Politické pozadí.

Vláda prezidenta Cháveza.

Hugo Chávez byl poprvé zvolen prezidentem Venezuely v roce 1998. Rostoucí ceny ropy na začátku roku 2000 vedly k tak vysokým příjmům, jaké ve Venezuele nebyly od 80. let 20. století. Chávez měl v úmyslu si udržet politickou moc prostřednictvím sociální programů a založil Bolívarské mise zaměřené na zlepšování hospodářských, kulturních a sociálních podmínek. Pomoc byla údajně poskytována pouze některým chudým a část prostředků skončila v rukou prezidenta a jeho společníků. Nicméně chudoba klesla mezi lety 2002 a 2008 o 20 %. Společně s tím se podle analýzy OSN zlepšila kvalita života. Díky nadměrnému utrácení vlády a velkému spoléhání pouze na ropu začala Venezuela pomalu směřovat do ekonomické krize. V roce 2010 se krize začala prohlubovat a vzrůstala inflace a chudoba.  Hugo Chávez zemřel 5. března 2013.

Vláda prezidenta Madura.

Po smrti Cháveze porazil Maduro ve volbách svého oponenta Henriqua Caprila Radonskiho o 235 000 hlasů. Maduro pokračoval v hospodářské politice svého předchůdce, ale musel ihned čelit problémům vysoké inflace a nedostatku základního zboží.  V roce 2016 dosáhla země nejvyšší inflace ve své historii – 800 % - a HDP klesl o 19 %. Všechny tyto události vedly k masovým protestům trvajícím od roku 2017 po současnost.

Korupce.

Korupce ve Venezuele je dle Indexu vnímání korupce od Transparency International přítomna ve všech vrstvách společnosti. I když je obtížné měřit míru korupce, Transparency International v roce 2018 zařadila Venezuelu na 13 místo ze 180 zkoumaných zemí – umístila se před Afghánistánem, Burundskou republikou, Rovníkovou Guinenou, Guineou, Severní Koreou, Libyí, Somálskem, Jižním Súdánem, Súdánem, Sýrií a Jemenem. Anketa z roku 2016 uvádí, že 73 % Venezuelanů si myslí, že je jejich policie zkorumpovaná. Průzkum společnosti Latinobarómetro z roku 2018 uvádí, že 65 % Venezuelanů si myslí, že jejich prezident byl někdy zapleten do korupce a 64 % si myslí, že vládní úředníci jsou zkorumpovaní.

Ekonomika.

Madurova vláda přestala zveřejňovat sociální a ekonomické ukazatele, takže ve většině údajů musíme spoléhat na odhady. Americká nezisková organizace Institute of International Finance v březnu 2019 uvedla, že hospodářský kolaps Venezuely patří mezi nejhorší v nedávné historii světa. Hlavní ekonom z IIF se nechal slyšet, že krize vyplynula z politických rozhodnutí, hospodářského špatného řízení a politického zmatku a dále uvedl, že země je v takovém stavu, jaký by člověk očekával po extrémních přírodních katastrofách nebo válečném konfliktu. Již pátý rok po sobě, podle společnosti Bloomberg, skončila Venezuela v roce 2019 jako poslední v indexu bídy.  Hlavním zdrojem vládních příjmů je vývoz ropy, jejíž produkce klesá kvůli nedostatečným investicím, špatné údržbě a zanedbávání. Konzultant Eduardo Fortuny očekává, že zotavení bude trvat přibližně 12 let.

Hrubý domácí produkt.

Mezinárodní měnový fond uvedl, že pokles venezuelského HDP – největší od zahájení občanské války v Libyi v roce 2014 – ovlivňuje celou Latinskou Ameriku. V roce 2015 venezuelská ekonomika poklesla o 5,7 % a v roce 2016 podle venezuelské centrální banky o 18,6 %, poté vláda zastavila produkci dat. Ecoanalítica, venezuelský konzultant, řekl pro noviny The Wall Street Journal, že produkce se mezi lety 2016 a 2019 snížila na polovinu. Mezinárodní měnový fond a AGPV Asesores Económicos, poradenská společnost se sídlem v Caracasu, odhadují, že HDP klesl v roce 2018 na 80 miliard dolarů z 196 miliard dolarů v roce 2013, čímž se stala ekonomika menší než ve státech jako Guatemala nebo Etiopie.

Inflace.

Roční míra inflace spotřebitelských cen se během krize zvýšila o stovky tisíc procentních bodů. Do roku 2010 inflace zamezila jakémukoli růstu mezd a do roku 2014 se stala se 69 % nejvyšší na světě. V listopadu 2016 Venezuela vstoupila do období hyperinflace, přičemž inflace v roce 2017 dosáhla 4 000 %. Na konci roku 2018 dosáhla inflace neuvěřitelných 1,35 milionu procent.  Ve vánoční sezóně 2017 přestaly některé obchody používat cenovky, protože ceny by se tak rychle nafoukly. Od roku 2017 do roku 2019 se někteří Venezuelci stali hráči videoher a bylo možno vidět, jak hrají hry jako RuneScape, kde prodávali herní měnu nebo postavy za skutečnou měnu. Pokud vyhráli pár dolarů denně, mohli vydělat více peněz než placení pracovníci.  V říjnu 2018 odhadl Mezinárodní měnový fond, že inflace by do konce roku 2019 dosáhla 10 000 000 %. Na začátku roku 2019 byl minimální měsíční plat ekvivalentem 5,50 dolarů (18 000 suverénních bolivarů) – méně než cena Happy Mealu v McDonaldu. Společnost Ecoanalitica odhadla, že ceny v prvních dvou a půl měsících roku 2019 vyskočily o 465 %. The Wall Street Journal v březnu 2019 uvedl, že hlavní příčinou hyperinflace je fakt, že centrální banka tiskne peníze na zvýšení peněžní zásoby, čímž se zvyšují domácí výdaje. Člověk zaměstnaný jako učitel si může za svou měsíční mzdu koupit tucet vajec a 90 gramů sýra.  V květnu 2019 zveřejnila Venezuelská centrální banka poprvé hospodářská data od roku 2015. Podle tohoto vydání činila inflace Venezuely 274 % v roce 2016, 863 % v roce 2017 a 130 060 % v roce 2018. Nové zprávy naznačují smrštění více než poloviny ekonomiky za pět let. Podle Financial Times se jedná o jeden z největších poklesů v latinskoamerické historii.

Nezaměstnanost.

Odhaduje se, že nezaměstnanost v roce 2019 dosahuje až 44 %. MMF uvedl, že se jedná o nejvyšší nezaměstnanost od konce bosenské války v roce 1995.  V lednu 2016 činila míra nezaměstnanosti 18,1 procenta a ekonomika byla podle indexu bídy nejhorší na světě. Od dubna 2016, kdy byla míra 7,3 procenta, Venezuela neposkytla žádné oficiální údaje o nezaměstnanosti.

Ropný průmysl.

Venezuela, jako stát s jednou z největších zásob ropy, má na vývozu ropy postavenou svou ekonomiku. Na rozdíl od jiných států (Saúdské Arábie, Spojených arabských emirátů) vláda do ropného průmyslu neinvestuje a nijak ho nerozvíjí. Emma Brossardová, historička, odbornice na ropný průmysl a bývalá obyvatelka San Tomé, uvedla, že v roce 2005 venezuelská ropná pole vykazovala míru vyčerpání 25 procent. Vláda by musela ročně investovat 3,4 miliardy amerických dolarů, aby mohla dál pokračovat ve své produkci. Ale od doby, kdy se Chávez stal prezidentem, nedošlo k žádné investici.  Roku 2018 politické a ekonomické problémy, kterým Venezuela čelí, pohltily region El Tigre - San Tomé, klíčový region pro těžbu ropy ve východní Venezuele. Platy nedokázaly držet krok s hyperinflací, což mělo za důsledek odcházení dělníků ze státní ropné společnosti. Zařízení na těžbu ropy byla zanedbána a nechráněna, což ochromilo těžbu ropy a vedlo k poškození životního prostředí.

Ekonomické sankce.

Venezuelská vláda uvádí, že hospodářský kolaps v zemi zavinily americké sankce. Významní světoví ekonomové se však shodli, že nedostatek a vysoká inflace ve Venezuele začaly ještě před tím, než se americké sankce proti zemi obrátiy. Podle amerického zpravodajství "The Wall Street Journal" může za hospodářskou krizi ve Venezuele Madurova politika znárodňování, nedostatečných investic a korupce. Ve zprávě "The Johns Hopkins Univerzity" bylo uvedeno, že většina sankcí je omezena na zrušení víz a zmrazení aktivit klíčových úředníků, kteří jsou zapojení do zneužívání a korupce. V žádném případě se nezaměřují na venezuelskou ekonomiku. Zpráva rovněž uvedla, že zákaz z roku 2017 o obchodování s venezuelskými vládními akciemi a dluhopisy, umožňuje výjimky pro potraviny a léky.  V roce 2011 uvalily Spojené státy sankce na státní ropnou společnost Petróleos de Venezuela. Podle vedoucích pracovníků společnosti a venezuelské vlády byly sankce většinou symbolické a měly malý (pokud vůbec) dopad na obchod Venezuely s USA.  Dne 9. 3. 2015 Barack Obama podepsal a vydal příkaz, podle kterého je ve Venezuele ohrožena národní bezpečnost, a nařídil sankce proti venezuelským úředníkům. Sankce ale neovlivnily venezuelskou ropnou společnost a obchodní vztahy s USA pokračovaly. V roce 2018 uvalila Trumpova administrativa na Venezuelu další ekonomické sankce. Tyto sankce zakazovaly mimo jiné i transakce zahrnující státní dluh. V listopadu 2017 odhadl "The Economist" dluh Venezuely na 105 miliard amerických dolarů a její rezervy na 10 miliard amerických dolarů.  V roce 2019 byly na Venezuelu uvaleny nové sankce, které jsou podle "The Wall Street Journal" zaměřené na zbavení Madurovy vlády příjmů z ropy. Tyto sankce jsou dosud nejvýznamnější a pravděpodobně zasáhnou i běžný lid. V roce 2019 americký právník a odborník na lidská práva Alfred de Zayas tvrdil, že americké sankce vůči Venezuele jsou nezákonné, protože představují hospodářskou válku a podle mezinárodního práva mohou představovat „zločiny proti lidskosti “. OSN však na tento výrok nereagovala.

Sociálně ekonomická a politická krize začala ve Venezuele za vlády prezidenta Hugo Cháveze a pokračuje během prezidentství Nicoláse Madura. Projevuje se hyperinflací, vysokou kriminalitou, hladem a nárůstem různých nemocí. To vše vede k masové migraci z této země. Jedná se o nejhorší ekonomickou krizi v dějinách Venezuely.

2012年开始的委内瑞拉危机是委内瑞拉在乌戈·查韦斯总统任期内发生的社会、经济及政治危机,并在尼古拉斯·马杜罗任期内延续。本次危机是委内瑞拉有史以来最严重的一次经济危机,全国及人均GDP在2013年至2017年间的收缩幅度,较美国在大萧条时期所经历者更甚,也大于俄罗斯在苏联解体前后曾经历的幅度。


Život a kariéra.

Kremer se narodil do židovské rodiny rodičům Eugenovi a Sáře Lillian Kremerovým. Jeho matka byla profesorkou anglické literatury, která se specializovala na americkou židovskou literaturu a literaturu holocaustu.  V roce 1985 na Harvardově univerzitě získal titul Bachelor of Arts studiem sociálních věd, v roce 1992 získal na stejné univerzitě ekonomický titul Ph.D.. Zde také vyučuje od roku 1999.  V polovině 90. let Kremer spolu se svými kolegy prováděl výzkum v západní Keni, kterým zjistil, že nedostatečné výsledky tamních žáků nejsou způsobeny nedostupností učebnic nebo hladem. Duflová a Banerjee na tento výzkum navázali se zjištěním, že tyto neuspokojivé výsledky jsou výsledkem nedostatečného přizpůsobení metod výuky potřebám žáků. Pozitivní efekt pozorovali při zaměstnání učitelů, kterým byla pracovní smlouva prodloužena pouze pokud dosahovali dobrých výsledků, spolu s iniciativou zabránit absenci učitelů a rozdělením žáků do skupin podle jejich předchozích výsledků. Jedním z přímých důsledků jejich práce je tak prokazatelné zlepšení systému vzdělávání a školních výsledků více než pěti milionů indických dětí, kde svou studii Duflová a Banerjee prováděli.  V letech 1991–2001 prováděl s americkým ekonomem Edwardem Miguelem experiment, pomocí něhož zkoumali poptávku odčervovacích tablet v Keni. Jejich zjištění, že 75% rodičů tablety pro své děti získali, když byly rozdávány ve školách zadarmo a pouze 18% rodičů, pokud za ně byl požadován poplatek 40 centů, vedlo k doporučení Světové zdravotnické organizace, aby tato léčba byla umožněna zadarmo v oblastech, kde je nakaženo více než 20% dětí. Kremer se také zasloužil o zisk soukromých investic do výzkumu vakcín a jejich distribuce do rozvojových zemí.  V sérii studií začínajících v roce 2000 se Kremer, Duflová a americký ekonom Jonathan Robinson zaměřili na otázku, proč farmáři v subsaharské Africe nevyužívají moderních technologií, jako je např. hnojivo. Dokázali, že nevyužívání těchto metod spočívá v připisování větší důležitosti menším výdělkům, kterých farmáři dosáhnou dříve, než vidině většího zisku v budoucnu.  Spoluprací s Banerjeem a Duflovou a spojením s Abdul Latif Jameel Poverty Action Lab (J-PAL), kterou v roce 2003 založili Banerjee, Duflová a ekonom Sendhil Mullainathan, Kremer pomohl vytvořit základy programů bojujících s chudobou, které ovlivnily více než 400 milionů lidí. Jeho experimentální přístup k řešení problému chudoby inspiroval organizace k přehodnocení svých programů a upuštění od těch neefektivních.

Michael Kremer (* 12. listopadu 1964, New York, USA) je americký ekonom a profesor ekonomie rozvoje na Harvardově univerzitě. Jeho výzkum se zabývá vzděláním, zdravotnictvím, kvalitou vody a agrikulturou v rozvojových zemích. Je členem Americké akademie umění a věd a společenství "Young Global Leaders" založené Světovým ekonomický fórem. Je také spoluzakladatelem neziskové organizace "Precision Agriculture for Development" podporující inovace pro zlepšení životů farmářů v rozvojových zemích (Indie, Keňa, Pákistán, Rwanda, Etiopie, Uganda a Bangladéš). V roce 2010 se stal spolu s Maurou O'Neill zakladatelem programu "Development Innovation Ventures" Agentury Spojených států amerických pro mezinárodní rozvoj.

麦可·罗伯特·克雷默(英语:Michael Robert Kremer,1964年-11月12日 ),美国发展经济学家。1985年获哈佛大学社交研究文学士学位,1992年获经济学哲学博士学位,1992年到1993年担任麻省理工学院博士后,1993年春担任芝加哥大学客座教授,1993年到1999年担任教授。自1999年起担任哈佛大学发展中社会盖茨教授。


Historie kategorizace.

Původ systému hodnocení turistických atrakcí vychází z kritérií, která byla poprvé stanovena v roce 1999 Čínskou národní správou cestovního ruchu (předchůdce současného ministerstva kultury a cestovního ruchu) a revidována v roce 2004. Tato kritéria zahrnují faktory kvality a řízení, jako je snadnost dopravních spojení, bezpečnost na místě, čistota atd. a také berou v úvahu jedinečnost jednotlivých pamětihodnosti. Turistické atrakce byly zatříděny podle kritérií na původní stupnici od A do AAAA, přičemž kategorie AAAAA nebo 5A byla přidána později jako nejvyšší hodnocení. V roce 2007 byla certifikována první sada 66 turistických atrakcí hodnocených jako AAAAA. Tato první sada zahrnovala mnoho z nejznámějších historických ikonických památek v Číně, a to včetně Zakázaného města a Letního paláce. V únoru 2017 byla přidána další skupina atrakcí včetně 20 nových 5A-atrakcí. Ve výjimečných případech bylo několik míst vyřazeno z nejvyšší kategorie 5A, a to kvůli neuspokojivém hodnocení od dosavadních návštěvníků.

Vyřazování z kategorie 5A.

Některá turistické místa z kategorie 5A, které určila čínská národní správa cestovního ruchu (v roce 2018 se sloučila s ministerstvem kultury a cestovního ruchu ), ztratila svou akreditaci z důvodu nespokojenosti dosavadních návštěvníků. Prvním turistickým místem, které bylo vyřazeno z kategorie 5A, byl Průsmyk Šan-chaj v provincii Che-pej. Další vlna snížení kategorizace nastala v roce 2016 vyřazením ostrova Ťü-c’-čou v provincii Chu-nan a soutěsky Šen-lung v provincii Čchung-čching, a to za „bezpečnostní obavy, předražování, špatné řízení v oblasti životního prostředí a špatnou údržbu zařízení, jakož i za špatné služby, které byly způsobeny hlavně nedostatkem zaměstnanců."

Čínské turistické atrakce kategorie AAAAA (5A) jsou nejdůležitějšími a nejlépe udržovanými turistickými atrakcemi v Čínské lidové republice, a to vzhledem k nejvyšší úrovni v kategoriích hodnocení používaných čínskym ministerstvem kultury a cestovního ruchu. V roce 2018 tam bylo 248 turistických atrakcí zapsaných v kategorii 5A.

国家5A级旅游景区依照《旅游景区质量等级的划分与评定》国家标准(标准中对AAAAA级旅游景区提出了12项条件,即旅游交通、游览、旅游安全、卫生、邮电服务、旅游购物、经营管理、资源和环境的保护、旅游资源吸引力、市场吸引力、年接待游客量及游客抽样满意率),经“全国旅游景区质量等级评定委员会”组织评定,由中华人民共和国文化和旅游部发布。


Příprava a vlastnosti.

Hsalen lze připravit kondenzační reakcí ethylendiaminu se salicylaldehydem.  Komplexy salenu s kationty kovů lze připravit, aniž by byly izolovány z reakční směsi, a to díky vysoké stabilitě komplexu v důsledku chelatace:

Podobné ligandy.

Název „salenové ligandy“ se také používá pro tetradentátní ligandy s podobnou strukturou. Příkladem může být salpn, kde je na můstek spojující atomy dusíku navázána methylová skupina; tato látka se používá jako aditivum v motorových palivech, kde zachytává kovy.  Přítomnost objemných skupin v blízkosti koordinačního centra může navyšovat katalytickou aktivitu komplexu, zabraňovat jeho dimerizaci a navyšovat rozpustnost v nepolárních rozpouštědlech jako je pentan. Tuto vlastnost mají například salenové ligandy odvozené od 3,5-di-"terc"-butylsalicylaldehydu. Chirální salenové ligandy lze vytvořit vhodnou substitucí diaminové skupiny, benzenových jader nebo obou těchto částí molekuly; jako příklad lze uvést ligand získaný kondenzací "trans"-1,2-diaminocyklohexanu s 3,5-di-"terc"-butylsalicylaldehydem. Chirální ligandy je možné využít při asymetrické syntéze, například v Jacobsenově epoxidaci.  Reakcí ethylendiaminu s acetylacetonem vznikají tetradentátní ligandy s obecným označením "acacen". Komplexy [Co(acacen)L] selektivně inhibují aktivitů proteinů obsahujících histidin skrz výměnu axiálních ligandů. Tyto látky by mohly být využity k inhibici onkogeneze.  "Salan" a "salalenové" ligandy se strukturou podobají salenovým, ale mají jednu nebo dvě nasycené (aminové namísto iminových) vazby mezi dusíky a aryly. Oproti odpovídajícím salenovým ligandům mají větší elektronovou hudtotu na kovových centrech. Salany lze připravit alkylací příslušného aminu arylhalogenidem. Existují také „polosalenové“ ligandy, ty mají pouze jednu salicyliminovou skupinu. Připravují se reakcemi salicylaldehydu s monoaminy.  Jako „salenové ligandy“ nebo ligandy „salenového typu“ se označují jiné ligandy s podobnými strukturami v okolí chelačního místa, konkrétně dva kyselé hydroxyly a dvě Schiffovy báze (aryliminové skupiny). Patří sem mimo jiné salph, který vzniká kondenzací salicylaldehydu s "o"-fenylendiaminem a salqu, jenž se vytváří reakcí salicylaldehydu s 2-chinoxalinolem.

Salen je označení pro tetradentátní C symetrický ligand získávaný reakcí salicylaldehydu (sal) s ethylendiaminem (en). Tento název se také používá pro strukturně podobné látky, hlavně pro bis-Schiffovy báze. Salen a podobné ligandy mohou vytvářet komplexy s mnoha různými kovy, čímž lze často připravit stabilní sloučeniny kovů v různých oxidačních číslech. Tyto komplexy salenu s kovy nacházejí využití jako katalyzátory v organické syntéze.

Salen是一类配位化学和均相催化中常用的螯合配体。Salen这个名字是由水杨醛(salicylaldehyde)和乙二胺(ethylenediamine,en)组合而成的。这种配体是淡黄色云母状固体,可溶于极性有机溶剂。


Historie.

První zprávu o vodopádech podali jezuitští misionáři začátkem 16. století. Krátce nato se v tomto místě setkaly kolonizační zájmy Portugalska a Španělska. Od vodopádů proti proudu byla řeka Paraná vždy na území portugalském či holandském, od vodopádů po proudu se řeka stala politicky komplikovanou hranicí. V roce 1750 podepsaly Portugalsko a Španělsko smlouvu vymezující hraniční obrysy tehdejších kolonií. Ve vztahu pravého břehu řeky Paraná však text nebyl jednoznačný a spory včetně ozbrojených střetů se protáhly až do 20. století.  Do začátku 20. století soupeřily v proslulosti vodopády na řece Paraná s vodopády Paulo Afonso na severovýchodě země. Vyšší zalidněnost jihovýchodu a řádění banditů na severovýchodě posunuly vodopády Sete Quedas na přední pozici v popularitě. Brazilské město Guairá na břehu vodopádů patřilo ve 20. století mezi turisticky nejnavštěvovanější města v Brazílii. Návštěvnost vodopádů výrazně převyšovala návštěvnost vodopádů Iguacú. Sídlo Guairá mělo před stavbou vodního díla Itaipú 60 000 obyvatel, zatímco Foz de Iguacú 20 000. Po napuštění přehradní nádrže se poměr obrátil.  22. června 1966, učinily Brazílie a Paraguay první krok k výstavbě Itaipú Binacional. Toho dne podepsali brazilští ministři zahraničí text dohody o společném využití toku řeky Paraná od ústí řeky Iguacú po vodopády Sete Quedas. V projektu i ve výstavbě byla již i další vodní díla výše po toku, která by dokázala zajistit dostatečnou akumulaci vody pro derivační řešení. V takovém případě by byla řeka přehrazena nad vodopády a elektrárna by byla vybudována v podzemí s výpustí do kaňonu řeky. Takové řešení zachovalo vodopády Paulo Afonso alespoň pro období přelivů povodňových průtoků. Ve 21. století by připadalo v úvahu jedině toto řešení.  Termínem napuštění přehradní nádrže byl rok 1982. V tomto roce dosáhl přiliv turistů historického maxima. Milovníci vodopádů z celé Brazílie se přijížděli rozloučit s nejmohutnějšímu vodopády světa. 17. ledna 1982 se pod náporem turistů zhroutila vyhlídková lávka, umístěna ve třicetimetrové výšce nad kaňonem. 32 lidí zahynulo a přes tisíc lidí uvízlo na osamělém říčním ostrovu. I přes tuto tragédii se ke břehům vodopádů až do jejich konce vydávaly sta tisíce návštěvníků shlédnout jedinečný přírodní úkaz. Během povodně v říjnu 1982 se hladina nad vodopády Sete Quedas uzavřela.

Popis.

Uvědomit si mohutnost vodopádů umožňují historické snímky. Do ploché cesty řeky o šířce přes 1000 m se do cesty postavily rokle o šířce kolem 60 m. V půdorysu proto byly podobné vodopádům Iguacú. Pád vody do centrálního kaňonu však neprobíhal podél jediného jazyku, ale sedmi samostatnými přelévanými roklemi. Proto vodopády dostaly portugalský název Sete Quedas – Sedm pádů. V jednotlivých ramenech lze vysledovat 19 výrazných celků, které samy o sobě představovaly mohutný vodopád. Těchto devatenáct vodopádů mělo vlastní jména. Menších samostatných vodopádů bylo možno napočítat kolem tří stovek.  Řekou se prořezávaly typické čedičové sloupy, které tvořily charakteristickou kulisu. Hluk vodopádů byl slyšet ve vzdálenosti 30 km.  Průměrný průtok se odhadoval kolem 13 000 m/s a maximální přes 50 000 m/s. Průměrný průtok Konga na Livingstonových vodopádech je kolem 40 000 m/s. Tyto vodopády jsou však přes svůj název pouze peřejemi, neboť voda nevytváří žádný kolmý stupeň. Průměrný přírodní průtok Niagarských vodopádů je 6 000 m/s, část však je odebírána niagarskými elektrárnami, a to při povinnosti zachovat minimum 2 800 m/s v turistické sezóně. Průměrný průtok vodopádů Iguacú a Viktoriiných vodopádů je kolem 1 500 m/s.  Celkový pokles hladiny na vodopádech i následných peřejích byl na délce 32 km 114 metrů, v samotném úseky Sedmi pádů byl nejvyšší kolmý stupeň vysoký 40 metrů.  Celková délka přelévané hrany byla 4,8 km. Na říčních ostrovech na hraně vodopádů byly postaveny sloupy vysokého vedení mezi Brazílií a Paraguayí, který vytyčují zatopený přírodní skvost doposud.

Přítomnost a budoucnost.

V období vojenských diktatur proběhlo protestních akcí proti zatopení vodopádů velmi málo. Každopádně v roce 1982 se na titulní stránce populárního brazilského deníku Jornal do Brazil objevila smuteční poéma Carloese Drummonda de Andrade na památku „sedmi krásných duchů, zavražděných člověkem“. V reakci na otištění básně pronesl ředitel společnosti Itaipú Binacional: “"Nezničíme Sete Quedas, jenom je převedeme do přelivu hráze, který jim navrátí jejich krásu."“  V roce 2007 navštívilo vodopády Iguacú 1,08 milionu turistů, zatímco přehradu Itaipú 647 000 návštěvníků. Návštěva přehrady bývá pro vzdálenost cca 30 km doplňkovou nabídkou akcí cestovních kanceláří, nabízejících v hlavní nabídce přírodní vodopády.  Při poklesu hladiny při vysokém odběru v suchém období se hrany vodopádů z hladiny jezera krátkodobě vynořují. Objevují se požadavky na snížení pracovní hladiny za účelem alespoň částečného obnovení vodopádů. Životnost vodního díla Itaipú se odhaduje na 300 let. Vodopády vznikly v oblasti mimořádně seizmicky stabilní a jsou pod hladinou dokonale zakonzervovány. V geologických dějinách je jejich zatopení krátkou epizodou a je jisté, že nejmohutnějšími vodopády na planetě se opět stanou Sete Quedas na řece Paraná.

Vodopády Sete Quedas (portugalsky "Cachoeira Sete Quedas," španělsky S"altos del Guairá") byly nejmohutnějšími vodopády na světě. Vodní energií překonávaly dvakrát Niagarské vodopády a osmkrát vodopády Iguacú. V roce 1982 zmizely pod hladinou přehradní nádrže vodního díla Itaipú.

瓜伊拉瀑布(),又名塞提克达斯瀑布(),位于南美洲巴西和巴拉圭双方的界河巴拉那河上游,曾经是世界上最大的瀑布群以及世界上径流量最大的瀑布。1982年10月伊泰普大坝蓄水后被水库淹没。


Životopis.

Narodila se roku 1975 v obci Ixelles, součásti Bruselského regionu. Matka je aškenázská Židovka. Otec působil jako profesor ekonomie na Katolické univerzitě v Lovani. Vyrostla ve valonském měste Grez-Doiceau. Aplikovanou komunikaci vystudovala na Institutu vyšších studií sociálních komunikací (Institut des hautes études des communications sociales, IHECS) a finanční management na Univerzitě svatého Ludvíka v Bruselu. Poté pracovala jako ekonomka a finanční poradkyně v právní firmě.  V květnu 2009 se vdala se za Australana Christophera Stonea, původem z Tasmánie, s nímž má tři dcery Victorii, Charlotte a Elizabeth. Stone má z předchozího vztahu syna Jonathana. Rodina žije ve vlámském Rhode-Saint-Genèse v provincii Vlámský Brabant.

Politická kariéra.

V roce 2000 vstoupila do místní politiky, když se na šestileté období stala obecní zastupitelkou Uccle, po zvolení z 29. místa kandidátky PRL–FDF. V roce 2007 byla poprvé zvolena do městského zastupitelstva Rhode-Saint-Genèse, v němž mezi lety 2007–2015 vykonávala funkci místostarostky zodpovědné za finance, rozpočet, frankofonní vzdělávání, komunikaci a místní ekonomiku.  V roce 2014 se stala zastupitelkou provincie Vlámský Brabant. Jako kandidátka Union des francophones (UF) v obvodu Hal obdržela 3 505 preferenčních hlasů, což znamenalo nejvyšší počet na kandidátce UF.  Po květnových parlamentních volbách 2014 byla první náhradnicí do sněmovny. Po zformování vlády se 14. října 2014 stala poslankyní, když ve Sněmovně reprezentantů nahradila Didiera Reynderse, jemuž byl po nástupu do ministerské funkce v důsledku klouzavého mandátu pozastaven výkon poslaneckého mandátu. V dolní komoře se účastnila práce ve finančním a rozpočtovém výboru.  Po zvolení ministra rozpočtu Hervého Jamara guvernérem provincie Lutych v září 2015, opustil politik federální vládu. Téhož měsíce jej Wilmèsová vystřídala v prvním kabinetu Charlese Michela na postu ministryně pro rozpočet zodpovědné za národní loterii. Po rozpadu čtyřčlenné vládní koalice v prosinci 2018, jíž po odmítnutí migračního paktu OSN opustila Nová vlámská aliance, sestavil Michel druhý kabinet menšinového charakteru na půdorysu tří zbylých subjektů Křesťanskodemokratické a vlámské strany, Open VLD a Reformního hnutí, jenž zemi dovedl ke květnovým parlamentním volbám 2019. V tomto kabinetu Wilmèsová získala k portfoliu rozpočtu také gesci veřejné služby s tvorbou politiky v oblasti vědy. Michelova vláda zůstala v úřadu i po parlamentních volbách s dočasným, přechodným mandátem, do zformování nového kabinetu vzešlého z voleb. Před nástupem do úřadu předsedy Evropské rady Michel rezignoval na úřad premiéra. V něm jej od konce října 2019 Wilmèsová nahradila, jakožto první žena ve funkci předsedy vlády. Menšinovou – stále přechodnou, vládu složila s předchozími dvěma koaličními partnery.

Zastávané úřady.

Přehled zastávaných veřejných úřadů:

Sophie Wilmèsová (výslovnost: ; * 15. ledna 1975 Ixelles) je belgická politička, od října 2019 předsedkyně vlády Belgie, jakožto první žena v tomto úřadu. V letech 2015–2019 zastávala úřad ministryně rozpočtu ve dvou kabinetech Charlese Michela.

苏菲·威尔梅斯(Sophie Wilmès,1975年-1月15日),比利时政治人物、现任首相。


Životopis.

Nguyen Kim, jejíž rodiče pocházejí z Vietnamu (její otec je též chemik), absolvovala v roce 2006 gymnázium v Hemsbachu v Bádensku-Württembersku. V letech 2006 až 2012 studovala chemii na Univerzitě Johannese Gutenberga v Mohuči a na Massachusettském technologickém institutu. Od roku 2012 působila jako doktorandka na Rýnsko-westfálské technické univerzitě v Cáchách, na Harvardově univerzitě a na Fraunhoferském institutu pro aplikovaný výzkum polymerů v Postupimi. V roce 2017 získala za práci o "fyzikálních hydrogelech na bázi polyuretanu" doktorát na Postupimské univerzitě. Nguyen-Kim je vdaná za Matthiase Leiendeckera a má dceru narozenou v roce 2020.

Propagace vědy na YouTube a v televizi.

V roce 2015 spustila Nguyen Kim YouTube kanál "The Secret Life Of Scientists" (Tajný život vědců), jehož cílem bylo zprostředkovat mladým lidem vědecká témata. V říjnu 2016 k tomu přibyl další kanál nazvaný "schönschlau", který společně financují německé veřejnoprávní rozhlasové stanice ARD a ZDF. Váš kanál "schönschlau" byl v roce 2018 přejmenován na "maiLab" a začátkem dubna 2020 měl téměř 700 000 odběratelů.  Nguyen-Kim občas také moderovala kanál "Auf Klo" a chemická učební videa.  Je také moderátorkou projektu "Die Debatte" (Debata) obecně prospěšné společnosti "Wissenschaft im Dialog" (Věda v dialogu) a patří společně s Haraldem Leschem a Philipem Häusserem do týmu online videosérie "Terra X Lesch & Co". Od začátku května 2018 moderuje televizní program "Quarks" stanice WDR.  Začátkem dubna 2020 dosáhl MaiLab více než 4 miliony zhlédnutí za čtyři dny videem o pandemii koronavirus a byl v době číslo 1 trendů YouTube v Německu, je to nejúspěšnější video na kanálu YouTube. 7. dubna 2020 hovořila s komentářem "Tagesthemen" společnosti ARD ke stejnému tématu. V polovině dubna analyzovala komunikaci známých virologů v dalším videu. Toto video také vstoupilo do trendů YouTube v Německu a během týdne dosáhlo téměř 2 milionů zhlédnutí (k 27. dubnu 2020). Nguyen-Kim je od té doby hostem v různých jiných mediálních formátech, včetně německých televizních talk show. Na konci května 2020 v rozhovoru s Deutsche Presse-Agentur GmbH vyzvala k větší literární a mediální gramotnosti a kritizovala konspirační teorie o pandemii koronavirus. Ona také vidí nedostatky v přírodních vědách a vědecké práci ve všeobecném vzdělávání.

Mai Thi Nguyen-Kim (provdaná Leiendecker, narozená 7. srpna 1987 v Heppenheimu) je německá chemička, vědecká novinářka, televizní moderátorka, autorka a youtuberka.

阮津玫(德语:Mai Thi Nguyen-Kim,1987年-8月7日)婚后夫姓莱茵德克(Leiendecker),生于德国黑森州黑彭海姆市,是一名德国科学记者,电视主持人,化学家,作家和网络视频博主,因其在科普届的成就多次获得德国新闻界的嘉奖。


弗拉基米尔 (基辅都主教)

Život.

Narodil se 1. ledna 1848 v obci Malomorševka. Byl pravděpodobně bratranec arcibiskupa Vasilija (Bogojavlenského).  Studoval na Tambovském duchovním semináři a roku 1874 úspěšně ukončil studium na Kyjevské duchovní akademii. Poté se stal profesorem Tambovského duchovního semináře kde vyučoval homiletiku, liturgii a pastorální teologii. O rok později začal vyučovat Písmo svaté a poté němčinu a zeměpis na dívčí škole a gymnáziu.  Roku 1882 se oženil a 31. ledna byl biskupem Palladijem (Gankevičem vysvěcen na jereje chrámu Pokrov přesvaté Bohorodice v Kozlově a poté se stal představeným trojického chrámu v Kozlově.  Po smrti manželky a dítěte byl 8. února 1886 v Kazaňském monastýru v Tambově postřižen na monacha. Dne 9. února byl povýšen do hodnosti archimandrity a stal se představeným trojického kozlovského monastýru a 6. října představeným antonievského monastýru v Novgorodu.  Dne 21. května 1888 byl zvolen biskupem Staraje Russy a vikářem eparchie Novgorod. Dne 3. června byl v Alexandro-Něvské lávře vysvěcen metropolitou Isidorem (Nikolskim) na biskupa.  Dne 19. ledna 1891 se stal biskupem samarským a stavropolským. V této eparchií se zasloužil o otevření dívčích škol a založením vzdělávacího bratrství.  Dne 18. října 1892 se stal arcibiskupem kartalynským a kachetinským a exarchou Gruzie. Během jeho služby v Gruzii bylo postaveno více než sto chrámů a bylo otevřeno více než tři sta farních škol a bylo zřízeno misionářské eparchiální duchovní a vzdělávací bratrství. V Gruzii byl předmětem neustálých pomluv a stal se předmětem pokusu o atentát, kdy ses jej snažil zabít psalomščik (žalmista).  Dne 21. února 1898 byl jmenován metropolitou moskevským a kolomským. Dne 27. března téhož roku přijel do Moskvy kde se slavnostech setkal s věřícími a velkoknížetem Sergejem Alexandrovičem. V Moskvě se zabýval misionářskou prací mezi dělníky. Dále se věnoval boji proti alkoholu. Podporoval charitativní činnost velkokněžny Alžběty.  Dne 23. listopadu 1912 byl jmenován metropolitou petrohradským a ladožským.  Bylo známo že odporoval vlivu Grigorije Jefimoviče Rasputina. To vyvolalo nespokojenost královského soudu a proto byl po smrti metropolity Flaviana (Gorodeckého) jmenován metropolitou Kyjeva a Haliče. To se stalo 23. listopadu 1915.  Na církevní řadě Ukrajiny byla položena otázka autokefality Ukrajinské pravoslavné církve. Metropolita Vladimir pevného bránil jednotu ruské církve. Schizmatik arcibiskup Alexij (Dorodnicyn) se usadil v kyjevsko-pečerské lávře a snažil se převzít moc pravoslavné církve na Ukrajině. Tej se zasloužil o to aby se mniši v lávře obrátily proti Vladimirovi. V té době se sobětská vojska blížila ke Kyjevu (1918). Ze dne 23. na 24. ledna obklíčila vojska lávru. Tzv. „církevní bolševismus“ hrál klíčovou roli při podněcování netolerantní atmosféry v Lávře. Mniši tohoto monastýru se vzpouřeli proti svému představenému. V monastýru se konaly shromáždění které požadovaly demokratizaci správy církve. Vedení metropolitou Vladimirem bylo považováno za represivní. Mniši si vybrali nového představeného a to archimandritu Klimenta (Žeratienka). Autorita metropolity Vladimira klesla velice nízko.  Večer 25. ledna 1918 přišlo pět ozbrojených vojáků do lávry. Arcibiskup Alexij tvrdil že otec Vladimir uchovával u sebe peníze ukrajinské církve. Vojáci zajali otce Vladimira a měli jej odvést za velitelem avšak ho poté brutálně zavraždily. Pohřben byl 29. ledna 1918 v Uspenském chrámu lávry. Pohřeb vedl metropolita Platon (Rožděstvenskij).  Všechny data jsou uváděny podle juliánského kalendáře.  Dne 4. dubna 1992 jej Ruská pravoslavná církev svatořečila jako mučedníka a byl zařazen mezi Sbor všech novomučedníků a vyznavačů ruských.  Jeho svátek je připomínán 25. ledna.

Svatý Vladimir (světským jménem: Vasilij Nikiforovič Bogojavlenskij; 1. ledna 1848, Malomorševka – 25. ledna 1918, Kyjev) byl biskup ruské pravoslavné církve, exarcha Gruzie (1892–1898), metropolita moskevský a kolomský (1898–1912), metropolita petrohradský a ladožský (1912–1915) a metropolita kyjevský a haličský (1915–1918).

弗拉基米尔()洗名瓦西里·尼基福罗维奇·波戈雅夫连斯基(; 1848年1月1日 - )是基辅都主教(1915年至1918年),莫斯科都主教(1898年至1912年)。


Život.

Narodil se 17. dubna 1873 v Nimenskim pogostě v rodině kněze Pavla Ioannoviče Kazanského.  Absolvoval Oloněcký duchovní seminář a roku 1893 začal studovat na Petrohradské duchovní akademii. Dne 14. října 1895 byl postřižen na monacha a 21. listopadu byl vysvěcen na jerodiakona. Kněžské svěcení přijal 19. května 1897. Po vysvěcení se stal profesorem biblistiky na Rižském duchovním semináři. Poté působil jako inspektor Cholmského duchovního semináře a následně Petrohradského semináře. Roku 1902 se stal rektorem Samarského duchovního semináře a získal titul archimandrity. O tři roky později sloužil ve stejné pozici v Petrohradském semináři.  Roku 1910 byl jmenován biskupem gdovským a vikářem petrohradské eparchie. Biskupské svěcení přijal 24. ledna 1910 z rukou metropolity Antonija.  Dne 6. května 1911 byl vyznamenán Řádem sv. Vladimíra III. třídy a 14. května 1916 získal stejný řád II. třídy.  Jako biskup často sloužil v chrámech v nejodlehlejších a nejchudších předměstí hlavního města.  Dne 2. března 1917 se stal prvním vikářem eparchie a 24. května byl zvolen arcibiskupem. Dne 13. srpna 1917 získal titul metropolity. Dne 24. ledna 1918 zabavil Všeruský ústřední výkonný výbor církevní majetek. Metropolita si přál aby při zabavování cenností byli přítomni duchovní a předměty zvláštního významu pro věřící by mohly být nahrazeny podobnými. Úřady tento požadavek odmítl a to vyvolalo střet mezi věřícími a úřady.  Dne 1. června 1922 byl zatčen v otázce církevního majetku. Kromě něj bylo do případu zapojeno dalších 86 osob. Soud se konal od 10. června do 5. července 1922. Soud odsoudil deset obžalovaných (včetně metropolity) k smrti, z nichž šest bylo odsouzeno k trestu odnětí svobody.  Metropolita Veniamin byl zastřelen 13. srpna 1922 spolu s archimandritou Sergijem (Šeinem), právníkem Ivanem Kovšarovem a profesorem Jurijem Novickim.  Dne 5. dubna 1992 jej Ruská pravoslavná církev svatořečila jako mučedníka a byl zařazen mezi Sbor všech novomučedníků a vyznavačů ruských.  Jeho svátek je připomínán 13. srpna.

Svatý Veniamin (světským jménem: Vasilij Pavlovič Kazanskij; 17. dubna 1873, Nimenskij pogost – 13. srpna 1922, Petrohrad) byl biskup ruské pravoslavné církve, metropolita petrohradský a gdovský a mučedník.

彼得格勒的韦尼阿明(,1874年-1922年),本名瓦西里·帕夫洛维奇·卡赞斯基(),东正教殉道者、彼得格勒和格多夫都主教(1917年至1922年)。


Historie vzniku.

Sídliště sociálních bytů Fuggerei bylo postaveno v letech 1516 až 1523 pod vedením stavitele Thomase Krebse. Výstavbu pro potřebné občany města Augsburg sponzoroval podnikatel Jakob Fugger a první část byla dokončena 23. srpna 1521. Kolem prvních šesti ulic bylo tehdy postaveno 52 bytů. V následujících letech se sídliště rozšířilo o další ulice, malá náměstí a kostel. Bylo velmi podobné malému nezávislému středověkému městu s hradbami. Brány byly v noci zamčené.  Důsledně dvoupodlažní domy se standardizovanými půdorysy bytů byly, s ohledem na podmínky v době jejich vzniku, velkoryse naprojektovány. Přímo moderní byla koncepce Fuggerei jako pomoc pro svépomoc. Bydlení bylo určeno pro nezadlužené řemeslníky a příležitostné nádeníky ohrožené chudobou, kteří nemohli utáhnout svou vlastní domácnost, například kvůli nemoci. Mohli si tak zajišťovat obživu v rámci sídliště Fuggerei i mimo ně a při hospodářském oživení se pak měli opět odstěhovat do vlastního. Obyvatelům Fuggerei tak zůstávalo zachováno velmi luxusní soukromí. Až do 20. století tam sídlily zejména rodiny s často několika dětmi. Do tohoto sociálního sídliště se však mohli nastěhovat jen spořádaní chudáci („würdige Arme“). Podle vůle zakladatele to nesměli být žádní žebraví pobudové. Roční nájemné činilo jeden rýnský gulden (týdenní mzda řemeslníka). Ideální odměnou byly tři modlitby ("Otčenáš, Vyznání víry a Zdrávas Maria"), které se všichni obyvatelé modlili jednou za den za dárce a za jeho rodinu. Fuggerei financoval Jakob Fugger výslovně i jménem svých již zesnulých bratrů Ulricha a Georga.  Jméno "Fuggerei" vzniklo již v roce 1531. V letech 1581/82 v něm postavil augsburský stavitel Hans Holl kostel Svatého Marka („Markuskirche der Fuggerei"), darovaný Markusem a Philippem Eduardem Fuggerem. Prvním duchovním se stal jezuita Petrus Canisius, v roce 1925 svatořečený. Ve třicetileté válce bylo Fuggerei pod Švédy až do roku 1642 a do značné míry zničeno. Od roku 1681 až do své smrti v roce 1694 tam žil zednický mistr Franz Mozart, pradědeček skladatele Wolfganga Amadea Mozarta.V letech 1880 až 1938 bylo Fuggerei dále rozšiřováno. Během druhé světové války pak ale bylo britskými nálety při nočním bombardování z 25. na 26. února 1944 ze dvou třetin zničeno. Již 1. března 1944 se rodinná rada seniorů knížecích a hraběcích Fuggerů písemně usnesla na jeho novém vybudování.  Podle projektu architekta Raimunda von Doblhoff, vytvořeného z historických předloh, bylo Fuggerei za použití prostředků nadace od roku 1945 znovu stavěno a v roce 1947 byly první budovy opět obydleny. Tato rekonstrukce byla dokončena v 50. letech 20. století. Do roku 1973 bylo Fuggerei s využitím sousedních pozemků ještě asi o jednu třetinu rozšířeno až na dnešních 67 domů se 140 byty.

Fuggerei dnes.

Většina bytů má rozlohu asi 60 metrů čtverečních a má svůj vlastní vchod. Skoro všechny byty v přízemí mají zahrádku, byty v patře mají půdu. Domky jsou napojeny na síť dálkového vytápění města Augsburg. Původní mechanické dveřní zvonky zůstaly i v čase elektřiny zachovány a ovládají se zataháním. Zavěšení a rukojeti starých zvonců jsou různá, pravděpodobně proto, aby nedocházelo k záměně v temném Fuggerei (dříve nebylo žádné uliční osvětlení). Podmínky přijetí jsou stále stejné jako v době založení: Kdo chce žít ve Fuggerei, musí být augšpurčan, katolík a mít dobrou pověst. Roční (studené) nájemné za byt ve Fuggerei je stále nominální hodnotou rýnského guldenu bez ohledu na inflaci (vypočteno na 0,88 EUR). Ostatní náklady již nesou nájemci sami (85, - EUR od 1. července 2013).  Obytný soubor s osmi uličkami a několika bránami je „město ve městě“ s vlastním kostelem, „městskými hradbami“ a „městskými bránami“. Od roku 2006 je však pro návštěvníky otevřena pouze jedna brána, "Ochsentor", kterou ponocný zavírá od 22:00 do 05:00 hodin. Obyvatel Fuggerei, který se vrátí do půlnoci, platí ponocnému 0,50 Eur, přijde-li později, zaplatí jedno euro. Od 5 hodin je brána znovu otevřená. Majetek nadace "Fuggereistiftung" se skládá z lesů a nemovitostí. Dodnes se jím sociální bydlení financuje. Jako další ekonomický zdroj příjmů vznikl v roce 2006 z cestovního ruchu a turistiky.  Nadace Fuggerei je jedna z devíti fuggerovských nadací a spravuje ji "Fürstlich und Gräflich Fuggersche Stiftungs-Administration". Skládá se ze zástupců tří větví rodu Fuggerů. Jsou to Fugger von Kirchberg und Weißenhorn, Fugger-Babenhausen a Fugger von Glött. Správcem nadace je Wolf-Dietrich, hrabě von Hundt. Správní radu tvoří knížecí a hraběcí senioři rodiny Fuggerů. Od roku 2004 jí předsedá Maria Elisabeth, hraběnka Thun-Fuggerová. Je to první žena v čele této rady. Do předsednictva dále patří Albert Fugger hrabě von Glött, Hubertus Fugger kníže z Babenhausenu a Markus Fugger hrabě z Babenhausenu.

Turismus.

Sociální sídliště Fuggerei je vedle Augsburské radnice pravděpodobně nejoblíbenější turistické místo ve městě. Vstupné se používá k jeho údržbě. Museum ve Fuggerei bylo založeno v roce 1957 a nachází se v ulici "Mittlere Gasse 13 a 14". V roce 2006 bylo výrazně rozšířeno a nově uspořádáno. Je zde také poslední původní byt, zařízený ve stylu 18. století. Od roku 2007 je také otevřen plně zařízený prohlídkový byt v ulici "Ochsengasse", který ukazuje, jak žije obyvatel Fuggerei dnes. V roce 2008 vzniklo také muzeum v bunkru z druhé světové války. V dochovaném protileteckém krytu z roku 1943 je zdokumentována historie budovy, noční bombardování Augsburgu z 25. na 26. únor 1944, roky rekonstrukce a rozšiřování Fuggerei až do roku 1973.  V muzeu Fuggerei, v prohlídkovém bytě a v bunkru ze světové války se pomocí filmů vysvětluje historie rodiny zakladatelů a jejich nadace. Od roku 2006 jsou pamětihodnosti Fuggerei - od kostela po dům Franze Mozarta - vylíčeny v němčině, italštině a angličtině. V roce 2007 byl ve Fuggerei postaven první a dosud jediný pomník zakladateli, Jakobu Fuggerovi.

Fuggerei je nejstarší komplex pro sociální bydlení na světě. V roce 1521 jej ve zděných řadových domcích ve městě Augsburg v Bavorsku nechal postavit Jakob Fugger. Dnes v 67 domcích žije 150 potřebných katolických občanů ve 140 bytech za roční (bez topení) nájem od 0,88 EUR. Za to se jednou denně modlí za zakladatele Fuggera a za jeho rodinu "Vyznání víry, Otčenáš a Zdrávas Maria." Toto sociální bydlení z darovaného majetku Jakoba Fuggera je dodnes provozováno. Spolu s dalšími osmi nadacemi („Fuggersche Stiftungen") se o ně stará správní rada ("Aufsichtsgremium der Fürstlich und Gräflich Fuggerschen Stiftungs-Administration"), vytvořená z knížecích a hraběcích seniorů rodiny Fuggerů.

福格社区()是位于德国城市奥格斯堡的一处为低收入者而兴建的住宅社区,是世界首个计划性的公共住宅。社区完工于1521年。二战期间社区严重受损。现在福格社区是奥格斯堡的著名观光景区之一,同时也仍然是一处集体住宅。2011年,福格社区的参观费用是4欧元,而这是一年房租的几乎4倍。


Jednodušší varianty lotosového květu.

Klečící lotus.

Klečící lotus je varianta méně náročná na břicho, od muže však vyžaduje větší sílu v rukou. Muž si klekne, žena si mu sedne do klína a obtočí mu nohy kolem boků v typické lotosové pozici. Muž ji podpírá pod hýžděmi, žena se ho drží kolem krku. Pokud má problémy s rovnováhou, může se jednou rukou přidržet postele.

Poloha vsedě.

Tato varianta lotosové pozice je méně náročná na fyzickou kondici. Muž se pohodlně usadí na židli, křeslo nebo taburet a žena si sedne přes jeho nohy na vztyčený penis. Vzájemně se obejmou a co nejtěsněji přimknou v oblasti pohlaví. Žena může zapřením o opěradlo lépe korigovat rytmus a hloubku přirážení.

Etymologie.

Sexuální pozice vychází z meditativní jogínské polohy lotosový květ (Padmasana). Uspořádání rukou a nohou v této póze připomíná okvětní lístky lotosového květu.  Lotosový květ je symbolem nejen moudrosti a vitální energie, ale také ženského pohlavního orgánu „yoni“ (pochvy). V tantrickém náboženství hraje významnou roli a funkci. Z lotosového květu vyrůstá a začíná veškerý nový život a pramení z něj veškerá moc, síla a energie.  Lotos má svoji symboliku i v čakrách. Sedmá čakra – sahasrara, je znázorňována jako soubor mnoha okvětních lístků lotosu a vyrůstá z první čakry. Padmásana je důležitá pro uvolňování kundalini energie, která se hromadí u páteře. V pozici lotosu se tato energie uvolňuje a prochází celým tělem do vyšších čaker. Milostným spojením nabývá tuto životodárnou energii i muž.

Lotosová pozice (také lotosový květ) je sexuální poloha, která vyniká intenzitou spojení, intimitou doteků těl a vzájemnou touhou po co nejbližším kontaktu. Muž sedí v tureckém sedu, žena pomalu nasedne na jeho penis a obejme partnerovy boky nohama. Takto propleteni sedí proti sobě a vzájemně se objímají, hladí a líbají. Tato pozice může být romantická i smyslná, hlavně ale vytváří prostor pro společné sdílení. Pro tuto sexuální polohu je nejvýznamnější možnost dlouho zůstat v intimním klidu. Při kopulačních pohybech má aktivnější roli žena. Může pohybovat pánví nahoru a dolů, kroužit s ní nebo se pohybovat dopředu a dozadu.

坐位(日语汉字:),在性学方面用以描述人类男女之间交欢时的身体位姿,有时彼此相对而坐、有时则一方背对另一方而坐。


Přehled.

Fotografie zachycuje jedenáct mužů během oběda, kteří sedí na nosníku s nohama visícíma 260 metrů nad ulicemi New Yorku. Fotografie byla pořízena 20. září 1932, na 69. patře RCA Building v posledních měsících výstavby. Podle archiváře, fotka byla ve skutečnosti předem dohodnutá a pod nimi není propast ale dokončené předešlé patro. Ačkoli fotografie ukazuje skutečné ironworkers, v té době byl představen Rockefeller Center na podporu jeho nového mrakodrapu. Fotografie se objevila v neděli jako foto příloha "New York Herald Tribune" dne 2. října.  Stavební práce pod vedením Johna D. Rockefellera trvaly od roku 1931 do roku 1940; Rockefellerovo centrum nyní zahrnuje 21 výškových budov.

Vlastnictví.

Negativ je nyní ve vlastnictví Branded Entertainment Network, který jej získal od archivu Acme Newspictures v roce 1995.

Autor.

Autor je formálně „neznámý“, ale od roku 2003 byla fotografie připsána Charlesi C. Ebbetsovi. Autorství bylo omylem připisováno i Lewisi Hineovi, který na mrakodrapu také fotografoval. Nicméně společnost Corbis Corporation oficiálně ponechala autora jako „neznámého“, i když různé zdroje nadále připisují autorství Ebbetsovi.

Muži na fotografii.

O totožnosti mužů na obrázku existuje mnoho zdrojů a tvrzení. Film "Men at Lunch" "(Muži při obědě)" vystopoval některé muže Irského původu a režisér plánuje udělat další rozhovory s cílem navázat na další požadavky švédských příbuzných. Zleva třetí je Jozef Eckner, čtvrtý je Michael Breheny, další je Albin Svensson a muž s cigaretou je Peter Rice, Mohawk ironworker z kanadského Kahnawake. První muž zprava je slovenský dělník Gustav (Gusti) Popovič z obce Vyšný Slavkov v okrese Levoča. Gusti byl původně dřevorubec a tesař. V roce 1932 poslal své manželce Marišce pohlednici s touto fotografii, na kterou napsal: „Nic še ty neboj, moje milá Mariška, jak pohleď, ta já furt s fľašečku. Tvůj Gusti.“ Gusti se vrátil do Vyšného Slavkova na začátku druhé světové války, koupil nějaké lesy, pole, aby mohl hospodařit a stal se zemědělcem. Na konci druhé světové války byl Gusti zabit granátem v jeho vesnici, kde ho při přechodu fronty zasáhla střepina. Gusti a Mariška mají na hřbitově ve Vyšším Slavkově společný hrob, který je zdoben touto fotografií. Třetí zprava je Joe Curtis. Muž, který sedí čtvrtý zprava je údajně Ir Francis Michael Rafferty se svým celoživotním nejlepším irským přítelem a kolegou, Stretchem Donahuem, sedícím po jeho pravici.

Oběd na vrcholu mrakodrapu ( "Lunch atop a Skyscraper)" je slavná černobílá fotografie, kterou pořídil 20. září 1932 Charles Clyde Ebbets během výstavby mrakodrapu 30 Rockefeller Plaza na Manhattanu v New Yorku v USA.

摩天楼顶上的午餐(Lunch atop a Skyscraper,亦称New York Construction Workers Lunching on a Crossbeam)是一张著名的黑白照片,拍摄于1932年美国纽约洛克菲勒中心的RCA大楼(1988年改名GE大楼)施工时。


愛迪生·瓦西里耶維奇·傑尼索夫

Život.

Edison Vasiljevič Denisov se narodil 6. dubna 1929 v Tomsku. Jeho otec, Vasilij Grigorjevič Denisov, byl radiofyzik a jeho matka, Antonina Ivanovna Titova, byla doktorka. Od dětství se zajímal o matematiku, hudbu a malování. Edison se již v dětství naučil hrát na kytaru a mandolínu, a tak sílil jeho vztah k hudbě. Jeho otec zemřel v roce 1940, když mu bylo 11 let. Po smrti svého otce se musel starat o nemocnou babičku a 2 mladší sestry.  V roce 1946 začal studovat na matematicko-fyzikální fakultě Tomské státní univerzity a zároveň hudební školu v Tomsku. Mezi lety 1946–1950 se naučil hrát na několik hudebních nástrojů. V roce 1951 ukončil svá studia v Tomsku a hned na to se začal věnovat hudbě a na popud Dmitrije D. Šostakoviče nastoupil na Moskevskou státní konzervatoř. Během studia na konzervatoři složil operu "Voják Ivan" ("Иван – солдат"), která byla ovlivněna ruským folklorem. V díle se projevuje nejen znalost lidových písní, ale i schopnost najít nové cesty k současnému umění.  Po roce 1956 se stal profesorem na Moskevské státní konzervatoři a vyučoval instrumentaci a psaní kompozic. Jeho pedagogická práce měla velký význam pro vývoj sovětské hudby.  V 60. letech byl známý po celém světě, avšak doma čelil silné kritice, jeho práce byla pokládána za temnou a chaotickou.  V roce 1979 byl Denisov zařazen do seznamu Chrennikova sedmička. Skladatelé, kteří neodpovídali kritériím sovětského skladatele byli zařazeni do tohoto seznamu a měli zakázáno vycestovat do zahraničí.  Více než 30 let spolupracoval se zakladatelem divadla Na Tagance Jurijem Ljubimovem, pro kterého skládal hudební a filmovou hudbu. V roce 1990 se stal ředitelem moskevského Sdružení pro soudobou hudbu.  V poslední letech svého života žil a pracoval ve Francii.

Dílo.

V 60. letech se Denisov zajímal o současnou hudbu v zahraničí. Mezi jeho největší inspirace patřila francouzská, vídeňská hudba a poválečná avantgarda Pierra Bouleze a Karlheinze Stockhausena. Během těchto let se věnoval podrobné analýze děl hudebních skladatelů (např. díla Stravinského, Mahlera, Debussyho anebo Stockhausena), o kterých se na konzervatoři neučili a pomocí těchto analýz zkoušel nové způsoby skládání hudby. A tím byla ovlivněna jeho vlastní tvorba.  Začal experimentovat s technikami dodekafonie a serialismu. Chtěl dosáhnout kompoziční techniky, kde pevné a trvalé struktury interagují s neustále měnícími se melodickými strukturami a první takovou prací byla "Le Soleil des Incas" (1964) ("Slunce Inků").  V 70. letech napsal sérii instrumentálních koncertů (klavírní, flétnový, houslový). Mimo dodekafonie Denisov začal používat prvky elektronické hudby či nové techniky hraní. Mnoho jeho koncertů bylo složeno zejména pro západní umělce, včetně saxofonisty Jean-Marie Londeixe, hobojisty Heinze Hollingera, klarinetisty Eduarda Brunnera a flétnistky Aurèle Nicoletové.  V 80. letech pokračoval v psaní koncertních kompozic, v tomto období vznikla jedno z jeho nejdůležitějších děl, a to "Pěna dní" (Пена дней, 1981) – premiéra 1986. Denisov volně kombinoval různé techniky a v jeho tvorbě se výrazněji objevovala ruská lidová hudba. V pozdních 90. letech Denisov napsal "Histoire de la vie et de la Mort de Notre Seigneur Jésus Christ" (Život a smrt našho Pána Ježíše Krista, 1992) a "Morgentraum" (Ranní sen, 1993), v nichž se projevilo téma náboženství.

Edison Vasiljevič Denisov (rusky Эдисон Васильевич Денисов, 6. dubna 1929, Tomsk, SSSR – 24. listopadu 1996, Paříž, Francie) byl ruský hudební skladatel, představitel ruské avantgardní hudby 20. století. Je považován za jednu z nejdůležitějších osobností generace po éře Šostakoviče.

爱迪生·瓦西里耶维奇·杰尼索夫(,1929年-4月6日-1996年-11月24日),苏联-俄罗斯作曲家,生于西伯利亚托木斯克,其家人为了向发明家托马斯·爱迪生致敬而给他起了“爱迪生”一名(杰尼索夫的父亲是个电气工程师)。


Shrnutí.

Klíčovou součástí knihy je Nozickova teorie oprávnění ("Entitlement theory"), která pohlíží na lidi jako na vlastníky sebe sama a ospravedlňuje transfery zboží, peněz či jiných statků jen za podmínky souhlasu jejich vlastníků. Je ovlivněna díly Johna Locka, Immanuela Kanta a Friedricha Hayeka.  Kniha také obsahuje obranu minarchismu proti extrémnějším názorům, jako je anarcho-kapitalismus (ve kterém neexistuje "žádný" stát a jednotlivci musí uzavřít smlouvy se soukromými společnostmi o všech službách). Nozick tvrdí, že anarchokapitalismus by se nevyhnutelně proměnil v minarchistický stát, aniž by porušil některý z principů neagrese, a to kvůli případnému vzniku jediné lokálně dominantní (soukromé) obranné a soudní agentury, se kterou spolupracovat je v zájmu každého, protože jiné agentury nejsou schopny efektivně konkurovat výhodám agentury s většinovým pokrytím. Proto, i když je anarcho-kapitalistická teorie správná, vede k jediné, třebaže soukromé, agentuře, která je sama o sobě de facto „státem“. Anarcho-kapitalismus tedy může existovat pouze po omezenou dobu, než se objeví minimální stát.

Filozofická část.

Předmluva A"narchie, státu a utopie" obsahuje pasáž o „obvyklém způsobu prezentace filosofické práce“ - o její prezentaci, jako by to které filozofické dílo mělo být naprosto konečným řešením té které problematiky. Nozick věří, že filozofové jsou ve skutečnosti skromnější a že si jsou vědomi slabostí svých děl. Přesto přetrvává jakási filozofická snaha "stlačit a přesunout věci tak, aby se vešly do určitého očekávaného prostoru “. Boule a problémy takového prostoru jsou maskovány nebo je příčina boule odsunuta tak, aby zůstala bez povšimnutí. Pak „Rychle zjistíte úhel, ze kterého se zdá, že všechno zapadá, a pořídíte snímek dřív, než se problém projeví i zde.“ Po návratu z temné komory, „zbývá zveřejnit fotografii jako zachycení toho, jak věci jsou, a konstatovat, že do jiného tvaru zapadnout nemohou.“ Jak se tedy práce Nozicka liší od této formy činnosti? Dle Nozickova vyjádření "věří tomu, že co říká, je správně", ale nemaskuje boule: „pochybnosti a obavy a nejistoty, ale i domněnky, úvahy a argumenty.“

Další témata zahrnutá v knize.

Retributivní a odstrašující teorie trestu.

V kapitole 4 Nozick řeší dvě teorie trestu: zastrašující a retributivní. Abychom je mohli porovnat, musíme vzít v úvahu, jaké je rozhodnutí, kterému čelí potenciální přestupce. Jeho rozhodnutí může být určeno podle vzorce:  formula_1  Kde G jsou přínosy z porušení práv oběti, p je pravděpodobnost, že bude chycen, a (C + D + E) jsou náklady, kterým by pachatel čelil, pokud by byl chycen. Konkrétně, C je plná náhrada škody oběti, D jsou všechny emoční náklady, kterým by pachatel čelil, pokud by byl chycen (zatčení, postavením před soud, vězněním a podobně) a E jsou finanční náklady na pátrání, zadržení a soud, které mu budou též předloženy k úhradě.  Pokud je výsledek této rovnice kladný, potenciální pachatel bude mít motivaci porušovat práva potenciální oběti.  Zde přicházejí do hry dvě teorie. V rámci retributivního soudního rámce by měly být na přestupce uvaleny dodatečné náklady R, které jsou úměrné způsobené škodě (nebo škodě, které měla či mohla být způsobena).  Konkrétně formula_2, kde r je míra odpovědnosti, kterou má pachatel. Platí, že formula_3.  Proto by následky, kterým by potenciální přestupce nyní čelil, byly následující:  formula_4  Ale to stále neodradí všechny potenciální přestupce. Rovnice by byla kladná, pokud je G (možný zisk) dostatečně vysoká, a co je důležitější, pokud je p (pravděpodobnost dopadení) nízká. To znamená, že pokud je velmi nepravděpodobné, že vás chytí, můžete se dosti rozumně rozhodnout, že zločin spácháte, i když budete muset čelit novým, zvýšeným, nákladům R. Proto retributivní teorie spravedlnosti nezabrání některým selhání odstrašení.  Na druhé straně teorie zastrašování („trest za zločin by měl být minimální nezbytný k tomu, aby byl pachatel odrazen od páchání“) neposkytuje dostatečné vodítko ohledně toho, kam, jak, a do jaké míry se má odstrašení zaměřit. Má-li být zamezeno každému možnému porušení práv, „bude sankce stanovena nepřijatelně vysokou“. Problém je v tom, že přestupce může být potrestán mnohem více, než by bylo adekvátní ke škodě, kterou způsobil (nebo hodlal, či mohl způsobit) za účelem odrazení "ostatních lidí".  Podle Nozicka by utilitární reakcí na poslední problém bylo zvyšovat trest až do okamžiku, kdy by bylo trestem vytvořeno více neštěstí, než od kolika budou uchráněni ti, kteří se v důsledku dalšího trestu (a z něj vyplývajícího odstrašení) nestanou oběťmi. Ale to vyvolává další problém: mělo by štěstí oběti při výpočtu mít větší váhu než štěstí zločince? Pokud ano, kolik?  Nozick tak dospívá k závěru, že retiributivní princip je lepší z důvodu jednoduchosti.  Stejně tak podle retributivní teorie tvrdí, že sebeobrana je přijatelná a možná, i když oběť používá více síly, než bylo použito k útoku. Navrhuje, aby maximální množství síly, které může napadená oběť použít, bylo:  formula_5  V tomto případě je H újma, kterou si oběť (případně někdo, kdo oběti přijde na pomoc) myslí, že pachatel oběti způsobí. Pokud však použije více síly než f (H), musí se tato dodatečná síla odečíst od trestu, který pachatel obdrží.

Anarchie, stát a utopie je kniha z roku 1974 amerického politického filozofa Roberta Nozicka. V roce 1975 vyhrála americkou národní knižní cenu v kategorii filozofie a náboženství, byla přeložena do 11 jazyků, a vyhlášena jednou ze “100 nejvlivnějších knih od války” (1945-1995) britským časopisem Times Literary Supplement

《无政府、国家与乌托邦》(英语:Anarchy, State, and Utopia), 是美国哲学家罗伯特·诺齐克在1974年发表的政治哲学著作。诺齐克反驳了约翰·罗尔斯在《正义论》中发表的观点,并主张自由意志主义所提倡的最小国家,即国家权力应该仅限于防止盗窃,维护合约等。


Historie.

Služba byla spuštěna 7. září 2006 ve Spojených státech pod názvem Amazon Unbox. Dne 4. září 2008 byla přejmenována na Amazon Video on Demand. Od srpna 2014 nelze na službě stahovat okamžitá videa. Dne 22. února 2011 došlo ke změně názvu služby na Amazon Instant Video. Zároveň přibylo do její nabídky pro předplatitele Amazon Prime přes 5 000 filmů a televizních seriálů. Dne 4. září 2012 byla Amazonem uzavřena smlouva s placenou televizí (pay-TV) Epix, aby se její filmový obsah objevil na streamovací službě a Amazon Instant Video tak mohlo konkurovat Netflixu. V listopadu 2013 byla uskutečněna premiéra dvou komediálních seriálů "Alpha House" a "Betas", které jsou původně dostupné skrze online službu Prime Instant Video. Amazon zveřejnil první tři díly těchto seriálů zdarma a každá následující epizoda vycházela pro uživatele Prime v týdenním rozestupu.  V únoru 2014 bylo Amazonem oznámeno, že streamovací služba jeho britské dceřiné společnosti LoveFilm bude 26. února 2014 sloučena se službou Instant Video. V lednu 2015 se stal "Transparent" prvním seriálem studia Amazon Studios, který získal Zlatý glóbus v kategorii „Nejlepší seriál (komedie / muzikál)“. Zároveň se jedná o první seriál z produkce streamovacích služeb, jenž toto ocenění získal.  V roce 2015 spustil Amazon partnerský streamovací program Amazon Channels. Prostřednictvím platformy Amazon Video tak mohou předplatitelé Amazon Prime sledovat televizní kanály a streamovací služby třetích stran. Služby nejsou součástí nabídky Amazon Video a musí být zakoupeny samostatně. Prvotní spuštění v USA zahrnovalo Curiosity Stream, Lifetime Movie Club, Shudder stanice AMC, Showtime, Starz a další. Postupně byly přidávány další partnerské stanice, jako jsou HBO a Cinemax, Fandor, PBS Kids, Seeso, Toku a Boomerang.  Dne 30. července 2015 bylo oznámeno, že Jeremy Clarkson, Richard Hammond a James May natočí pro Amazon Prime Video nepojmenovaný motoristický pořad, později nazvaný "The Grand Tour". Jeff Bezos ani Amazon neuvedli, kolik dostávají Clarkson, Hammond nebo May skrze jejich produkční společnost W. Chump and Sons zaplaceno. Jeff Bezos však řekl, že dohoda mezi nimi byla „velmi drahá, ale vyplatila se“. Přestože nebyl rozpočet oficiálně potvrzen, Andy Wilman, bývalý výkonný producent "Top Gearu", uvedl, že se rozpočet každého dílu pohybuje okolo 4,5 milionu liber, devětkrát větší než měl "Top Gear". Téhož měsíce Amazon oznámil plány rozšířit službu do Indie.  V září 2015 bylo v názvu služby vynecháno slovo „Instant“ a ten se tak změnil na Amazon Video. V listopadu 2016 deník "Wall Street Journal" napsal, že Amazon usiloval o koupi vysílacích práv amerických profesionálních sportovních lig s cílem rozšířit nabídku služby.  V listopadu 2016 Amazon uvedl, že plánuje vysílat pořad "The Grand Tour" celosvětově. To vedlo ke spekulacím, že Prime Video bude mezinárodní streamovací službou a bude tak konkurovat Netflixu. Dne 14. prosince 2016 bylo Prime Video rozšířeno do 200 dalších zemích.  V lednu 2017 byl ohlášen vznik anime služby Anime Strike, která se stala součástí programu Amazon Channels. V květnu téhož roku byly Amazon Channels rozšířeny do Německa a Spojeného království. Ve Spojeném království je v nabídce zahrnuta televizní stanice Discovery (včetně Eurosportu) a obsah ITV.  V dubnu 2017 byla Amazonem oznámena řada akvizic sportovního obsahu pro rozšíření nabídky služby. První byla odkoupena neexkluzivní práva na vysílání her "Thursday Night Football" během NFL sezóny 2017 pro předplatitele Amazon Prime v hodnotě 50 milionů, která nahradila předchozí smlouvu s Twitterem. V srpnu koupil Amazon britská vysílací práva turnaje ATP Tour a nahradil tak stanici Sky Sports. Smlouva platí od roku 2019 do roku 2023 a exkluzivně obsahuje 1000 mistrovských události, 12 500 turnajů a 250 sérií turnajů. Amazon bude také vysílat finále ATP, jež započne v roce 2018 profesionálními turnaji Queens Club a Eastbourne. V září bylo ATP ohlášeno, že s Amazonem uzavřelo dvouletou smlouvu na streamování Next Generation ATP Finals. V listopadu téhož roku Amazon uvedl, že zakoupil britská vysílací práva US Open platící po dobu pěti let od roku 2018 v hodnotě 30 milionů liber. Eurosport, vlastník celoevropských vysílacích práv, rozšířil s US Open svou dohodu a vynechal v ní Spojené království. Krok se může zdát poněkud ironický, protože Amazon uzavřel s Eurosportem smlouvu, v jejímž výsledku má povoleno streamovat jeho stanice na své službě. ATP doplnilo, že Amazon bude v USA vysílat od roku 2018 tenisový pořad Tennis TV.  Dne 5. ledna 2018 bylo Amazonem oznámeno, že nabídka služeb Anime Strike a Heera bude přesunuta na Prime Video. V červnu 2018 bylo ohlášeno, že Amazon získal tříletá práva na živé vysílání 20 zápasů Premier League počínaje sezónou 2019–20. Bude se jednat o první živé vysílání ligy, výhradně vysílané televizními stanicemi, na domácí streamovací službě.  Amazon Studios vlastní celosvětová televizní práva na romány "Pán prstenů". Seriál by měl mít premiéru na Prime Video v roce 2021.

Platformy.

Prime Video je možné spustit na internetových stránkách, platformách Amazon Fire, mobilních zařízeních se systémy Android a iOS, digitálních mediálních přehrávačích (jako je Roku), videoherních konzolích PlayStation 4 a Xbox One a chytrých televizích. K dispozice je také aplikace na Nvidia Shield TV a Android TV, ta však byla zpočátku dostupná pouze na chytrých televizích Sony Bravia.  Amazon historicky odmítl podporovat aplikaci Prime Video na zařízeních Apple TV a Chromecast. V říjnu 2015 společnost Amazon zakázala prodej těchto zařízení na svém online e-shopu, protože nepodporovala ekosystém Prime Video. Amazon byl kritizován za to, že zakázal nepřímé konkurenty svých produktů Fire TV. V prosinci 2017 však Amazon zveřejnil službu Prime Video na aplikaci Apple TV. V dubnu 2019 bylo ohlášeno, že na Chromecastu bude možné spustit aplikaci Prime Video. Zároveň se aplikace Android TV rozšíří mezi další chytré televize. Součástí oznámení je také obnovení přístupu uživatelů Fire TV na server YouTube, o který byl mezi společnostmi Amazon a Google veden spor.  Obsah si je možné spustit i v rozlišení 4K Ultra HD a HDR. UHD/HDR se rozšířilo prostřednictvím nových filmů a televizních seriálů. Další tituly jsou dostupné v rozlišení 1080p (HD) se zvukovým formátem 5.1 Dolby Digital nebo Dolby Digital Plus. Některé lze spustit i s prostorovým zvukem Dolby Atmos. U titulů, které lze zakoupit a nejsou součástí předplatného Amazon Prime, je formát HD za příplatek.

Dostupnost.

Prime Video je dostupné celosvětově kromě kontinentální Číny, Kuby, Íránu, Severní Koreji a Sýrie. Na začátku provozu byla služba dostupná pouze ve Spojených státech, Spojeném království, Japonsku, Německu a Rakousku.

Prime Video, nebo také Amazon Prime Video, je americká SVOD streamovací služba spravovaná společností Amazon. Služba nabízí k pronájmu nebo zakoupení televizní seriály a filmy, původní obsah Amazonu z produkce Amazon Studios anebo licencované akvizice zahrnuté v předplatném Prime. Ve Spojeném království, Spojených státech, Německu, Švédsku a Rakousku lze službu předplatit samostatně a není tak potřeba plného předplatného Prime. Ve Francii a Itálii nejsou na stránkách Amazonu povoleny „Rent or Buy“ a Prime Video. Z toho důvodu je obsah služby dostupný pouze prostřednictvím dedikovaných webových stránek. V některých zemích nabízí Prime Video i program Amazon Channels, pomocí kterého si mohou uživatelé předplatit jiné televizní stanice a služby. V USA například stanici HBO.

亚马逊影片(英语:Amazon Prime Video,简称:Prime Video)是亚马逊公司开发、持有并运营的互联网视频点播服务,它提供包括原创内容在内的电视节目和影片的租借、购买及在线观看。亚马逊Prime Video的订阅包含于亚马逊Prime会员订阅服务中,但在英国、美国、德国和澳大利亚,Prime Video服务可单独订阅而不需要订阅完整的Prime会员;对于法国、意大利等国家,租借、购买以及观看Prime Video内容需要在另一个不同的网站而无法在亚马逊网站进行;在部分国家亚马逊视频还额外提供亚马逊频道(英语:Amazon Channels),其允许用户订阅其他提供者的视频内容,包括美国的HBO。


Jméno.

Su-cung je chrámové jméno císaře, jeho vlastní jméno bylo Li S’-šeng (), roku 725 změněné na Li Ťün (), roku 736 změněné na Li Jü (), roku 738 změněné na Li Šao () a vzápětí na Li Čcheng ().

Mládí.

Su-cung se narodil roku 711 pod jménem Li S’-šeng za vlády císaře Žuej-cunga (císař 684–690 a 710–712) jako třetí syn následníka trůnu Li Lung-ťiho (později císař Süan-cung) a jedné z jeho manželek, Jang Kuej-pchin († 728), pocházející z císařského rodu říše Suej (581–618). Roku 712 Li Lung-ťi přiměl otce k rezignaci a sám nastoupil na trůn. Su-cung obdržel titul knížete ze Šan, knížecí tituly obdrželi i jeho starší bratři, Li S’-č’ a Li S’-čchien. Roku 715 byl Li S’-čchien povýšen na následníka trůnu.  Roku 725 byl mladý Su-cung přejmenován z Li S’-šenga na Li Ťüna a následující rok byl jeho titul změněn na knížete z Čung. Roku 729 vpadli do tchangské říše Kitani a Tatabové, Su-cunga císař formálně postavil do čela armády vyslané proti nim (fakticky vojsku velel jeho bratranec Li Chuej (), kníže ze Sin-an. Li Chuej nájezdníky porazil a za odměnu Su-cung obdržel vysoký čestný titul "s’-tchu". Roku 735 mu bylo opět změněno jméno, a sice na Li Jü.  Süan-cungova oblíbená konkubína paní Wu se snažila prosadit svého syna Li Maoa jako korunního prince. Roku 737 byl, v důsledku jejích intrik, následník trůnu Li S’-čchien (roku 725 přejmenovaný na Li Chunga) a několik dalších princů zbaveno postavení a donuceni k sebevraždě. Paní Wu však téhož roku zemřela. Císař novým následníkem poté v létě 738 jmenoval Li Jüa, přičemž mu jméno změnil na Li Šao. Vzápětí dvořané panovníka upozornili, že Li Šao je jméno korunního prince, který roku 453 svrhl a zabil svého otce a císaře, Süan-cung proto princovo jméno opět změnil, na Li Čcheng.

Následník trůnu.

Li Čcheng se stal následníkem proti přání tehdejšího hlavního ministra Li Lin-fua, který předtím podporoval paní Wu a jejího syna. Li Lin-fu se snažil Li Čchenga zkompromitovat, roku 746 obvinil bratry jeho hlavní manželky a jistého generála ze spiknutí proti císaři, Li Čcheng se ve snaze distancovat se od postižených se svou manželkou rozvedl. Téhož roku se byl nucen rozvést s jednou ze svých konkubín, když byl její otec zapleten do případu čarodějnictví.  Koncem roku 755 se velitel vojsk severovýchodu tchangské říše, generál An Lu-šan, vzbouřil. Povstalci začátkem roku 756 dobyli Luo-jang, An Lu-šan se prohlásil císařem státu Jen a v červenci 756 dobyli i tchangské hlavní město Čchang-an. Süan-cung prchl na jihozápad do S’-čchuanu, Li Čcheng se však od něj oddělil a odešel na severozápad do Ling-wu, kde se v polovině srpna 756 s podporou tamní armády prohlásil císařem. Jeho otec i tchangští regionální vojenští i civilní představitelé Su-cungovu uzurpaci uznali.

Císař.

Po převzetí moci si za hlavní úkol stanovil znovudobytí Čchang-anu. Útoky jeho vojsk na podzim 756 a na jaře 757 ale jenská armáda odrazila, tchangské oddíly přitom utrpěly velké ztráty. V červenci 756, ve snaze o posílení autority tchangské dynastie, Süan-cung pověřil některé své syny (včetně korunního prince) správou regionů. Zpravidla fakticky funkci nevykonávali, Li Lin, kníže z Jung, se však chopil správy území na středním toku Jang-c’ a začátkem roku 757 se vzbouřil. Pokusil se ovládnout též oblast dolního toku Jang-c’, byl však dostižen tchangskými oddíly a zabit. Jednota nepanovala ani v Ling-wu, kde se císařův třetí syn Li Tchan (který první navrhl nenásledovat Süan-cunga do S’-čchuan, ale odejít do Ling-wu a vynikl během cesty) střetl s císařovou oblíbenou ženou paní Čang a eunuchem Li Fu-kuoem, Li Fu-kuo a paní Čang obvinili Li Tchana ze spiknutí proti staršímu bratru Li Čchuovi (od roku 758 následníkovi, později císař Taj-cung) a císař, který jim uvěřil, přikázal Li Tchanovi spáchat sebevraždu.  Na podzim 757 vyjednal Pchu-ku Chuaj-en, tchangský generál teleského původu, spojenectví s Ujgurským kaganátem. Podle dohody Ujgurové poslali do Číny 4 tisíce jezdců. Ujgury posílená tchangská armáda v čele s Li Čchuem a Kuo C’-im v říjnu 757 vytáhla na Čchang-an, 13. listopadu v bitvě u chrámu Siang-ťi (deset mil jižně od města) porazila rebely, a následující den Čchang-an obsadila. Tchangská ofenzíva pokračovala postupem na východ, vítězstvím v další bitvě (mezi průsmykem Tung a Šen-čou) 30. listopadu a obsazením Luo-jangu 3. prosince 757. An Čching-sü, syn a následník An Lu-šana, se poté stáhl do Siang-čou (dnešní An-jang na severu Che-nanu). Tchangská vláda neměla prostředky na další ofenzivu, zastavila postup svých armád a soustředila se na obnovu hlavních měst. Po osvobození metropole se vzdal všech funkcí Su-cungův nejbližší ministr Li Mi, nejvlivnějšími osobnostmi dvora poté byli paní Čang (od roku 758 císařovna), eunuch Li Fu-kuo velící císařské gardě a korunní princ Li Čchu s titulem vrchního velitele vojsk.  Další tchangská ofenzíva začala v listopadu 758. Dvěstě tisíc vládních vojáků však bylo rozděleno pod velení devíti "ťie-tu-š’", které koordinoval eunuch Jü Čchao-en. Důvodem uspořádání bylo, že dva nejváženější generálové – Kuo C’-i a Li Kuang-pi – odmítli sloužit jeden pod druhým a nedůvěrou vlády ke generálům. Přesto tchangská vojska porazila An Čching-süa v bitvě a oblehla ho v jeho sídle v Siang-čou. Obléhání trvalo celou zimu 758/759, na jaře si však tchangské strana – zřejmě vinou generála Li Kuang-pina – znepřátelila generála Š’ S’-minga z Fan-jangu kontrolujícího sever Che-peje, který začátkem roku 758 přešel na tchangskou stranu, ale nyní přišel na pomoc obleženým. Š’ S’-mingova armáda, která byla údajně více než desetkrát slabší než spojená tchangská armáda, se 7. dubna setkala se spojeným tchangským vojskem, ve zmatku vyvolaném prašnou bouří se však armády rozpadly a po obnovení pořádku se tchangští vojevůdci – nedůvěřující si navzájem a jednotlivě nedostatečně silní proti rebelům – stáhli. Š’ S’-ming poté zavraždil An Čching-süa i s jeho nejvěrnějšími stoupenci a sám se prohlásil císařem jenského státu. Na podzim 759 Š’ S’-ming znovu zabral Luo-jang, s tchangskou armádou v Che-jangu, 40 km severovýchodně od města se však neodvážil postupovat dále na západ. Na nějakou dobu boje utichly, když povstalci neměli dost sil k útoku, ale ani tchangská vláda nebyla schopna shromáždit dostatek prostředků pro ofenzívu.  Nezávisle na souboji říší Tchang a Jen vypukla v Číně řada regionálních vzpour a povstání, které vyčerpávaly tchangské síly. K největším z nich patřila vzpoura v údolí řeky Chan a na středním toku Jang-c’-ťiang roku 759 a znovu začátkem roku 760, povstání na dolním toku Jang-c’-ťiang v letech 760 a 762–763 a povstání v S’-čchuanu v letech 761 a 762.  Na jaře 761 Š’ S’-ming zaútočil na tchangskou armádu u Luo-jangu a v dubnu 761 ji rozdrtil. Povstalecká ofenzíva se však zhroutila, když vzápětí Š’ S’-minga zavraždil jeho syn Š’ Čchao-i, který se stal dalším císařem státu Jen. Změna panovníka oslabila povstalce, protože, podobně jako v případě An Čching-süa, ani Š’ Čchao-i neměl autoritu svého otce.  Začátkem května 762 zemřel bývalý císař Süan-cung a o několik dnů později i Su-cung. Trůn po něm převzal jeho nejstarší syn a korunní princ Taj-cung.

Su-cung (; 21. února 711 – 16. května 762) byl čínský císař vládnoucí v letech 756–762 říši Tchang. Byl synem a nástupcem císaře Süan-cunga; po dobytí tchangského hlavního města Čchang-anu armádou povstalců An Lu-šana jeho otec Süan-cung uprchl na jihozápad do S’-čchuanu. Su-cung se stáhl na severozápad do Ling-wu, kde se prohlásil císařem. Süan-cung se svému sesazení neprotivil. Vláda Su-sunga probíhala v bojích s výše zmíněným povstáním, roku 757 se mu podařilo dobýt zpět Čchang-an, na likvidaci povstání však neměl dost sil, boje s rebely trvaly až do roku 763, kdy již vládl Su-cungův syn a nástupce Taj-cung.

唐肃宗李亨(711年-1月21日-762年-5月16日),为唐玄宗李隆基第三子,母亲为追尊元献皇后杨贵嫔,唐朝第10代皇帝(不计武则天),756年8月12日—762年5月16日在位,在位6年。在位期间,是唐朝安史之乱时期。


Jména.

Chaj Žuej používal zdvořilostní jména Žu-sien () a Kuo-kchaj () a pseudonym Kang-feng ().

Život.

Chaj Žuej pocházel z Čchiung-šanu na jihočínském ostrově Chaj-nan, narodil se 23. ledna 1513. Vychovávala ho matka, protože jeho otec zemřel, když mu byly tři roky. Jeho předkové v mužské linii pocházeli z muslimské rodiny z Kantonu, matka byla z chuejské rodiny původně přišlé z Indie. Chaj Žuej nicméně byl pravověrným konfuciánem a ve svých dílech nikdy islám nezmiňoval.  V úřednických zkouškách dosáhl jen umírněného úspěchu, když složil provinční zkoušky, nikoliv však metropolitní. Jeho úřednická kariéra proto mohla začít až roku 1553, kdy obdržel skromnou pozici vedoucího konfuciánské školy v Nan-pchingu v provincii Fu-ťien. Rychle si získal pověst člověka přímého, striktně dodržujícího zásady konfuciánské morálky, čestného a střídméno, což mu získalo nemalý obdiv, ale i nepřátele. Časem povýšil, sloužil v provincii Če-ťiang jako okresní přednosta v Čchun-anu a pak jako zástupce prefekta Ťia-singu. Odtud byl přeložen na nižší místo prefekturního soudce v Sing-kuo v provincii Ťiang-si a pak přeložen do Pekingu na místo tajemníka na ministerstvu daní. Roku 1565 podal císaři Ťia-ťingovi memorandum, v němž ostře kritizoval jeho chování a politiku, vytkl mu, že selhal jako císař i jako otec, což dle Chaj Žueje přineslo neštěstí celé říši. Ťia-ťing roku 1566 reagoval rozsudkem smrti, než však mohl být Chaj Žuej popraven, císař zemřel a Chaj Žuej byl omilostněn (stejně jako všichni úředníci postižení za vlády Ťia-ťinga).  Za vlády nového panovníka, Lung-čchinga, se vrátil do úřadu, a vystřídal několik funkcí (tajemník na ministerstvu daní, pak působil na ministerstvu vojenství, úřadu pečetí, velkém soudním dvoře, nankingském a pekingském úřadu pro hlášení), až byl roku 1569 jmenován koordinátorem sün-fu v jižní metropolitní oblasti, ve svěřeném regionu organizoval budování vodních staveb, prosazoval reformu jediného prutu, ale roku 1570 byl po půlroce ve funkci donucen k rezignaci poté, co byly vzneseny stížnosti na jeho radikální přístup k řešení problému koncentrace půdy v rukách velkostatkářů, požadoval totiž konfiskaci části velkostatkářské půdy (včetně půdy tak vlivných a mocných osob, jako byl bývalý první velký sekretář Sü Ťie) a její rozdělení chudým. Následujících patnáct let žil doma na Chaj-nanu, až roku 1585 byl císařem Wan-lim povolán zpět do služby na místo vedoucího kontrolního úřadu v Nankingu, ale už následujícího roku zemřel.

Památka.

Roku 1959 se spisovatel a historik Wu Chan začal zajímat o Chaj Žueje a napsal několik článků o něm a jeho nebojácné kritice císaře; o Chaj Žuejovi napsal též divadelní hru „Chaj Žuej sesazen z úřadu“ dokončenou roku 1961. Wuovu hru však šanghajský novinář Jao Wen-jüan v listopadu 1965 interpretoval jako alegorii soudobého politického dění, když měl zkorumpovaný císař Ťia-ťing zosobňovat předsedu Komunistické strany Číny Mao Ce-tunga a Chaj Žuej maršála a člena politbyra Pcheng Te-chuaje, sesazeného roku 1959 kvůli jeho kritice Mao Ce-tungovy politiky Velkého skoku. Článek byl začátkem kampaně zaměřené proti Wuovi, záhy však rozšířené na pravé křídlo komunistických politiků a stal se tak počátkem takzvané „kulturní revoluce“. Během kulturní revoluce byla mimo jiné i zničena hrobka Chaj Žueje. Jaova kampaň vedla k perzekuci a následně smrti Wu Chana i dalších autorů připomínajících ve svých dílech Chaj Žueje, jako Čou Sin-fanga za jeho operu "Chaj Žuej podává memorandum" ().

Chaj Žuej (; 23. ledna 1514 – 13. listopadu 1587) byl čínský učenec a úředník působící v pozdněmingském období, za vlády císařů Ťia-ťinga a Wan-liho. V následujících staletích se stal vzorem čestného a přímého úředníka. V 60. letech 20. století mělo drama založené na epizodě z jeho života, "Chaj Žuej sesazen z úřadu", významnou roli v politické diskuzi v počátcích čínské kulturní revoluce.

海瑞(1514年-1月22日-1587年-11月13日),字汝贤,又字国开,号刚峰,广东琼山(今海南海口)人,祖籍广东番禺,明朝政治人物,举人出身。


Dětství.

Princezna Alžběta se narodila 22. května 1770 v Buckingham House v Londýně jako dcera vládnoucího britského panovníka Jiřího III., nejstaršího syna prince z Walesu Frederika a Augusty Sasko-Gothajské. Její matkou byla královna Šarlota Meklenbursko-Střelická. Pokřtěna byla 17. června 1770 v St James's Palace arcibiskupem canterburským Frederikem Cornwallisem. Jejími kmotry byli dědičný princ hesensko-kasselský (otcův bratranec zastoupen markýzem z Hertfordu), kněžna nasavsko-weilburská (otcova sestřenice zastoupena hraběnkou vdovou z Effinghamu), švédská korunní princezna (další otcova sestřenice zastoupena hraběnkou z Holderness).  Velmi se dbalo princezninu výchovu a dívka trávila většinu času se svými rodiči a sestrami. Král s královnou chtěli horlivě chránit své děti, obzvláště dcery. V roce 1812 však princezna Alžběta koupila jako svou rezidenci převorství v Old Windsor v Berkshire.

Charakter a zájmy.

Alžběta byla proslulá svým optimistickým přístupem k jejímu nabubřelému životu. Ačkoli toužila po manželství a vlastní rodině, byla odhodlaná užít si život zkoumáním a rozvíjením svých rozmanitých zájmů a koníčků. Alžběta byla talentovaná umělkyně a vytvořila několik knih svých vlastních rytin, z nichž měly prospěch různé charitativní organizace. Byla jediným dětí Jiřího III., které se zajímalo o zemědělství, v pronajatém domku v Old Windsoru měla vlastní model farmy. Velice si pochutnávala na produktech ze své zahrady, stejně jako na vejcích, mléku a máslu od jejích slepic a krav. Alžběta měla také ráda bohatá jídla a pití a v rodině byla známá kvůli své tendenci přibývat na váze, což byla kritika, ke které byla velmi citlivá.  Měla také smysl pro humor a velkou zásobu vtipů a bonmotů. Měla otevřenou a upřímnou povahu a neměla ráda přílišnou "uhlazenost". Nejbližší si byla se svou starší sestrou Augustou a – což bylo mezi sestrami jedinečné ̠– s bratrem Eduardem. Ze všech dcer si byla také nejbližší se svou matkou, což přispělo s Šarlotině neochotě tuto dceru provdat.

Možné romantické vztahy.

Princezna Alžběta údajně prošla manželstvím s Georgem Ramusem (1747–1808), kterému v roce 1788 porodila dceru Elizu. George Ramus byl synem Nicholase Ramuse, který byl sluhou Alžbětina otce, krále Jiřího. Jakékoli takové manželství by bylo zákonem o královských sňatcích z roku 1772 považováno za neplatné, ale několik Alžbětiných bratrů takovými podobnými sňatky také prošlo předtím, než se oženili s německými princeznami. Eliza Ramusová (1788–1869) byla údajně adoptována a vychovávána svým strýcem Henrym Ramusem (1755–1822) z Britské Východoindické společnosti. Provdala se za Jamese Moneyho (1770–1833), také z britské Východoindické společnosti, a její dcera Marian Martha (1806–1869) se provdala za bengálského soudce George Wynyarda Battye (1805–1888). Ovdovělá Eliza Ramusová žila ve 28 Chester Square v Londýně a vychovávala své vnuky, z nichž všech deset se stalo armádními důstojníky, a starala se o ně, když přijeli na nemocenskou nebo na dovolenou z Indie.  Několik Alžbětiných svobodných sester se pustilo do vztahů s vysoce postavenými muži ode dvora. Alžběta mohla mít takový vztah s diplomatem Alleynem FitzHerbertem, 1. baronem ze Svaté Heleny. Jiří III. barona velmi respektoval a v roce 1804 jej jmenoval Lordem of the Bedchamber. Muž o sedmnáct let starší než Alžběta byl upřímný, praktický, bystrý a neměl rád dvorský život, měl tedy vlastnosti, které Alžběta sdílela. Označila ho za "drahého a vzácného světce" a v dopise své společnici Lady Harcourtové o něm řeklaː "Neexistuje žádný člověk, kterého bych tak milovala, jeho něha ke mně se nikdy nezměnila, a to je věc, na kterou nikdy nezapomenu". Později Alžběta napsala, že touží po baronovi a dychtila ho vidět "neustále, každou hodinu, minutu noc". Alžběta později objednala u známého emailéra Henryho Pierce Bonea baronův portrét, což svědčilo o její oddanosti k němu. Baron měl zase neustále u sebe její miniaturu, také namalovanou Bonem.

Manželství.

V roce 1808 Alžběta neochotně odmítla nabídku k sňatku od vyhnaného orléanského vévody (pozdějšího francouzského krále Ludvíka Filipa) a to kvůli jeho katolicismu a odporu její matky.  Během plesu na britském královském dvoře v roce 1814 se Alžběta poznala s německým princem Fridrichem Hesensko-Homburským. Když Alžběta spatřila rakouského důstojníka v jeho elegantní husarské uniformě, údajně řeklaː "Pokud je svobodný, tak si ho vezmuǃ" O čtyři roky později Alžběta obdržela dopis, v němž ji Fridrich žádal o ruku. Alžběta se o to okamžitě zajímala a sestry ji v tom podporovaly. Ačkoli prý Fridrich trpěl nadváhou a byl neustále cítit tabákem z jeho milovaných dýmek, byla Alžběta odhodlána si ho vzít. Královna Šarlota několik týdnů odmítala sňatek povolit, protože se obávala dceřina nevyhnutelného odchodu do Německa, když ale zjistila, že Alžběta nehodlá ustoupit, souhlasila.  Proti veškerým překážkám se svatba uskutečnila 7. dubna 1818 v soukromé kapli Buckinghamského paláce. Alžběta na sobě měla stříbrné šaty s bruselskou krajkou a vlasy jí zdobilo pštrosí peří. K oltáři ji vedl její starší bratr, vévoda z Yorku. Ani její nejstarší bratr princ regent ani otec se svatby neúčastnili, otec byl držen stranou kvůli dně a vážné duševní chorobě. Novomanželé strávili líbánky v domě prince regenta v Brightonu.  I přes vzájemné porozumění a respekt to nebyl skutečný sňatek z lásky; ve skutečnosti to byla dohoda, se kterou byli oba spokojeni. Alžběta mohla uniknout ze svého omezujícího prostředí svého domova tím, že se odstěhovala se svým manželem do Německa a Fridrich svým spojením s britskou královskou rodinou získal mnoho výhod. Fridrich však během líbánek poznamenal, že byl překvapen tím, že je v Alžbětině přítomnosti šťastný a spokojený; Alžběta zjistila, že je její manžel inteligentní, velkorysý a milující. Manželství trvalo do Fridrichovi smrti v roce 1829 a bylo popisováno jako velmi šťastné.

Pozdější život.

Dne 20. ledna 1820 se stal Fridrich po svém otci hesensko-homburským lankrabětem. Díky Alžbětinu věnu a každoroční rentě byl schopen přebudovat palác v Homburgu.Lankraběnka Alžběta se mohla v Německu rozloučit s přísnou dvorskou etiketou, kterou neměla ráda v Anglii a mohla si ve svém novém domově dělat, co chtěla. V zámeckém areálu nechala postavit gotický dům.  Alžběta založila v Hannoveru centrum péče a školu pro děti pracujících matek. Když už ona sama nebyla v plodném věku, našla naplnění při práci s dětmi navštěvujícími školu.  Princezna Alžběta Hannoverská zemřela 10. ledna 1840 ve věku 69 let ve Frankfurtu nad Mohanem a byla pohřbena v mauzoleu lankrabat v Homburgu.

Externí odkazy.

[[Kategorie:Ženy] [[Kategorie:Narození 22. května]] [[Kategorie:Narození v Londýně]] [[Kategorie:Narození 1770]] [[Kategorie:Úmrtí 10. ledna]] [[Kategorie:Úmrtí 1840]] [[Kategorie:Úmrtí ve Frankfurtu nad Mohanem]] [[Kategorie:Hannoverská dynastie]] [[Kategorie:Britské princezny]] [[Kategorie:Hannoverské princezny]]

Alžběta Hannoverská (22. května 1770, Londýn – 10. ledna 1840, Svobodné město Frankfurt) byla sedmým dítětem a třetí dcerou britského krále Jiřího III. a jeho manželky Šarloty Meklenbursko-Střelické. Po svatbě s hesensko-homburským lankrabětem Fridrichem VI. se natrvalo usadila v Německu jako lankraběnka.

伊丽莎白公主(英语:Princess Elizabeth,1770年-5月22日-1840年-1月10日),黑森-洪堡伯爵夫人,英国国王乔治三世的第三女。


Spiknutí.

Tiye chtěla, aby její syn vystřídal faraona na trůně, i když zvoleným dědicem byl syn královny Iset Ta-Hemdžeret, Ramesse IV. Podle Turinského soudního papyru byl spolu s dalšími Pentawer postaven před soud za svou účast ve spiknutí. Je pravděpodobné, že byl přinucen se zabít. Papyrus na to odkazuje stručně: „Soudci jej nechali na jeho místě, vzal si svůj vlastní život.“ Historik Susan Redford spekuluje, že Pentawer, jako šlechtic, dostal možnost zabít se jedem, a tak byl ušetřen ponižujícího osudu některých dalších spiklenců, kteří by byli spáleni zaživa a jejichž popel byl rozházen po ulicích. Takový trest sloužil jako silný příklad, protože zdůrazňoval závažnost jejich zrady pro starověké Egypťany, kteří věřili, že člověk může dosáhnout posmrtného života pouze tehdy, když bude tělo mumifikováno a zachováno, než aby bylo spáleno ohněm. Jinými slovy, nejen že byli zločinci zabiti ve fyzickém světě, ale nedosáhli ani posmrtného života. Sebevraždou se mohl Pentawer vyhnout tvrdšímu trestu druhé smrti. To mu mohlo dovolit, aby byl mumifikován a postoupil do posmrtného života. Nedávná studie ostatků neznámého muže, který je s Pentawerem spojován, však zjistila, že byl uškrcen nebo pověšen. Pokud jsou tyto ostatky skutečně jeho, bylo by mu v době jeho smrti asi 18 let.

Pravděpodobná mumie.

V nedávné době egyptolog Bob Brier obnovil starou hypotézu, že známá mumie „Neznámého muže E“ v Dér el-Baharí (DB320) může být Pentawer. Mumie je velmi neobvyklá, protože se zdá, že byla balzamována rychle, aniž by se odstranil mozek a vnitřní orgány. Brier předpokládá, že Pentawer byl mumifikován velmi rychle a umístěn do dostupné rakve aby mu byl dán náležitý pohřeb.  Následná analýza DNA podporuje teorii, že mumie byla synem Ramesse. Podle studie oba sdílejí otcovskou Y-DNA haploskupinu E1b1a. Podle Dr. Zinka, jednoho z vědců, kteří prováděli test: "Z naší genetické analýzy bychom mohli skutečně dokázat, že tito dva jsou spolu úzce příbuzní. Sdílejí stejný Y chromozóm a 50% genetického materiálu, který je typický pro vztah otece a syna.“

Pentawer byl egyptský princ 20. dynastie, syn faraona Ramesse III. a jeho vedlejší manželky Tiye. Byl zapojen do harémovového spiknutí, které mělo za účel zabít Ramesse III. a umístit Pentawera na trůn. Po vraždě Ramesse III. buď spáchal sebevraždu, nebo byl popraven.

彭塔瓦尔(英语:Pentawer),(前1173年-前1155年)。古埃及第二十王朝第二任法老拉美西斯三世与泰伊所生之子。公元前1155年4月,拉美西斯三世封他与宠妃蒂蒂克拉的儿子拉美西斯四世为太子,而使泰伊产生了嫉妒与谋反之心,泰伊图谋儿子得位并勾结大臣意图刺杀拉美西斯三世,拉美西斯三世被暗杀后事情东窗事发,所有40余名大臣遭惩处并处死,泰伊下落不明,彭塔瓦尔亦受其牵连而被审判处决,根据文献记载,彭塔瓦尔可能是被审判官下判以服毒自杀,年仅18岁。这一系列事件史称拉美西斯三世宫廷密谋事件。事发后,泰伊与彭塔瓦尔的陵墓遭到破坏与盗劫,棺木上的名字亦被抠去,这是因为埃及人担心他们将会到天国享福。 2012年,根据DNA检测,考古学家在哈特谢普苏特的停灵庙里的木乃伊坑DB320中发现的“不明男子E”被确认为彭塔瓦尔的遗体。从木乃伊上推测他去世时只有18岁。


Příčiny požárů.

Austrálie kontinent, který patří mezi nejvíce náchylné k přírodním požárům. Požáry buše jsou zde součástí přirozeného krajinného cyklu. K intenzitě požárů buše však mohou přispět faktory, jako jsou změna klimatu, povětrnostní situace a lidské zásahy do vegetace; nejničivějším požárům v australské historii obvykle předcházely extrémně vysoké teploty, nízká relativní vlhkost a silný vítr, jejichž kombinací vznikaly ideální podmínky pro rychlé šíření ohně. Vědcí a agentury pro obhospodařování půdy souhlasí s tím, že hlavními příčinami požárů v sezóně 2019–2020 bylo nadprůměrně vyschlé dřevo keřů, díky rekordním teplotám a suchu, doprovázené silně větrným počasím. Politická povaha krize vzniklá spolu s požáry a s ní souvisejících otázky však vedly také k šíření velkého množství dezinformací o příčinách požárů, k zanedbávání důvěryhodného vědeckého výzkumu, znaleckých posudků a předchozích vládních analýz.

Vznik požárů – žhářství.

Hlavní příčinou vznícení požárů během krize v letech 2019–20 ve státech Nový Jižní Wales a Victoria jsou údajně údery blesků. Žhářství, které bylo často médii prezentováno jako hlavní příčina, mělo podle ABC velmi malý dopad – do 18. ledna 2020 bylo příčinou asi 1 % požárů v NSW a 0,3 % požárů ve Viktorii.

Sucho a teplota.

Pravděpodobnou hlavní příčinou požárů bylo pokračující sucho ve východní Austrálii – nejzávažnější v historii některých oblastí zasažených požáry. Souběžně s poklesem srážek došlo k rekordnímu nárůstu průměrných měsíčních teplot; tato situace trvala 36 měsíců – až do října 2019. Kombinace tepla a sucha způsobila kritický nízký obsah vlhkosti v dřevu keřů, podle požárníků tato vyschnutí dřeva keřů vedlo k mimořádně vysokému nebezpečí požáru. Ačkoli Austrálie přirozeně zaznamenala vysokou variabilitu srážek a horká léta po tisíciletí, země zaznamenala od roku 1900 zvýšení průměrných ročních teplot o téměř 1,0 °C, od roku 1990 pokles průměrných srážek v jihovýchodní Austrálii s tím, nejhorší zaznamenaná sucha se vyskytují až v 21. století. Organizace vědeckého a průmyslového výzkumu Commonwealthu (CSIRO) uvedla, že díky předpokládané budoucí změně klimatu budou horké dny častější a ještě teplejší (velmi vysoká pravděpodobnost), a období sucha by měly v jižní Austrálii prodlužovat (vysoká pravděpodobnost). V říjnu 2019 prohlásil australský ministr vodních zdrojů David Littleproud, že plně uznává souvislost mezi změnou klimatu a suchem v Austrálii, jako někdo, kdo to zažil z první ruky.

Změna klimatu.

Odborníci na změnu klimatu a na požáry souhlasí s tím, že změna klimatu je faktor, o kterém je známo, že má za následek zvýšenou frekvenci a intenzitu požárů v jihovýchodní Austrálii, ačkoli nelze tvrdit, že je to jediná příčina požárů v sezóně 2019–2020; klimatická změna velmi pravděpodobné přispěla k nebývalému rozsahu a závažnosti požárů. Krize vedla k výzvám k dalšímu boji proti klimatickým změnám. V prosinci 2019 byla australská klimatická politika hodnocena jako nejhorší na světě a celkově šestá nejhorší z 57 zemí hodnocených indexem výkonnosti v oblasti změny klimatu, přičemž Morrisonova vláda byla označena za „stále regresivnější sílu“. Vláda Scotta Morrisona původně bagatelizovala vliv změny klimatu na požáry, předseda vlády nakonec připustil, že změna klimatu byla jedním z „mnoha faktorů“ a dodal, že Austrálie „hraje svou roli“ v mezinárodním úsilí proti změně klimatu. Morrisonova vláda byla silně kritizována za své cíle v oblasti snižování emisí do roku 2030. Několik členů vládnoucí liberální strany bylo mezinárodně kritizováno za popírání změny klimatu. Izraelská společnost Public Broadcasting Corporation, odvysílala velmi kritickou zpětnou vazbu od posluchačů po vyslání rozhovoru, v němž bývalý liberální premiér Tony Abbott řekl, že svět je „v sevření klimatického kultu“. Také generální ředitel Rady malých podniků v Austrálii kritizoval vládu a uvedl, že „ve vládě jsou lidé, kteří pevně věří, že neexistuje nic takového jako změna klimatu nebo že věří, že lidské bytosti nemají dopad na to a jsou neústupní.“

Spory o příčiny požárů.

Během krize tvrdili konzervativní politici a některá média, že příčinou požárů je nedostatečné preventivní vypalování; takové tvrzení bylo kritizováno a vyvráceno odborníky. V tomto duchu byly také šířeny pomluvy, že za krizi mohou environmentální skupiny, které bránily předepsanému vypalování, ačkoliv environmentální skupiny mají v Austrálii relativně zanedbatelnou politickou moc ve srovnání s liberálními a národními stranami. Navíc statistiky ukázaly, že v posledních letech došlo v jihovýchodní Austrálii k nárůstu ploch, na kterých bylo prováděno předepsané vypalování v návaznosti na doporučení odborné komise, která vznikla po tragických požárech v roce 2009. Odborníci ovšem poukázali na to, že vzhledem k nedávným teplejším a sušším podmínkám bylo obtížnější dosáhnout preventivního vypálení všech předepsaných ploch. Experti se také vyjádřili skepticky k účinnosti omezování hořlavého dřeva preventivními požáry a citovali výzkum, který naznačuje, že předepsané vypalování má jen malou účinnost při omezování požárů v buši a při ochraně majetku v jihovýchodní Austrálii a zdůraznili, že primární vliv mají klimatické a povětrnostní podmínky.  Účinek předchozího předepsaného vypalování na zpomalení australských požárů v letech 2019–2020 a jeho role při úsilí o potlačení požárů zůstává nejasné, ačkoliv v mnoha případech byly požáry prostoupily i přes vyčištěnou zemědělskou půdu a také přes lesy, který byly nedávno zasaženy neplánovaným a plánovaným vypalováním – jako příčiny byly uvedeny extrémní povětrnostní podmínky a vyschlost vegetace. Takto byla výrazně požáry poškozena velká oblast Národního parku Morton, ačkoliv zde v roce 2017 proběhlo rozsáhlé preventivní vypalování. V souvislosti s předepsaným vypalováním prohlásil profesor pyrogeografie a požární vědy David Bowman: „Jsou to velmi únavné a velmi staré konspirační teorie, které se rozběhnou po většině velkých požárů. Tyto konspirační teorie jsou zjevným pokusem odklonit konverzaci daleko od změny klimatu“. Navzdory důkazům, které naznačují, že množství hořlavého dřeva hrálo v australských požárech 2019–2020 minimální roli, existují výzvy k otevření australských chráněných území průmyslu, zejména těžbě dřeva a pasení, ke snížení množství objemu dřeva v lesích, přičemž tyto výzvy dosud vycházely hlavně od jednotlivců a od podniků, které mají zájmy v těchto odvětvích a tyto výzvy vedly k šíření velkého množství dezinformací.

Sezóna požárů v Austrálii na přelomu let 2019 a 2020 (kdy je na jižní polokouli léto) zasáhla do ledna 2020 plochu 186 260 km2, a to především v jihovýchodní části země (ve státech Victoria a Nový Jižní Wales). Během požárů bylo zničeno přes 2500 budov, vč. 1300 obytných domů a zemřelo 33 lidí, řada dalších byla nezvěstná. Požáry donutily vládu státu Nový Jižní Wales vyhlásit stav nouze a australskou armádu povolat rezervisty do boje s ohněm. Požárům předcházely rekordně vysoké teploty a sucho, které postihlo Austrálii.

2019年-2020年澳洲丛林大火泛指一系列在2019年9月开始在澳洲因为天气炎热加上干燥而各地燃烧的山火。截至2020年1月17日,澳洲联邦内政事务部(The Federal Department of Home Affairs)大幅上修总大火燃烧面积约的土地。截至2020年1月8日,山火共烧毁5,900多栋建筑物(包括2,204多栋房屋),另有34人死亡(包含8名新南威尔士州及维多利亚州的消防志工在内。)。视这场大火视为有史以来最严重的丛林大火。在破纪录高温和长期干旱使丛林大火恶化后,在2019年12月宣布进入紧急状态。根据悉尼大学估计,全国超过10亿只动物因持续不断的大火而丧生。而麦觉理大学估计,包括蝙蝠、两栖动物和昆虫等动物,约有数十亿动物在这场大火中死亡。