiny, v celé délce od kokpitu pilotů až k náběžné hraně křídel. Silně poškozené letadlo zřejmě ještě chvíli letělo vcelku, než se rozlomilo na dva kusy - samostatný kokpit s přístrojovou sekcí a zadní část s křídly. Během pádu byla zadní část letounu vystavena takovému přetížení, že nevydržel úchyt levého motoru a ten se odlomil od trupu.  Na obrazovce radaru v ATC Cottbus se značka letounu nezvykle rozzářila a přestala pohybovat. Zatímco dispečeři i právě prolétající bulharský let TABSO LZ103 se marně pokoušeli s letounem navázat spojení, echo na radaru pomalu sláblo, jak se lidé a trosky postupně snášely k zemi. Někteří obyvatelé obcí pod dráhou letounu zaslechli mohutný výbuch a několik minut nato začaly z mraků vypadávat různé předměty a lidská těla. V 16:25 byla oficiálně zahájena pátrací a záchranná akce.

Záchranné práce.

Záchranné práce začaly prakticky okamžitě po oznámení nehody očitými svědky. Byl povolán maximální počet zdravotníků z nemocnice a OÚNZ v České Kamenici, vyjely všechny sanitní vozy, na místo bylo vysláno 500 příslušníků ozbrojených sil, aby značně rozlehlou oblast dvou nebo tří desítek km2 podrobně prohledali. Ještě téhož večera a noci bylo nalezeno 11 obětí, levý motor /místo nálezu/ i zadní část trupu, ve které dopadlo na zem 7 osob, jednou z nichž byla i letuška Vesna Vulovićová. Utrpěla mnoho zranění (mj. frakturu lebky a páteře), dolní část těla měla ochrnutou. Vulovićová visela přední polovinou těla ven z vraku, pod bezvládným tělem dalšího člena posádky (zřejmě stevardky Slobodanky Gavranovićové) a na nich ležel převrácený cateringový vozík. Jedním z mužů, kteří ji objevili a zachránili, byl lesník Bruno Henke, občan německé národnosti, který sloužil za 2. světové války jako zdravotník v německé armádě.  Později byla nalezena i pilotní kabina s přístrojovou sekcí, ve vzrostlém lese téměř na vrcholku kopce /místo nálezu/. Oba piloti zůstali připoutáni v sedačkách, podle pozdějšího lékařského posudku měli v čase nárazu ruce na řízení a nohy na pedálech. Nelze říci, zda si byli vědomi, že letí v oddělené přední části, nebo zda se ještě snažili stroj řídit. Zvuk výbuchu a skřípot trhajícího se trupu však rozhodně nemohli přeslechnout. V okamžiku nárazu se otiskly ručičky hodin na stupnici v čase 16:09, tedy 7-8 minut od výbuchu. Postupně bylo nalézáno množství roztroušených trosek, osobních předmětů i 19 lidských těl v několikakilometrové oblasti mezi Českou a Srbskou Kamenicí (centrum oblasti).  Záchranné práce komplikovala nejprve tma a nepřístupný terén, následujícího rána se přidalo silné sněžení a vítr. Jen výjimečně bylo možno provádět průzkum z připraveného vrtulníku Mi-8. Musely být vybudovány provizorní přístupové cesty pro jeřáby a těžkou techniku a vykáceny potřebné plochy. 28. ledna byla vyzvednuta přední část a vyproštěni piloti, 29. ledna byla objevena poslední dvě těla. Nalezené trosky byly postupně shromažďovány a dle potřeby odesílány k dalším expertizám. Zbylé trosky byly později sešrotovány, neboť jugoslávská strana o ně neměla zájem.

Vyšetřování nehody.

Zkoumání trosek.

Po shromáždění trosek byla učiněna mj. následující zjištění:

Letové zapisovače.

Letoun byl v souladu s předpisy vybaven dvěma černými skříňkami, zapisovačem hovorů a zvuků z pilotní kabiny CVR a zapisovačem letových údajů FDR. Oba přístroje byly nárazem poškozeny a protože vyšetřovatelé neměli k dispozici potřebné detailní znalosti a vhodné technické prostředky, obrátili se se žádostí o spolupráci na servisní partnery výrobců.

CVR.

Zapisovač zvuků a hovorů v pilotní kabině byl nalezen v blízkosti zadní části trupu, pod krytem pravého motoru. Do čtyř kanálů zapisoval z různých zdrojů, na magnetofonovou smyčku délky cca 40 m, rychlostí 2,18 cm/s, zvuky posledních 30 min. Byl převezen do Amsterdamu, kde byl u firmy Allen Aircraft Radio Internacional CVR otevřen, pásek vyjmut, za přítomnosti československých a jugoslávských specialistů na zkušebním zařízení přehrán a pořízeny kopie pro účely vyšetřování. Z analýzy a srovnáním s pozemními nahrávkami radiokorespondence vyplynulo, že po ukončení relace s ATC Cottbus pokračovali piloti v příjmu meteorologických zpráv VOLMET a v 16:01:29 došlo náhle, zjevně z důvodu přerušení dodávky elektrické energie, k ukončení záznamu.

FDR.

Zapisovač letových údajů zapisoval na tenkou nerezovou fólii, pohybující se rychlostí 2,54 mm/min (asi 4 setiny mm/s) pouze 4 údaje: tlakovou výšku, indikovanou rychlost, magnetický kurz a vertikální zrychlení. Zapisovač byl nalezen před centroplánem, ve značně poškozeném stavu, s deformovaným a proraženým krytem. Násilné otevření a vyjmutí kazety se záznamem se uskutečnilo opět v Amsterdamu, v laboratořích letecké společnosti KLM, za přítomnosti expertů z Jugoslávie, ČSSR a zástupce holandského leteckého úřadu. Celková doba záznamu od okamžiku vzletu činila 42 min, poté byl záznam opět přerušen v důsledku přerušení napájení. V získaných datech nejsou patrny žádné anomálie, pouze v posledních 2 s je zaznamenána změna vertikálního zrychlení z +1,1 g na +0,4 g a končí na –0,1 g.

Závěr šetření.

Jako příčinu nehody komise jednoznačně stanovila celkové rozrušení letadla, způsobené explozí nastražené trhaviny. Trhavina, jejíž složení bylo přesně stanoveno, byla umístěna spolu s časovacím zařízením v kufříku hnědočerné barvy, který byl vložen do většího, černého kufru a utěsněn novinovým papírem a hadry. Trhavina byla zřejmě obalena pyrosloží (analyzovaný černý poprašek), která však byla z větší části rozmetána a vznítila se jen místně (popálený koberec, stavené konce lanka), v důsledku čehož se ale některé oběti nadýchaly oxidu uhelnatého. Exploze těžce poškodila spodní polovinu trupu, podlahu kabiny cestujících a elektrická a lanová vedení, tímto prostorem procházející. Poškození byla natolik zásadní, že zbývající konstrukce nebyla schopná dlouhodobě odolat. Po čase, který vyšetřovatelé odhadli na 3-20 s po výbuchu, se letoun rozlomil a pilotní kabina i zadní část letounu padaly k zemi samostatně. Zadní část letounu konala při pádu tak prudké pohyby, že došlo k odlomení levého motoru a mohlo to mít vliv i na to, že celkem 19 osob z trupu vypadlo. Tato část se 7 lidmi dopadla zřejmě ocasními plochami napřed na zalesněný svah, kde se postupně odlomily ocasní plochy, křídla i zbývající motor. Klouzáním po svahu, lámáním stromů i konstrukcí letounu se trup postupně zbrzdil.  Zjištěním a dopadením pachatele se vyšetřovatelé nezabývali.

Pachatelé.

Ráno po nehodě, 27. ledna, zatelefonoval anonymní muž do redakce švédských novin Kvällsposten, vydávaných v Malmö. Špatnou švédštinou prohlásil, že je členem organizace Chorvatského národního odporu, protisrbsky orientované skupiny Ustaša a přihlásil se k bombovému útoku. Nikdy nebyl dopaden. Této skupině je ovšem přičítána i celá řada dalších teroristických akcí, například v dubnu předchozího roku útok na jugoslávské velvyslanectví ve Stockholmu, kdy smrtelně zranila velvyslance Vladimira Roloviće a dva její členové byli za tento čin ve Švédsku odsouzeni. Vulovićová, jako svědkyně, která mohla vidět pachatele, byla z obavy před zavražděním celou dobu pobytu v nemocnici střežena. Po mnoha letech uvedla, že podle jugoslávských sdělovacích prostředků pachatelé zemřeli v průběhu války v Jugoslávii. "Poznámka: V roce 1976 uneslo pět členů jiné radikální chorvatské skupiny letoun Boeing 727 americké společnosti TWA, let 355 z New Yorku do Chicaga. Po složitých peripetiích a třech mezipřistáních skončil letoun nakonec s prostřílenými pneumatikami v Paříži, kde byl propuštěn zbytek cestujících. Pachatelé byli zadrženi a deportováni do USA, kde byli odsouzeni k vysokým trestům. Při likvidaci nálože, kterou únosci předem umístili na newyorském nádraží, přišel o život jeden policista a druhý byl vážně zraněn"  Oficiálně se k odpovědnosti za nehodu letadla se nikdy žádná chorvatská protijugoslávská organizace nepřihlásila.<ref name="flymag.cz/article.php?id=6535"></ref> Podle Zlatka Vereše, odborníka na vyšetřování leteckých nehod, Jugoslávské tajné služby jméno pachatele znaly.

Konspirační teorie.

V lednu 2009 Peter Hornung-Andersen, redaktor rozhlasové stanice ARD, spolu s německým novinářem Tim van Beverenem a českým kolegou Pavlem Theinerem zpochybnili průběh a výsledky tehdejšího vyšetřování a předložil teorii, podle které bylo letadlo sestřeleno československou armádou. Podle názoru novinářů měla v civilní vyšetřovací komisi vytvořené bezprostředně po pádu letadla rozhodující vliv československá tajná policie StB, která potom ovlivňovala celý postup vyšetřování. Podle novinářů byly ze zprávy odstraněny důležité dokumenty (např. originály radarových obrazů), zpochybňují velikost oblasti rozptylu trosek vzhledem k výšce pádu letadla. Mají také pochybnosti o autenticitě záznamu z černých skříněk. Podle novináři osloveného německého patologa ukazují dochované fotografie těla, která spadla z mnohem menší výšky, přibližně 800 m, tedy z úrovně základny oblačnosti. Dalším argumentem novinářů je, že svědkové nemohli slyšet hukot motorů a následnou explozi letadla, nacházejícího se na letové hladině.  Mezi odborníky vyvolala teorie zamítavou odezvu. Podle Zlatka Vereše, odborníka na vyšetřování leteckých nehod, se Jugoslávské tajné služby dozvěděly jméno člověka, který bombu na palubu letadla vnesl, ale toto jméno nikdy nechtěly zveřejnit. Sama Vulovićová údajně tuto konspirační teorii označila za senzacechtivou, nesmyslnou a absurdní, i když vzhledem k její měsíční amnézii je to poněkud irelevantní. Úřad pro civilní letectví ČR neprojevil zájem a přešel novinářská odhalení s komentářem, že takové teorie jsou u podobných nehod evergreenem.  Pilot-operátor Mi-24V, sloužící v 80. letech ostrou hotovost proti narušitelům vzdušného prostoru ČSSR u 11.vrp, Ing. Bořivoj Čech, uvádí, že v roce 1988 na velitelském stanovišti PVOS Kříženec od místního letovoda osobně slyšel toto:  "A tu DC-9 v roce 1972 co letěla z Kodaně do Záhřebu jsme sestřelili dvěma raketama. To nevíš, co? Jednou raketou jsme ji poškodili a druhou raketou jsme ji dorazili, když nouzově klesala. To nebyli ustašovci."  Čech uvádí, že DC-9 měla na radaru efektivní odrazovou plochu menší, než jako dopravní letoun - spíše jako stíhací letoun. V době pádu letu JAT 367 letěl v jeho blízkosti vojenský transport s vysoce postaveným činitelem vojsk VS. Pokud se DC-9 letovodům ČSLA mylně jevil jako neidentifikovaný stíhač ohrožující VIP let, sestřel by byla logická reakce.

Let JAT č. 367, se strojem DC-9 registrace YU-AHT, na pravidelné lince Stockholm-Kodaň-Záhřeb-Bělehrad, byl zničen výbuchem nálože minutu a půl poté, co překročil hranice mezi NDR a ČSSR. Nehoda se odehrála 26. ledna 1972, krátce po západu slunce, letoun se nacházel ve výšce 10 km. Letuška Vesna Vulović se stala v celém světě známou tím, že tuto nehodu přežila. Let bývá poměrně často nesprávně označován číslem 364.

南斯拉夫航空367号班机是1972年1月26日从斯德哥尔摩飞往贝尔格莱德的航班,由一架道格拉斯DC-9飞机(注册编号为YU-AHT)执飞。在飞越东德的Hermsdorf归航台(位于现在的塞布尼茨Hinterhermsdorf或其附近)不久后爆炸。这架由Ludvik Razdrih上尉驾驶的飞机在捷克斯洛伐克(现捷克)Srbská Kamenice村附近旋转失控并摔成三块。飞机上28人中有27人在地面撞击中死亡,只有一名空乘维斯娜·乌洛维奇生还。


Politické dějiny.

V tomto období začala více přecházet volná půda, která byla odvodňována, do soukromého vlastnictví nebo do vlastnictví církevních institucí. Pro zisk různých daňových a správních výhod se v 8. století začala roztříštěná soukromá hospodářství slučovat pod patronací mocných rodů. Vzniklá hospodářství se nazývala "šóen (jap." 荘園) a v jejím čele stál zpravidla vlivný dvorský aristokrat nebo venkovský šlechtic. Došlo tak k decentralizaci moci a některé instituce přerostly v rodové vlády.  Jeden z těchto rodů byl rod Fudžiwara, který získal v 9. století svou sňatkovou politikou a množstvím šóenů, které vlastnil, téměř úplnou kontrolu nad císařským rodem. Hlava rodu Jošifusa dosadil v roce 858 n. l. svého vnuka z císařského rodu na trůn. Protože nový císař byl teprve sedmiletý, nechal se Jošifusa jmenovat jeho regentem (seššó, "jap." 摂政). Jeho nástupce Motocune se stal regentem podobným způsobem. Vytvořil dokonce novou funkci regent kampaku ("jap." 関白), když se stal regentem již dospělého císaře, který nastoupil na trůn v roce 884 n. l. Z vlivu rodu Fudžiwarů se císařský dvůr vymanil až v roce 1072, kdy s rodem Fudžiwarů nespřízněný císař Go-Sandžó abdikoval ve prospěch svého syna Širakawy. Císař Go-Sandžó chtěl z pozadí řídit vládu svého syna, ale půl roku po své abdikaci zemřel. Základy nového systému tak plně rozvinul až jeho syn Širakawa. Jako čtyřiatřicetiletý v roce 1086 abdikoval ve prospěch svého syna Horikawy a odešel do kláštera, odkud z pozadí ovlivňoval vládu svého syna. Tato forma vlády se nazývala "insei (jap." 院政")" a pokračovala zhruba další století, přestože rod Fudžiwara s císařským rodem i nadále soupeřil o vládnoucí moc.  Tento zápas o vládu a intriky ve stylu "insei" nakonec vedly k oslabení moci císařského dvora, čímž se k vládě dostaly vojenské klany z provincií, které si postupně vybudovaly vlastní ozbrojené družiny. Systém soukromých statků "šóen" totiž sice poskytl obyvatelstvu ochranu před úředníky státní správy, ale ne před místními bandity a piráty z oblasti Vnitřního moře. Jedna z větví takového klanu, rodu Minamoto sídlícího ve východní části Japonska, se v roce 1031 zbavila jedné z větví rodu Taira a mezi lety 1051 a 1088 dalších dvou rodů ze severního Honšú, se kterými soupeřila. Rody Minamotů a Tairů se pak snažily celou první polovinu 12. století získat přízeň císařského dvora nebo rodu Fudžiwarů.  V roce 1156 se po smrti císaře Gotoby střetli jeho dva synové. Podporovaly je každý z rodů Minamoto a Taira. Rod Taira během bojů (Nepokoje éry Hógen, Nepokoje éry Heidži) získal vedoucí postavení a převážná část rodu Minamoto byla vyvražděna. Hlava rodu Taira Kijomori Taira provdal svou dceru za císaře a v roce 1180 dosadil na trůn svého vnuka Antoku. Jeho snaha však oslabila spojenectví s ostatními klany a dosazení císaře Antoku vedlo k povstání (Genpeiská válka). Do jeho čela se postavil Joritomo Minamoto, jeden z přeživších členů minamotského rodu, který žil ve vyhnanství na poloostrově Izu. Spolu se svým bratrem Jošicunem dobyl Heian-kjó, vyhnal klan Tairů a definitivně je porazil v roce 1185 v bitvě u Dannoury. Touto bitvou skončilo období Heian.

Kultura.

Z dobových děl je cítit atmosféra rozkladu a nadcházející katastrofy. V hlavním městě však dvořané díky příjmům z venkovských statků žili stále v přepychu. Důležitou roli hrály krásno a dojem. Vzniká zenové umění čajového obřadu a aranžování květin (ikebana), na jaře se začíná oslavovat svátek Hanami - pozorování květů sakury. Japonská společnost se soustředila na rozvoj domácích prvků a tradic, i když přejaté prvky zcela neopustila.  Zavedení foneticky psaného písma, hiragany a katakany, které se vyvinulo z přejatého čínského písma. Toto zjednodušení vedlo k rozvoji literatury. Vznikla Sbírka starých a nových básní (Kokinšú), psaly i dvorní dámy, z nichž nejznámější je Murasaki Šikibu, autorka díla Příběh prince Gendžiho (Gendži Monogatari). Další z děl jsou Důvěrné sešity paní Sei Šónagon (Sei Šónagon no makura no sóši). Ke konci období Heian se objevil další literární žánr a to romanticky laděné příběhy z období vlivu Fudžiwarů na císařský dvůr. Období mezi lety 889 až 1092 n.l. líčí Vyprávění o skvělých časech (Eiga monogatari) a období mezi lety 850 až 1025 dílo Velké zrcadlo (Ókagami).

Období Heian (平安時代, Heian-džidai) je označení pro historické období Japonska, které spadá do let 794–1185, respektive 1192 n. l. Předcházelo mu období Nara (710 až 794 n. l.) a následovalo jej období Kamakura. Období Heian bylo nazváno po novém hlavním městě, kterým se v roce 794 n. l. stalo Heian-kjó (dnešní Kjóto). Během tohoto období začal upadat vliv Číny na japonskou kulturu, i když ještě v roce 838 bylo k čínskému dvoru vysláno japonské poselstvo. Příčinou snížení čínského vlivu bylo japonské osamostatnění a pojaponštění převzatých institucí z Číny. V roce 894 n. l. již japonští aristokraté odmítli vyslat další poselstvo z důvodu „úpadku čínské civilizace“.

平安时代(,英语:Heian Period)是日本古代的最后一个历史时代,它从794年桓武天皇将首都从长冈京(784年至794年)移到平安京(现在的京都)开始,到1192年源赖朝建立镰仓幕府一揽大权为止。“平安时代”之名即来自其首都平安京。平安时代是日本天皇政府的顶点,也是日本古代文学发展的顶峰。在平安时代中武士阶层得到发展,到这个时代的后期,武士阶层从贵族手中夺取权力,建立幕府。平安时代中,日本于804年和838年两次通过遣唐使与中国交往(894年未成行),进而使天台和真言密宗佛教得到发展。894年废止遣唐使之后,日本开始发展日本独特的国风文化。


Historie.

Za hlavní rok, kdy se začalo uvažovat o vzniku nové strany sloučením tehdy existujících subjektů, je pokládán rok 1975, kdy byl poprvé založen společný konvent těchto tří stran. V roce 1977 se prosadil model úzké spolupráce jak v předvolební kampani, tak v povolební spolupráci, a to nezávisle na volebním výsledku tří partnerů. V parlamentních volbách tehdy společně obdržely 31,9 % hlasů, což byl úspěch.  Po sloučení v roce 1980 se strana snažila působit jako jednotný blok, ovšem jistý stupeň rozštěpenosti zde existuje. Určitý segment tradičních voličů nehodlá volit nový subjekt, u části poslanců se projevují secesionistická snahy a ne vždy hlasují shodně se zbytkem klubu. Strana má ovšem jednotný model vnitřní organizace. Kandidáti jsou nominováni centrálním orgánem, nikoli třemi složkami subjektu. Příjmy směřují opět do ústřední společné pokladny. Avšak členství je v CDA nepřímé, to znamená, že se uchazeč musí zaregistrovat u jedné ze tří zakládajících stran. Proto nelze o straně hovořit jako o unitární, jednolité. Centrum má však rozhodující vliv. Například u problematických poslanců, kteří hlasují jinak než zbytek klubu, zajistí, že jsou odsunuti na konec kandidátky, takže jsou eliminováni z hlavního stranického života.  Všechny tři subjekty strany si do jisté míry zachovaly vlastní politickou koncepci a ideové představy. Antirevoluční strana je silně tradiční a konzervativní, CHU má populistický potenciál a KVP je umírněně centristická složka, což jí umožňovalo často vstupovat do řady koalic.  CDA jako celek má charakter významně centristicky orientované strany obhajující křesťanské principy v politice. Po roce 2000 je patrná profilace subjektu jako anti-PvdA a anti-VVD. Volí ji všechny skupiny nizozemského obyvatelstva.  V letech 2002 až 2010 byla strana největším koaličním partnerem nizozemských vlád, které vedl předseda strany Jan Peter Balkenende. Ten rezignoval po neúspěšných všeobecných volbách v roce 2010, kdy strana získala 21 mandátů, a ztratila tak 20 mandátů ve srovnání s předchozími volbami.

Politická reprezentace strany.

Političtí vůdci.

"Předsedové parlamentního klubu strany"  "Lídři kandidátky v parlamentních volbách"

Místní a provinční úroveň.

Strana má v současnosti nejvíce zástupců v místních a provinčních zastupitelských orgánech země a spolupodílí se s kolaličními partnery na nejvíce místních a provinčních vládách. 135 starostů z celkového počtu 414 jsou členy CDA.

Křesťanskodemokratická výzva ("Christen Democratisch Appèl", zkráceně "CDA") je nizozemská politická strana, která formálně vznikla v roce 1980 spojením tří konfesně orientovaných subjektů Katolické lidové strany (KVP) a dvou protestantsky zaměřených Křesťanské historické unie (CHU) a Antirevoluční strany (ARP).

基督教民主呼吁(,缩写为CDA)是荷兰的一个基督教民主主义政党。