V psychologii.

Profesorka psychologie Barbara Fredricksonová tvrdí, že naděje přichází při hrozící krizi sama od sebe a otevírá nás novým tvůrčím možnostem. Fredricksonová je přesvědčena, že s velkou potřebou se dostavuje nezvykle široký rozsah nápadů, stejně jako kladné emoce jako je štěstí a radost, odvaha a posílení. Tyto emoce vycházejí ze čtyř různých oblastí sebe sama: z kognitivní, psychologické, sociální nebo fyzické perspektivy. Lidé s nadějí jsou „jako malý motor, který může, [protože] si stále opakují: Myslím, že mohu, myslím, že dokážu.“ Takové pozitivní myšlení přináší ovoce, když je založeno na realistickém smyslu optimismu, nikoliv na naivní „falešné naději“.  Psycholog Charles R. Snyder spojil naději s existencí cíle a to v kombinaci s rozhodným plánem k dosažení tohoto cíle: Alfred Adler obdobně argumentoval pro ústřední význam hledání cílů v lidské psychologii, stejně jako filozofičtí antropologové jako Ernst Bloch. Snyder také zdůraznil souvislost mezi nadějí a duševní vůlí, stejně jako potřebu realistického vnímání cílů, argumentující, že rozdíl mezi nadějí a optimismem spočívá v tom, že první z nich obsahuje skutečné cesty ke zlepšené budoucnosti.  D. W. Winnicott viděl nespolečenské chování dítěte jako vyjádření nevědomé naděje pro vedení širší společností, když se nejužší rodině nepodařilo dítěti stanovit hranice. Teorie objektních vztahů podobně považuje analytický přenos jako motivovaný nevědomou nadějí, že minulé konflikty a traumata mohou být znovu řešeny.

Teorie naděje.

Jako specialista na pozitivní psychologii Snyder zkoumal, jak může naděje a odpuštění ovlivnit několik aspektů života jako je zdraví, práce, vzdělání a vlastní smysl. Předpokládal, že existují tři hlavní věci, které tvoří nadějné myšlení:  Jinými slovy, naděje byla definována jako vnímaná schopnost vymyslet cesty k požadovaným cílům a odhodláním motivovat sama sebe k použití těchto cest.  Snyder tvrdí, že jednotlivci, kteří jsou schopni naplnit tyto tři složky a rozvíjet víru ve své schopnosti, jsou nadějnými lidmi, kteří dokáží stanovit jasné cíle, představit si několik proveditelných cest k těmto cílům a vytrvat, i když narazí na překážky.  Snyder navrhl „stupnici naděje“, která naměřenou naději odvozuje z odhodlání člověka dosáhnout svých cílů. Snyder rozlišuje mezi nadějí přiměřenou dospělým a nadějí přiměřenou dětem. Stupnice naděje dospělých se skládá z 12 otázek: 4 měří schopnost hledání cest, další 4 měří odhodlání a zbylé 4 jsou vycpávky. Každá osoba odpovídá na jednotlivé otázky s využitím osmibodové stupnice. Fibel a Hale empiricky měří naději spojením Snyderovy stupnice naděje s jejich vlastní stupnicí všeobecného očekávání úspěchu (, GESS). Snyder se domníval, že psychoterapie může pomoci člověku soustředit pozornost na své cíle, při spoléhání na tacitní znalosti způsobů jejich dosažení.  Podobně, u naděje existuje "pohled na svět" (úhel pohledu) a "vnímání reality" (míru realismu). Jejich kombinace odlišují "Žádnou naději", "Ztracenou naději", "Planou naději" a "Skutečnou naději".  Současný filozof Richard Rorty chápe naději jako více než stanovení cíle, spíše jako metanaraci, příběh, který slouží jako příslib nebo důvod pro očekávání lepší budoucnosti. Rorty jako postmodernista věří, že minulé metanarace, včetně křesťanského příběhu, utilitarismu a marxismu, ukázaly plané naděje; tato teorie nedokáže nabídnout sociální naději; a že liberální člověk se musí naučit žít bez konsensuální teorie sociální naděje. Rorty říká, že je zapotřebí nový doklad příslibu, aby mohla znovu existovat společenská naděje.

Ve zdravotnictví.

Hlavní teorie.

Z nesčetných modelů, které zkoumají důležitost naděje v životě jednotlivce, existují dvě hlavní teorie, které získaly značné uznání v oblasti psychologie. Jedna z těchto teorií, kterou rozvinul Charles R. Snyder, tvrdí, že naděje by měla být považována za kognitivní (poznávací) dovednost, která ukazuje schopnost jednotlivce udržet si nadšení při uskutečňování konkrétního cíle. Tento model usuzuje, že schopnost jedince mít naději závisí na dvou typech myšlení: přemýšlení o vhodných cestách () a odhodlání se po některé vydat (). Zatímco "agency thinking" odkazuje na vůli jedince dosáhnout svých cílů navzdory možným překážkám, "pathway thinking" odkazují na cesty, o kterých je jedinec přesvědčen, že vedou k dosažený těchto osobních cílů.  Snyderova teorie používá naději jako mechanismus, který je nejčastěji vidět v psychoterapii. V těchto případech pomáhá terapeut svým klientům překonat bariéry, které jim brání v dosahování cílů. Terapeut pak pomůže klientovi nastavit dosažitelné a podstatné osobní cíle (tj. „Najdu něco, do čeho jsem nadšený a díky čemu budu spokojený sám se sebou.“) a pomůže jim udržet naději v jejich schopnosti dosáhnout těchto cílů a navrhne jim k tomu správné cesty.  Zatímco Snyderova teorie se zaměřuje na naději jako na mechanismus, jak překonat nedostatek motivace jedince k dosažení cílů, další hlavní teorie formulované Kaye A. Herthovou se konkrétněji zabývá budoucími cíli jedince ve vztahu ke zvládání nemocí. Herthová vnímá naději jako „motivační a kognitivní atribut, který je teoreticky nutný k vyvolání a udržení činnosti směřující k dosažení cíle“. Stanovení adekvátních a dosažitelných cílů je v této situaci obtížnější, neboť jedinec s největší pravděpodobností nemůže přímo ovlivnit své budoucí zdraví. Místo toho Herthová navrhuje, že by se cíle měly týkat toho, jak si jedinec poradí se svojí chorobou – „Namísto pití, abych zmírnil bolest mé nemoci, se obklopím přáteli a rodinou.“  Zatímco podstata cílů ve Snyderově modelu se liší od těch v modelu Herthové, oba považují naději za způsob, jak udržet osobní motivaci, což nakonec povede k většímu optimismu.

Hlavní empirické nálezy.

Naděje a konkrétně specifikovaná naděje byly prokázány jako důležitá část procesu uzdravení; má pro pacienty silné psychologické výhody a pomáhá jim účiněji zdolávat jejich onemocněním. Naděje například motivuje lidi k tomu, aby pro uzdravení usilovali o zdravé chování jako je konzumace ovoce a zeleniny, přestali kouřit a či se pravidelně pohybovali. To nejen usnadňuje zotavení z nemocí, ale na prvním místě také pomáhá předcházet rozvoji nemoci. Pacienti, kteří si udržují vysokou úroveň naděje, mají lepší prognózu v případě život ohrožujících onemocnění a vyšší kvalitu života. Víra a očekávání, které jsou klíčovými prvky naděje, brání bolesti u pacientů trpících chronickými nemocemi prostřednictvím uvolnění endorfinů a napodobováním účinků morfinu. Následkem tohoto procesu může víra a očekávání vyvolat v těle řetězovou reakci, která může zvýšit pravděpodobnost zotavení z chronických onemocnění. Tato řetězová reakce je obzvláště patrná u studií demonstrujících placebo efekt, tj. v situacích, kdy je naděje jedinou proměnnou pomáhající při zotavení těchto pacientů.  Studie celkově ukázaly, že udržení pocitu naděje v období léčby nemoci je přínosné. Pocit beznaděje během léčby vedl v mnoha případech k nepříznivým zdravotním podmínkám pro pacienta (např. deprese a úzkost provázející proces léčení). Vedle toho větší míra naděje před a během kognitivní terapie vedla u válečných veteránů k omezení příznaků deprese v souvislosti s posttraumatickou stresovou poruchou. Bylo také zjištěno, že naděje souvisí s pozitivnějším vnímáním vlastního zdraví. Nicméně recenze výzkumné literatury poznamenávají, že spojení mezi nadějí a závažností příznaků u jiných poruch duševního zdraví jsou méně jasné, jako v případě jedinců se schizofrenií.

Použití.

Zahrnutí naděje do programů léčby má potenciál v prostředí fyzického i duševního zdraví. Naděje jako mechanismus pro zlepšení léčby byla studována v kontextu posttraumatické stresové poruchy, chronické fyzické nemoci a smrtelné nemoci, spolu s ostatními poruchami a onemocněními. V rámci praxe v oblasti duševního zdraví kliničtí lékaři navrhli používat zásahy do naděje jako doplněk k více tradičním kognitivně behaviorálním terapiím. Z hlediska pomoci u fyzických onemocnění, výzkum naznačuje, že naděje může podpořit uvolňování endorfinů a enkefalinů, které pomáhají blokovat bolest.

Překážky.

Existují dva hlavní argumenty založené na posouzení proti těm, kdo obhajují zapojení naděje do léčby těžkých onemocnění. První z nich je, že pokud mají lékaři příliš velkou naději, mohou léčit pacienta agresivně. Lékař se bude držet špetky naděje, že se stav pacienta může zlepšit, což jej povede ke zkoušení metod, které jsou nákladné a mohou mít vedlejší účinky. Jedna lékařka poznamenala, že lituje dřívější naděje, kterou měla pro svého pacienta; způsobila mu o tři roky delší trápení bolestí, které by pacient nemusel přetrpět, kdyby si uvědomila, že uzdravení není možné.  Druhým argumentem je rozdíl mezi nadějí a přáním. Ti, kteří mají naději, se aktivně snaží přijít na nejlepší způsob jednání, ale berou v úvahu i překážky. Výzkum ukázal, že ačkoliv mnozí z těch, kteří mají „naději“, mají jen zbožné přání, zatímco se nechávají unášet děním, jako kdyby popírali svou skutečnou situaci. Popírat realitu a mít zároveň příliš mnoho naděje může mít negativní dopad jak na pacienta, tak na lékaře.

Přínosy.

Dopad, který může mít naděje na proces zotavení pacienta, je silně podepřen empirickým výzkumem i teoretickými přístupy. Nicméně recenze literatury také uvádějí, že je zapotřebí více širokého a metodologicky spolehlivého výzkumu, aby bylo možné zjistit, které zásahy do naděje jsou skutečně nejúčinnější a v jaké situaci (tj. chronické onemocnění vs. smrtelné onemocnění).

V kultuře.

Ve věci globalizace je naděje zaměřena na posílení ekonomického a sociálního postavení.  Při zaměření na části Asie naděje převzala světskou nebo materialistickou podobu ve vztahu k úsilí o hospodářský růst. Základním příkladem je vzestup ekonomik Číny a Indie, který koreluje s pojmem Číndie (Chindia). Dalším podstatným příkladem je nárůst použití současné architektury v rostoucích ekonomikách, jako je například výstavba Světového finančního centra v Šanghaji (Burdž Chalífa a Tchaj-pej 101), které vyvolalo převládající naději v daných zemích. V chaotických prostředích je naděje překonána bez kulturních hranic, děti syrských uprchlíků jsou podporovány vzdělávacím projektem UNESCO prostřednictvím tvůrčí vzdělávací a psychosociální pomoci. Další mezikulturní podpora pro vštěpování naděje zahrnuje potravinářskou kulturu, uvolňující uprchlíky z traumatu tím, že je ponoří do bohaté kulturní minulosti.

V řízení.

Robert Mattox, sociální aktivista a futurista, navrhl v roce 2012 teorii sociální změny založené na fenoménu naděje ve vztahu k vůdcovství. Larry Stout v roce 2006 předpokládal, že musí existovat určité podmínky ještě předtím, než i nejtalentovanější vůdcové mohou vést změnu. Vzhledem k těmto podmínkám Mattox navrhuje teorii řízení změn točící se kolem naděje, přičemž naznačuje, že vůdce může vést ke změně a formovat kulturu v rámci komunity nebo organizace vytvářením „scenérie naděje“ () a využitím systému naděje.

V literatuře.

Klasickým odkazem na naději, která vstoupila do moderního jazyka, je koncept naznačující, že „naděje pramení věčně“. Pochází z "Eseje o člověku" () anglického básníka Alexandra Popea, spojení zní „Naděje věčně tryská v lidské hrudi, člověk nikdy není, ale vždy by měl být požehnaný“. Jiným populární odkaz, „naděje je věc s peřím“, pochází z básně Emily Dickinsonové.  Naděje může být použita jako umělecký nástroj zápletky a je často motivující silou pro změnu dynamických postav. Obecně známý odkaz ze západní populární kultury je podtitul „“ původního prvního dílu (nyní považována za Epizodu IV) z vesmírné opery Star Wars. Podtitul se týká jedné z hlavních postav, Luka Skywalkera, od kterého se v ději filmů očekává, že v budoucnu umožní dobru zvítězit nad zlem.  Vlaštovka byla symbolem naděje v Ezopových bajkách a mnoha dalších historických literárních dílech. Symbolizuje naději, zčásti proto, že patří mezi první ptáky, kteří se objeví na konci zimy a začátku jara. Dalšími symboly naděje jsou kotva a holubice.

V mytologii.

Elpis (Naděje) se objevuje ve starověké řecké mytologii s příběhem Dia a Promethea.  Prometheus ukradl oheň od boha Dia, čímž nejvyššího boha rozzuřil. Na oplátku Zeus vytvořil schránku, která obsahovala všechny způsoby zla, aniž by o nich příjemce schránky vědět. Přestože byla varována, aby tak nečinila, otevřela Pandora schránku a uvolnila množství škodících duchů, které přinesli lidstvu mor, choroby a onemocnění. Duchové chamtivosti, závisti, nenávisti, nedůvěry, smutku, hněvu, pomsty, chtíče a zoufalství se rozptýlili široko daleko a hledali lidi k mučení. Uvnitř schránky však byl také nevypuštěný uzdravující duch se jménem Naděje. Od prastarých časů lidé uznávali, že duch naděje má sílu uzdravovat neduhy a pomáhat jim snášet časy velkého utrpení, nemocí, katastrof, ztrát a bolestí způsobených zlovolnými duchy a událostmi. V Hesiodově básni "Práce a dni" se personifikace naděje jmenuje Elpis.  Norská mytologie však považovala Naději ("Vön") za slinu kapající z úst vlka Fenrira: jejich představa odvahy si nejvíce cenila veselé statečnosti za "nepřítomnosti" naděje.

V náboženství.

Naděje je klíčovým konceptem většiny významných světových náboženství. Často to znamená, že lidé v naději věří, že jedinec či společná skupina dosáhnou konceptu nebe. V závislosti na náboženství může být naděje považována za nezbytnou podmínku a / nebo vedlejší produkt duchovního dosažení.

Křesťanství.

Naděje je jednou ze tří nejvyšších ctností křesťanského náboženství, které vyjmenovává již sv. Pavel v Prvním listu Korintským – vedle naděje je to víra a láska.  „Naděje“ ve Svaté bibli znamená „silné a jisté očekávání“ budoucí odměny (viz Titus 1:2 ). V moderním pojetí je naděje blízká důvěře a přesvědčenému očekávání. Apoštol Pavel tvrdil, že naděje je pro křesťany zdrojem spasení: „Jsme spaseni v naději;... Ale doufáme-li v to, co nevidíme, trpělivě to očekáváme.“  Sv. Tomáš Akvinský definuje naději jako očekávání věci budoucí, dobré, nesnadno dosažitelné, ale možné. (ST, I-II q. 40 a. 1 co.)  Podle "Holmanova slovníku bible" je naděje „důvěřivým očekáváním... předjímáním příznivého výsledku dle boží vůle.“ V "Poutníkově cestě" ("") je to Naděj, které potěší křesťana v Hradu pochybností; zatímco u vchodu do Danteho Pekla byla naopak slova „Naděje zanech, kdo mnou ubírá se!“

Hinduismus.

V historické literatuře hinduismu se naděje spojuje s "Pratidhi" (sanskrt: प्रतिधी), nebo s "Apêksh" (sanskrt: अपेक्ष). Je probírána s pojetím touhy a přání. Ve védské filozofii byla "karma" spojena s rituálním obětováním ("yajna"), naděje a úspěch byly spojeny se správným provedením těchto rituálů. Ve Višnusmrti je obraz naděje, morálky a práce symbolizován jako ctnostný člověk, který jede na dvoukolém voze vedeném jeho nadějnou myslí směrem k vytouženým přáním, taženém jeho pěti smysly, které drží vůz na cestě ctností, a tak není rozptýlen špatnostmi jako je hněv, chamtivost a jiné neřestí.  V následujících stoletích se koncept "karmy" změnil z posvátných rituálů ke skutečné lidské činnosti, která vytváří a slouží společnosti a lidské existenci – filozofii vystižená v Bhagavadgítě. Naděje, ve struktuře víry a motivace, je dlouhodobé "karmické" pojetí. V hinduistické víře mají činy následky: přestože úsilí a práce jedince mohou ale nemusí v blízké budoucnosti přinést ovoce, tak poslouží dobru – cesta přičinlivého úsilí jedince (karmy) a způsobu, jakým jedinec sleduje tuto cestu, dříve nebo později vede k blaženosti a mókše.

Naděje je optimistický stav mysli, který je založen na očekávání kladných výsledků s ohledem na události a okolnosti v životě člověka nebo na celém světě. Podstatou naděje je vnímání možnosti pozitivního zakončení v neznámé či dokonce zdánlivě neřešitelné situaci, která následně vytváří víru, že vše dobře dopadne i přes vnímané problémy.

希望 是形容一种情绪的术语,这种情绪是一个人对与其生命相关的事件,环境等因素所表现出来的一种积极的感情产出。希望意味着一定程度上的不屈不挠,也就是说当一个人抱有希望时,他也会相信一些积极的东西会成为现实,即使此时有不少与之相反的事物发生。 希望也可以指某个人想做某事,且这种事情有一定几率成功。


Budování a provoz tábora.

Tábor byl svou rozlohou malý, zhruba 270 x 270 m. Celý tábor byl obehnán ostnatým drátem s důmyslným maskováním vytvořeným z větví. Dělil se na dvě části. První část tábora byla určena pro personál a židovské vězně určené pro práci v táboře, kteří byli vybráni z příchozích transportů. Druhá část tábora byla pouze likvidační a tvořily jí plynové komory, hromadné hroby a jámy na spalování mrtvol. První testy funkčnosti plynových komor byly uskutečněny v únoru 1942 za použití oxidu uhelnatého, který vyráběl benzínový motor. Po shledání, že vše funguje tak jak má, se v březnu 1942 vyhlazovací plán rozběhl na plné obrátky. V první fázi měl Belzec tři funkční plynové komory.  V táboře bylo za krátkou dobu jeho provozu (od března 1942 do prosince 1942) zavražděno asi 435 000 Židů v plynových komorách. První velký transport přijel do Belzece 17. března 1942 z Lublinu, toto datum je považováno za začátek operace Reinhard. Během prvních čtyř týdnu bylo do Belzeku posláno 30000 z celkových 37000 obyvatel ghetta v Lublinu. Souběžně také dorazilo zhruba 18 až 20 tisíc Židů z okresu Lublin. Do 6. dubna 1942 přijelo dalších asi 30000 Židů z oblasti Lvova. Celkem bylo v táboře během prvních čtyř týdnů (od 17. března do 14. dubna 1942) zavražděno zhruba 80000 Židů. Posléze byly transporty zastaveny a velitel tábora, Christian Wirth se vydal do Berlína.  Začátkem května 1942 navštívil SS-Oberführer Brack v Lublinu inspektora operace Reinhard Odilo Globocnika. Globocnik požádal Bracka o navrácení Wirtha a jeho lidí do tábora a prosil za další osoby, které za sebou mají zkušenost s programem Euthanasia. V polovině května 1942 se Wirth vrátil do tábora. Po krátké době transporty pokračovaly, a to z oblasti Krakova a Lublinu. Celkem se jednalo o 22 000 Židů. Wirth si uvědomil, že se zvětšeným přísunem transportů nebudou současné dřevěné komory stačit a tak přerušil další transporty, což trvalo do konce června 1942. Začalo se se stavbou nových plynových komor, čímž skončila první etapa tábora Belzec.  Po dostavbě nových plynových komor začala druhá etapa tábora Belzec, kterou odstartovalo hromadné vraždění v daleko větším měřítku, než bylo doposud. První transporty dorazily do Belzeku ve druhém týdnu měsíce července 1942 a pokračovaly pravidelně až do prosince téhož roku, kdy SS transporty pozastavila, protože již drtivá většina Židů z Generálního gouvernementu byla zavražděna. Do Belzeku bylo za tu dobu posláno 130 000 Židů z oblasti Krakova, 225 000 Židů z oblasti Lvova a další tisíce z Lublinu, Radomi a dalších. Kromě Židů bylo v Belzeku zplynováno několik stovek Romů.

Život v táboře.

Během prvních týdnů fungování tábora bylo z transportů vybráno několik stovek mladých a silných jedinců, kteří se měli starat o špinavý chod tábora od příjezdu transportu, až po pálení mrtvol. Tato práce byla vždy na pár dní, maximálně týdnů a tento personál byl často měněn. Takto bylo naživu drženo zhruba 700 až 1000 lidí, kteří byli rozděleni do pracovních komand. Jako v jiných táborech mělo každé pracovní komando svého kápa, který platil za vězeňského vedoucího. Většina těchto komand sloužila hlavně v táboře II., kde probíhal samotný proces zplynování.

Proces příjezdu transportů.

Transport měl obvykle 40 až 60 vagónů. Jelikož kapacita tábora stačila maximálně na 20 vagónů, tak musel být každý transport rozdělen na tři menší. Prvních dvacet vagónů se odpojilo a vjelo do tábora a až po dokončení prvního menšího transportu mohlo vjet dalších dvacet vagónů. V první fázi tábora trval proces jedné části transportu asi 3–4 hodiny, ve druhé fázi s výkonnějšími komorami pak 1–1,5 hodiny. SS, kteří doprovázeli transport měli vstup do tábora přísně zakázán a to samé platilo i pro německé či polské železničáře. Železničáři byli speciálně vybíráni a tvořili spolehlivý a prověřený tým. Proces po vystoupení z transportu byl shodný se všemi tábory tohoto typu. Tábor vypadal na pohled mírumilovně a vzbuzoval v Židech pocit, že jsou opravdu v transitním táboře. Na úvod přišlo uvítání buď táborovým velitelem nebo jiným příslušníkem SS. Byli ujištěni, že přijeli do transitního tábora a budou následně rozděleni do pracovních táborů v okolí, nejprve že však musejí projít dezinfekcí a koupelí. Následně byly odděleny ženy od mužů. Děti šly s matkami a muži samostatně. Staří a nemohoucí byli naloženi na nákladní vozíky a následně zastřeleni. Po selekci přišel příkaz k svléknutí s tím, že uvnitř je připraveno mýdlo a ručník. Židé do té chvíle nemohli nic tušit, protože plynové komory vypadaly jako koupelny. Ženám byly ostříhány vlasy. Nejprve šli do plynových komor muži, aby se v případě prozření předešlo vzpouře a odporu. Následovaly je ženy a děti.  V Belzeci se stal svědkem příjezdu transportu Židů ze Lvova (v srpnu 1942) příslušník SS Kurt Gerstein. Ze 6700 lidí bylo 1450 již mrtvých. V doprovodu velitele sledoval selekci příchozích a následné zavraždění asi 3000 osob z transportu v plynových komorách. Gerstein se pak snažil informovat o hromadném vyvražďování Židů neutrální země a některé jednotlivé osobnosti. Svědectví sepsal ve zprávě, jíž se dostalo významné pozornosti u norimberského tribunálu při vyšetřování událostí holokaustu.

Belzec byl první z nacistických vyhlazovacích táborů vytvořených za účelem naplnění Aktion Reinhardt. Tábor se začal budovat v listopadu 1941 v okupovaném Polsku nedaleko vesnice Bełżec, ležící při železniční trati Lublin-Lvov. Toto území bylo v té době součástí Generálního gouvernementu. Právě v tomto táboře měla být otestována technologie zabíjení, která se předtím využívala v institucích programu Euthanasie.

贝乌热茨灭绝营(波兰语:Bełżec)是犹太人大屠杀期间纳粹德国为了执行赖因哈德行动所设立的第一个灭绝营。贝尔赛克灭绝营在1942年3月17日开始到1943年6月期间运行,营区位于纳粹德国波兰占领区贝乌热茨火车站南1公里处。约有43万到50万的犹太人和未知数量的波兰人与罗姆人被纳粹杀害。


Děj.

Příběh je zasazen do období konce 19. století. Začíná pozváním bezejmenného vypravěče do observatoře v Ottershaw známým astronomem Ogilvym. Tam je svědkem exploze na povrchu Marsu, jedné z mnoha, jež vzbudily pozornost vědců. Po nějaké nespecifikované době je spatřen dopad „meteoritu“ poblíž Horsellu u Londýna. Vypravěčův dům je v blízkosti, a tak se dostane k místu dopadu jako jeden z prvních. Zjistí, že objekt, jenž dopadl, je válcovitá kosmická loď z Marsu. Objekt se otevře a pozorovatelé uvidí velkého Marťana s chapadly, jak vztyčuje zvláštní stroj v impaktním kráteru. Lidská delegace k němu zkusí přijít s bílou vlajkou příměří, ale je spálena „žhavým paprskem“, který se podobá laseru.  Po útoku bere vypravěč svou ženu do Leatherheadu k příbuzným, dokud nebudou Marťané zneškodněni. Pak se vrací domů a uvidí, co Marťané v kráteru stavěli: vysoké třínohé bojové stroje vyzbrojené paprskometem a chemickou zbraní, černým kouřem. Tyto stroje rozdrtily jakýkoliv odpor lidských armád, jež se rozmístily kolem kráteru, a zaútočily na okolní sídla. Vypravěč potká ustupujícího dělostřelce, který mu řekne, že další válec přistál mezi Wokingem a Leatherheadem, čímž oddělil vypravěče od jeho ženy. Oba muži se spolu pokoušejí utéct, ale jsou rozděleni během útoku na Shepperton.  Další válce zatím dál přistávaly v Anglii, což vedlo k zoufalé evakuaci Londýna. Mezi prchajícím davem je i vypravěčův bratr, který se během útěku potkal s manželkou a mladší sestrou muže jménem Elphinstone a stal se jejich ochráncem. Nakonec se všichni tři zachrání, když odplují na lodi přes kanál La Manche. Marťanské stroje i přes své vítězství nebyly neporazitelné, jeden byl zničen dělostřelectvem během bitvy o Shepperton a válečná loď "Thunderchild" dokáže rozdrtit dva další v zátoce Tillingham, než je sama potopena. Přesto je veškerý organizovaný odpor potlačen a Marťané mají v držení velkou část jižní Anglie.  Vypravěč je uvězněn v napůl zbořeném domě a pozoruje jeden z válců, jenž dopadl později. Tajně zblízka sleduje Marťany a uvidí, jak využívají chycené lidi pro přímou krevní transfuzi. Je s ním i vikář, jehož rozum i pohnutky byly zničeny traumatem z útoku a jehož nerozumné chování způsobí, že ho chytí Marťané. Vypravěč se jen stěží vyhýbá stejnému osudu, ale Marťané nakonec odejdou, aniž by ho našli. Vypravěč pak jde do prázdných ulic Londýna, kde zjistí, že Marťané náhle podlehli chorobným pozemským bakteriím. Nakonec se neočekávaně setkává se svojí ženou.

Válka světů je vědeckofantastický román Herberta George Wellse z roku 1898, jenž popisuje invazi mimozemšťanů z Marsu do Anglie. Je to jedna z prvních knih popisujících mimozemšťanskou invazi na Zemi. Několikrát byl podle ní natočen film.

《世界大战》(英语:"The War of the Worlds")是英国小说家赫伯特·乔治·威尔斯在1898年发表的一部科幻小说。又翻译作《宇宙战争》、《星际战争》、《大战火星人》、《世界之战》或《地球争霸战》。


Životní cyklus.

Haploidní rostlina (gametofyt) produkuje gamety prostou mitózou. Dvě takové gamety (z dvou jedinců stejného druhu, nebo obě z jednoho jedince) splývají, přičemž vzniká diploidní zygota, z níž se vyvíjí diploidní (zpravidla mnohobuněčný) organismus, který označujeme jako sporofyt. Sporofyt meioticky produkuje haploidní spory, které nijak nesplývají (na rozdíl od pohlavních buněk gametofytu), ale začnou klíčit a vyrůstá z nich gametofyt, čímž se cyklus uzavírá.

Výskyt rodozměny.

Teoreticky u všech pohlavně se rozmnožujících organismů bychom mohli najít gametofyt (pohlavní buňky). Většina vědců se však shoduje na tom, že za rodozměnu je nutné považovat jen případy, kdy jsou gametofyt i sporofyt mnohobuněčné..

Houby.

U hub existují dva typy haploidních mycelií (gametofytů), které spolu splývají a vyměňují si jádra. Tento proces se nazývá plazmogamie a spojení dvou jader do výsledné diploidní se nazývá karyogamie. Tento sporofyt však nemá dlouhého trvání a brzy vzniká meiózou haploidní gametofyt.

Protisti.

Někteří jednobuněční prvoci prochází rodozměnou, včetně hlenek, dírkonošců a mnoha mořských řas.

Rostliny.

U rostlin je rodozměna výrazná u mechorostů a kapraďorostů. U semenných rostlin je fáze gametofytu silně potlačena, gametofyt semenných rostlin se nazývá mikrogametofyt (mikroprothalium) pro samčí rostliny, megagametofyt (megaprothalium) pro samičí. Mikrogametofyt představuje pylové zrno (odpovídá mikrospoře - samčímu výtrusu) a pylová láčka, která prorůstá vajíčkem (u krytosemenných r. napřed pestíkem) k zárodečnému vaku (megagametofytu). Zárodečný vak vzniká trojnásobným mitotickým dělením megaspory.  Pláštěnci (Salpy)  Ač je to ojedinělé, rodozměna se vyskytuje i u živočichů. Konkrétně právě salpy se rozmnožují rodozměnou.

Rodozměna (metageneze) je zvláštní životní cyklus určitých rostlin, stramenopil, hub, jednobuněčných živočichů a salp. Jedná se vlastně o střídání dvou fází v rámci jednoho životního cyklu (generace). Tyto dvě fáze jsou gametofyt a sporofyt. Gametofyt je haploidní, protože má jen jednu sadu chromozomů v jádře, a sporofyt je diploidní, protože má dvě.

世代交替是所有陆生植物与某些藻类的生活史繁殖中,有单倍体、双倍体个体(或组织)交替的现象的称谓。某些藻类的孢子体与配子体可能是有相同或不同外观的各自独立的生物体。苔藓、角苔、地钱的配子体能自养,孢子体是寄生于配子体上。大部分维管植物是配子体依赖于孢子体生存。蕨类的孢子体有根、茎、叶的分化,而配子体(即原叶体)虽然能自养但发育不充分,幼孢子体依赖其生长。对于被子植物,配子体极度不发育,一般仅有几个细胞,完全依赖于孢子体。


Biografie.

Byl vyučen strojním zámečníkem. Členem KSČ byl od roku 1921 a už za první československé republiky působil od roku 1924 jako komunistický funkcionář na Slovensku. V letech 1939–1943 pobýval v emigraci v SSSR. V srpnu 1943 byl Sověty spolu s Karolem Šmidkem vysazen na území Polska a přešel na Slovensko, kde se v roce 1944 zúčastnil Slovenského národního povstání.  Po druhé světové válce zastával významné politické funkce na Slovensku. Patřil k centralistickému křídlu Komunistické strany Slovenska, jež nesouhlasilo s výraznějším přenosem pravomocí na slovenské stranické a vládní orgány. Na žilinské konferenci KSS v srpnu 1945, na které bylo vedení Gustáva Husáka podrobeno kritice za pomalý postup socializace, se stal jedním z tajemníků ÚV KSS. Členem ÚV KSS zůstal do roku 1966, v předsednictvu ÚV KSS setrval v období 1949–1963. V letech 1953–1963 byl prvním tajemníkem ÚV KSS. Zároveň zastával funkce v celostátní stranické struktuře. Již 8. dubna 1945 se stal členem prozatímního Ústředního výboru Komunistické strany Československa. Do ÚV KSČ ho pak opětovně zvolil IX. sjezd KSČ, X. sjezd KSČ, XI. sjezd KSČ a XII. sjezd KSČ. V období září 1951 – červen 1954 a znovu prosinec 1962 – duben 1963 byl navíc členem předsednictva ÚV KSČ. Mezitím od června 1954 do prosince 1962 zasedal v politickém byru ÚV KSČ. Od září 1951 do června 1954 působil jako člen politického sekretariátu ÚV KSČ a v období říjen 1953 – červen 1954 i jako člen organizačního sekretariátu ÚV KSČ.  V letech 1951–1952 zastával post ministra státní kontroly ve vládě Antonína Zápotockého a v letech 1952–1953 v téže vládě post ministra národní bezpečnosti. V této funkci měl významný vliv na průběh čistek a politických procesů, včetně takzvaného procesu s protistátním spikleneckým centrem Rudolfa Slánského. Ve spolupráci se sovětskými poradci (Alexej Bezčasnov) připravoval dramaturgii výslechů.  V roce 1950 patřil mezi skupinu protivníků Gustáva Husáka, kteří se podíleli na jeho mocenském pádu. Když byl toho roku Husák odvolán z postu předsedy Sboru pověřenců, usedl na tuto pozici právě Bacílek. Setrval na ni do roku 1951. Zároveň podporoval ostrý postup proti takzvanému buržoaznímu nacionalismu a čistky ve vedení strany a ve společnosti. Spolu s Viliamem Širokým i konkrétně připomínkoval rozbíhající se politický proces s Husákem a konzultoval s prokurátorem obstarávání důkazů.  Po celá 50. léta 20. století se profiloval jako stoupenec centralismu. V únoru 1954 schválilo předsednictvo ÚV KSS za jeho účasti materiál navrhující větší pravomoce v oblasti plánování strojírenského průmyslu na Slovensku. Politický sekretariát ÚV KSČ tento návrh odmítl jako pokus o slovenský hospodářský separatismus. Vzhledem k právě probíhající kampani proti buržoaznímu nacionalismu a uvěznění jeho „předního představitele“ Gustáva Husáka šlo o politicky nebezpečnou situaci. Bacílek ale v červenci 1954 na zasedání provedl ostrou kritiku původního návrhu (třebaže předtím s ním souhlasil), distancoval se od jeho závěrů a nechal provést personální čistky ve vedení slovenských státních orgánů. Podobně se zachoval v roce 1958 při analogické debatě okolo potřeb rozvoje spotřebního průmyslu na Slovensku, kdy nejprve myšlenky na jistou změnu řízení rozvoje slovenského průmyslu podpořil, aby pak její autory ostře kritizoval. Následně proběhly na Slovensku další politické procesy proti bývalým ľudákům. V roce 1960 jako spojenec Antonína Novotného prosadil správní a ústavní změny, které dále oslabily kompetence slovenských orgánů (zrušení Sboru pověřenců, redukce počtu poslanců Slovenské národní rady).  V roce 1955 mu byl udělen Řád Klementa Gottwalda.  Mezitím dlouhodobě působil v zákonodárných sborech. V letech 1945–1946 byl poslancem Prozatímního Národního shromáždění za KSS. V parlamentních volbách v roce 1946 se stal poslancem Ústavodárného Národního shromáždění. Mandát získal i v parlamentních volbách v roce 1948, parlamentních volbách v roce 1954 a parlamentních volbách v roce 1960. Do roku 1964 zasedal v Národním shromáždění ČSR (po roce 1960 Národní shromáždění ČSSR). Zároveň byl ve volbách roku 1960 zvolen do Slovenské národní rady.  Jeho politická kariéra skončila náhle v roce 1963. Poté, co Kolderova komise revidovala některé politické procesy z 50. let, byl Bacílek odvolán ze všech veřejných a stranických funkcí. Ve funkci prvního tajemníka KSS ho nahradil Alexander Dubček.

Karol Bacílek, česky Karel Bacílek (12. října 1896 Choťánky – 19. března 1974 Bratislava), byl československý politik Komunistické strany Československa, respektive Komunistické strany Slovenska českého původu, ale působící na Slovensku. Představitel centralistické a stalinistické skupiny v KSČ, první tajemník ÚV KSS, ministr československých vlád, s podílem na politických soudních procesech v 50. letech 20. století. V roce 1963 odvolán z veřejných funkcí.

卡罗尔·巴齐莱克(,1896年-10月12日-1974年-3月19日),捷克斯洛伐克共产党中央政治局委员、中央书记处书记,斯洛伐克总理、国家安全部部长,斯大林主义的支持者。


Etymologie.

Řecký název souvisí se slovem "foiníkis", které označovalo purpurovou barvu, kterou foiníčané získávali z mořských plžů a barvili jimi látky. Stejného původu (z akkadštiny) je i starší označení Kanaán.

Historie.

Původní semitské obyvatelstvo (kanaánci, kananejci) osídlili oblast Kanaánu od počátku 3. tisíciletí př. n. l. a vytvořili zde městské státy. Podle Starého zákona na výšinách sídlili Amorejci, zatímco Kananejci na pobřeží a v údolí Jordánu. V 2. polovině 2. tisíciletí do oblasti přišli Aramejci, Izraelci a Pelištejci, další semitské kmeny, které kananejce vytlačily do pobřežního pásu. Zde se na kompaktním území zformovala svébytná kultura známá pod řeckým označením Foiníkie.  Fénicie však nebyla celistvým státem, spíše jakousi skupinou kulturně příbuzných měst (Byblos, Arad, Bérytos, Sidón, Týros), městských států, kterým vládli králové. Vůdčí úlohu hrálo město Sidón, později Týros (dnešní Súr). V 8. století př. n. l. ztratila Fénicie svoji nezávislost a byla pod nadvládou okolních říší, Asýrie, Novobabylonské a Perské říše.  Týros dobyl a zničil Alexander Veliký roku 322 př. n. l. a těžiště fénické kultury se přeneslo do Kartága, fénické kolonie, založené v 9. století př. n. l. Fénicie se dostala pod vládu Seleukovské říše a po jejím dobytí se stala součástí římské provincie Sýrie.

Popis země.

Fénicie byl úzký pruh země mezi Středozemním mořem a Libanonským pohořím, asi 220 km dlouhý a 15-20 km široký. Zasahovala z části i do Syrské vysočiny a v podstatě se kryje s územím dnešního Libanonu. Celé pobřeží má četné výběžky, kde se tvoří mysy se zátokami a celou zemi to dělí na řadu malých, dobře odvodněných a úrodných údolí. Dařilo se zde vinné révě, fíkům a moruším. Na stráních se nacházely šťavnaté pastviny, husté cedrové lesy, cypřišové háje, v horách byla hojná naleziště železné a měděné rudy, v moři spousta ryb a u pobřeží nachoví měkkýši.

Hospodářství.

Féničané byli proslaveni jako zdatní řemeslníci, zejména těžbou a zpracováním cedrového dřeva, výrobou purpurového barviva z mořských měkkýšů "Haustellum brandaris" a "Hexaplex trunculus" a také barvením látek. Rozvinuli výrobu skla, včetně čirého. Všechny tyto produkty byly velmi žádaným zbožím v Egyptě, v Řecku i po celém Středomoří. O obchodnících a řemeslnících ze Sidónu se několikrát zmiňuje Homér, o libanonských cedrech mluví bible na desítkách míst. Nejstarší zprávy o vývozu cedrového dřeva do Egypta jsou z roku 2750 př. n. l., o 300 let mladší jsou zprávy z Mezopotámie. Dřevo se užívalo ke stavbě lodí, k výzdobě chrámů a paláců i k výrobě luxusního nábytku. Z původních asi půl milionu hektarů cedrových lesů však zbylo už za Alexandra Velikého velmi málo a dodnes jen asi 2000 ha.

Kultura.

Nejvýznamnějším fénickým kulturním činem bylo vytvoření fénického písma, prvního souhláskového písma o 22 znacích, které se stalo základem pro řeckou i latinskou abecedu. Z fénické literatury se bohužel nic nedochovalo a jazyk je znám jen z nápisů, mincí a citátů u římských autorů.

Kolonie a mořeplavba.

Féničané si vytvořili systém námořních cest a od 11. století i kolonií (šlo zejména o obchodní osady, přístavy, kotviště a opěrné body) na Kypru, ostrovech Egejského moře, Maltě, Sicílii, Sardinii, na jihu Iberského poloostrova a na severním pobřeží Afriky až po Tanger v Maroku. Nejvýznamnější kolonií bylo Kartágo, založené v 9. století př. n. l. Podle Hérodota měli dokonce Féničané z pověření faraona Neka II. kolem roku 600 př. n. l. obeplout z Rudého moře celou Afriku a vrátit se do Středozemního moře Gibraltarským průlivem. Při obeplouvání jižního cípu Afriky, dnešního mysu Dobré naděje prý viděli slunce na pravé straně, to znamená na severu. Tento údaj byl příčinou toho, že Hérodotos i jiní antičtí historikové zprávě nevěřili, pro dnešní historiky však toto tvrzení představuje důkaz, že se Féničané octli opravdu až na jihu Afriky a pokračovali do Guinejského zálivu. Je téže známo, že se dostali až k břehům britských ostrovů a na Azory.

Fénicie (řecky Φοινίκη "Foiníké", latinsky "Phoenice") neboli Foiníkie bylo historické území Foiníčanů (Féničanů), mořeplavců a obchodníků semitského původu (podle jazykové skupiny) na východním pobřeží Středozemního moře, v místech dnešního Libanonu, Izraele a Sýrie. Jejími hranicemi bylo na západě pobřeží moře, na východě pohoří Libanon, na severu město Ugarit a na jihu město Akko. Působení Féničanů se neomezovalo jen na Fénicii, ale zakládali kolonie po celém jižním Středomoří a jejich dějiny končí de facto až do roku 146 př. n. l., kdy nejdůležitější kolonii Kartágo porazili a zničili Římané.

腓尼基(腓尼基语:;英语:Phoenicia;;;埃及语:"fnḥw" ("fenkhu"))是古代地中海东岸的一个地区,其范围接近于如今的黎巴嫩和叙利亚。为了便于修筑堡垒以及防御,大部分的腓尼基城镇都建在沿海地带,而且是各自独立的。腓尼基人是闪米特人的一支,乃犹太人的邻。腓尼基人善于航海与经商,在全盛期曾控制了西地中海的贸易,也在中东和北非建立了不少殖民点,成为今天地中海国家民族组成的一部分。他们的腓尼基字母,与希伯来字母、希腊字母和拉丁字母同源。


Popis.

Většinou byli menších rozměrů a doba jejich rozkvětu spadá do období křídy. Vyskytovali se na velké části světové pevniny, jejich fosilie známe ze Severní i Jižní Ameriky, Evropy i Asie. Jejich velikost kolísala mezi několika decimetry (byli mezi nimi jedni z nejmenších neptačích dinosaurů, jako byl "Microraptor") a délkou přes 6 metrů (poměrně velcí teropodi jako byl "Utahraptor" nebo "Achillobator"). Objevili se poprvé ve spodní křídě (asi před 130 miliony let) a vymřeli (pravděpodobně) spolu s ostatními neptačími dinosaury na konci křídy před 66 miliony let. Doba jejich existence tak přesáhla 60 milionů let. Opeření sloužilo většině druhů k udržení jejich stálé tělesné teploty, mechanické ochraně těla a zejména k vnitrodruhové signalizaci. Peří mohlo být pestře zbarveno, což umožnilo lepší rozpoznávání jednotlivých příslušníků daného druhu a mohlo být využito i k výstražným signálům vůči potenciálnímu nepříteli. Jen menší druhy dromeosauridů (jako byl "Microraptor") byly zřejmě schopny alespoň klouzavého letu. Výzkum biomechanických vlastností zvětšeného "srpovitého" drápu na druhém prstu zadní končetiny ukázal, že byl pravděpodobně využíván jako nástroj k přidržování, nikoliv sápání a trhání, kořisti. V případě rodu deinonychus měl být nejvíce užitečný pro fixování těla kořisti menšího než byl sám predátor, nikoliv k lovu větší kořisti. Výzkum také ukázal, že morfologie utváření čelistí a lebky byla u severoamerických a východoasijských druhů odlišná, což odpovídá představě divergentní evoluce obou skupin.

Zařazení.

Dromeosauři byli vývojově blízcí příbuzní dnešních ptáků. Většinou byli zřejmě opeření, u některých rodů z čínské provincie Liao-ning i odjinud se to povedlo prokázat přímo fosilním nálezem otisků někdejšího pernatého pokryvu těla (viz opeření dinosauři). Společně s čeledí Troodontidae spadají do kladu Deinonychosauria.

Dromaeosauridae (dromeosauridi – v překladu „běžící ještěři“) jsou čeledí dravých dinosaurů – teropodů, anatomicky podobných a vývojově velmi blízce příbuzných ptákům. Byli objeveni již na téměř všech kontinentech, což svědčí o jejich někdejším evolučním úspěchu. V lidové mluvě se jim také často říká „raptoři“ (podle velociraptorů z jurského parku). Jsou také často nazýváni „srpodrápými lovci“, podle velkého zahnutého drápu na druhém prstu zadních končetin.

驰龙科(学名:)又名奔龙科,是群类似鸟类的兽脚亚目恐龙。牠们是群体型中至小型的肉食性恐龙,繁盛于白垩纪。在非正式的用法里,牠们通常被称为「盗龙」(Raptor),这个名称因为电影《侏罗纪公园》("Jurassic Park")出现的伶盗龙而开始盛行。驰龙科的属名在希腊文意为「奔跑的蜥蜴」,dromeus / 意为「奔跑」,而sauros / 意为「蜥蜴」。


Dějiny.

Okres West Vancouver byl do registru zapsán 15. března 1912, po tom, co se oddělil od města North Vancouver. První volby proběhly 6. dubna 1912. V listopadu 1938 byl pro automobilovou dopravu slavnostně otevřen most Lions Gate Bridge, což umožnilo rychlý růst okresu do té doby dostupného jen s využitím přívozu. Některé domy v okrese West Vancouver pochází z období 20. a 30. let 20. století, většina v současnosti stojících budov je však ze 70. a 80. let.

Průmysl.

Okres West Vancouver nemá podle zákona žádný průmysl.

Parky a místa pro rekreaci.

West Vancouver je obytnou zónou, kde žije hodně penzistů, hodně lidí pracuje doma, nebo v nedalekém Downtownu ve Vancouveru. Linie 25 bloků v ulici Marine Drive slouží jako obchodní zóna, na níž leží obchody, malé kanceláře a úřady, garáže, čerpací stanice, restaurace a banky. Tato oblast je známa také jako "Ambleside", jeden blok domů ji odděluje od oblasti nazývané "Dundarave". V okrese West Vancouver se nachází obchodní středisko "Park Royal Shopping Centre", jež zahájilo provoz v 50. letech jako první obchodní středisko v Kanadě. Zabírá 2 km obou stran ulice Marine Drive ve městě North Vancouver. Park Royal je také největší obchodní středisko na pobřeží North Shore a autobusové nádraží pro autobusy Blue Bus a TransLink.  V okrese se nachází velké množství atrakcí, včetně sjezdovky na Cypress Mountain v parku Cypress Mountain Provincial Park, která bude jednou ze sportovišť během Zimních olympijských her v roce 2010. Park Ambleside Park a 15 bloků dlouhé nábřeží West Vancouver Seawall slouží jako populární místa pro místní obyvatele s rodinami a turisty. Park Whytecliff Park je považován za jedno z nejlepších míst pro hlubinné potápění v západní Kanadě. Okres je protkán množstvím menších parků, jako například Lighthouse Park v Point Arkinson, s výhledem na Downtown Vancouveru a úžinu Strait of Georgia.  Okres West Vancouver má několik veřejných sportovišť, včetně 18 jamkového golfového hřiště, koupaliště, kluziště, basketbalových a tenisových kurtů, skateboardingových parků a značného počtu veřejných parků. Park Cypress Provincial Park má cesty pro horská kola a velké sjezdovky pro lyžaře a snowboardisty.

Demografie.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání lidu v roce 2001 žije v okrese West Vancouver 41 425 obyvatel. Má druhý nejvyšší procentuální podíl osob ve věku 65 let a více v celé Britské Kolumbii. Do této kategorie spadá 22 procent obyvatel, v porovnání s 13 procenty ve zbytku provincie. Mezi pět nejčastějších zaměstnání v okrese West Vancouver patří technické služby, obchod s nemovitostmi, zdravotní péče, bankovnictví a pojišťovnictví a školství.

Jazyk.

"První 4 neoficiální jazyky"

Doprava.

Okres West Vancouver spravuje nejstarší funkční veřejný dopravní systém v Kanadě. Síť Blue Bus - Modrých autobusů je jediným okresním veřejným dopravním systémem v regionálním okrese Metro Vancouver.  BC Ferries zajišťuje spojení po vodě s odchody z Horseshoe Bay ve West Vancouveru do Nanaima, Bowen Islandu a na pobřeží Sunshine Coast.

Okolní příroda.

West Vancouver je známý svými parky, například parkem Cypress Provincional Park, který umožňuje výhled na síť fjordů Howe Sound a oblast Metro Vancouver. Celý okres West Vancouver leží na svazích pohoří Coast Mountains. Z většiny domů v okrese je výhled na ostrov Vancouver, Lower Mainland a Howe Sound.

Životní úroveň.

V okrese stojí několik velmi velkých a drahých nemovitostí. Některé jsou oceněné a prodané i za sumu 20 milionů CAD. V roce 2006 průměrná cena za dům převyšovala 1 250 000 CAD. 70 procent domů mělo cenu vyšší než 1 milion CAD, proto je West Vancouver často označován za nejdražší sídlo v Kanadě, i když Westmount, město na předměstí Montrealu a torontské předměstí Oakville jsou těmito tituly označovány také. 40 procent mužské populace a 18 procent ženské populace v roce 2000 vydělalo průměrně více než 60 000 CAD. Celkový průměrný příjem činí 86 253 pro muže a 37 133 pro ženy, téměř dvojnásobek průměrného příjmu v provincii. Přes 50 procent obyvatel okresu má celkový rodinný příjem alespoň 90 000 CAD.

Školství.

Státní školy spravuje "School District 45 West Vancouver".

West Vancouver je město a okres v kanadské provincii Britská Kolumbie. Žije zde 41 425 obyvatel. Park Cypress Provincial Park je jedním z míst, kde se v roce 2010 konaly XXI. zimní olympijské hry. Okres patří do regionálního okresu Metro Vancouver, leží na severozápad od Vancouveru, na severním břehu fjordu Burrard a úžiny Howe Sound. West Vancouver sousedí s okresem North Vancouver. V okrese West Vancouver stojí jedno z prvních nákupních středisek v Kanadě, Park Royal Shopping Centre.

西温哥华(英文:West Vancouver),简称西温,是加拿大不列颠哥伦比亚省大温哥华地区内的一个地方自治体,位于布勒内湾的北岸,西临豪湾,隔岸分别与温哥华市和宝云岛对望,并与北温哥华市和北温哥华区组成大温地区的北岸城镇(North Shore)。据2011年加拿大人口普查,西温哥华的人口为42,694人。


Vznik opozice.

Vzniku levé opozice předcházelo násilné potlačení povstání v Kronštadtu (na kterém se výrazně podílel sám Trockij) a X. sjezd KSR(b), obojí roku 1921. O tomto sjezdu, kde po zákazu opozičních stran z roku 1918 došlo k zákazu frakcí, napsal později (1936) sám Trockij: „Avšak to, co podle původního úmyslu se pokládalo jen za vynucenou daň tíživým okolnostem, přišlo neobyčejně vhod byrokracii [..., která] směřuje od této chvíle k tomu, jak zbavit stranické ústrojí kontroly...“.  Zde je možno hledat zárodky instrumentu „diktatury stranického vedení a aparátu nad stranou samotnou“ a tedy nad celou zemí, což bylo implikováno již „principy, jimiž se řídil Lenin“. Opozice se začala formovat i proti Stalinově zahraniční politice, proti jeho tézím o socialismu v jedné zemi, proti industrializaci a kolektivizaci v jeho pojetí. I když převzetí moci Stalinovou frakcí nebylo ještě s konečnou platností rozhodnuto, bylo v této době předurčeno.  Počátkem 20. let existovalo v Rusku několik opozičních seskupení jako "Dělnická skupina" - "Рабочая группа" (Gavril Mjasnikov) nebo "Dělnická pravda" - "Рабочая правда" (Alexandr Bogdanov), zejména pak ale "Dělnická opozice" - Рабочая оппозиция (Alexandr Šljapnikov, Sergej Medveděv, Alexandra Kollontajová). Již jejich název dokumentoval paradoxní situaci, že ve státě, který si dělal nárok být tzv. diktaturou proletariátu, se aktivní dělnické hnutí muselo organizovat v takto pojmenovaných skupinách. Ještě roku 1921 poznamenává Trockij na adresu Dělnické opozice „... jako kdyby strana nebyla oprávněna prosadit svou diktaturu i tehdy, když se dočasně míjí s představami dělnické demokracie... to je... priorita strany, která je povinna prosadit svou diktaturu bez ohledu na dočasné kolísání dělníků...“. Tyto skupiny byly postupně zakázány, pokud byly aktivní v rámci strany, byly zatlačovány do pozadí. Dělnická skupina se ve svém manifestu z roku 1923, který byl předložen na XII. Sjezdu KSR(b), přes veškerou kritiku postavila na stranu programu KSR, byla zakázána a Mjasnikov byl zatčen.  Samotný vznik "Levé opozice" je zpravidla uváděn v souvislosti s tak zvanou deklarací 46 z října 1923. Tato deklarace, podepsaná 46 představiteli KSR(b) a adresovaná politbyru strany, argumentovala stejně jako již předtím zlikvidované skupiny: stranická hierarchie, profesionální straníci versus obyčejní, ztrnutí strany atd. K podepsaným náleželi známí bolševici jako Jevgenij Preobraženskij, Leonid Petrovič Serebrjakov, Vladimir Smirnov, Timofej Sapronov, Georgij Pjatakov a další. Trockij sám deklaraci nepodepsal, stejnou kritiku však vyjádřil ve svém dopise o týden dříve). V této době se iniciátoři nacházeli ještě v opozici vůči tehdejší vedoucí trojce Stalin – Zinověv – Kameněv, kteří měli podporu i Bucharina a Rykova. Začátkem roku 1925 se se Stalinem nepohodli pak i Zinověv a Kameněv, kteří založili "Novou opozici", která však vzápětí v prosinci 1925 byla na XIV sjezdu strany potřena, oba se připojili k Trockého opozici (krátce byl užíván pojem "Spojená opozice"). Mezi říjnem 1926 a listopadem 1927 byli členové této opozice odstraněni ze strany, 15. sjezd strany v prosinci 1927 pak názory opozice prohlásil za neslučitelné s učením strany.

Čistky.

Po XV. sjezdu začíná konečná čistka strany: zatímco Zinověv a Kameněv „doznali svých chyb“, byl Trockij spolu se svými stoupenci vyloučen ze strany a později poslán do exilu. Sapronov byl také ze strany vyloučen a poslán na Krym, později do Gulagu. V exilu se Trockij pokoušel dál o opoziční aktivitu – roku 1929 založil v Paříži "Buletýn opozice" ("Бюллеетен оппозиции"), roku 1930 založil Mezinárodní levou opozici, což měla být opoziční skupina uvnitř kominterny (její členové, a také i z členství podezřelí, byli ovšem z kominterny okamžitě vyloučeni). Trockij však zůstává věren svému přesvědčení a víře i nadále: „Neznamená zhroucení Kominterny také zhroucení státu, jenž vznikl z říjnové revoluce?... Tato myšlenka zdá se na pohled nezvratná. A přece je nesprávná“.  Roku 1933 byla "Mezinárodní levá opozice" přejmenována na "Mezinárodní komunistickou ligu", ze které v Paříži roku 1938 vzešla Čtvrtá internacionála.

Vedoucí členové.

K vedoucím členům Levé opozice patřily především následující osobnosti:

Pojmem Levá opozice se všeobecně označuje seskupení v Sovětském svazu, vzniklé na podzim roku 1923 jako opoziční frakce uvnitř komunistické strany, stavící se odmítavě ke Stalinovým doktrínám a snahám získat výlučnou moc. Mimo skupiny tzv. Demokratických centralistů T. V. Sapronova jsou k Levé opozici počítáni zejména tzv. trockisté pod vedením L. D. Trockého, přechodně pak i skupina bolševiků, v jejichž čele stál Zinovjev a Kameněv.

左翼反对派()是布尔什维克党在1923年至1927年期间的一个派系。该派的领袖为列夫·托洛茨基。该派及其各国支持者自称国际左翼反对派。


Jednotlivé instituce.

Comitia curiata.

Kurijní shromáždění byl nejstarší římský sněm, pocházející z dob království, který sestával z patricijů rozčleněných do 30 kurií ("curiae"). Ty představovaly volební jednotky, přičemž každé z nich patřil jeden kolektivní hlas. Tento orgán byl zpočátku jediným shromážděním, které projednávalo státní záležitosti, volilo úředníky, propůjčovalo jim "imperium" a schvalovalo zákony. Později mu byly všechny tyto úkoly odejmuty, podrželo si pouze právo udělovat imperium prostřednictvím zákona "lex curiata de imperio". V podstatě se jednalo o určitý druh konfirmace úředníků zvolených setninovým shromážděním. V době na sklonku republiky bylo kurijní shromáždění složeno ze třiceti liktorů, každý z nich zastupoval jednu z kurií.

Comitia centuriata.

Podle tradičního pojetí římských dějin bylo setninové shromáždění ("Comitia centuriata") zřízeno za vlády předposledního krále Servia Tullia, vznik tohoto sněmu stejně jako vznik tributního shromáždění byl však podle všeho pozdějšího data. Setninové shromáždění tvořili všichni římští občané, kteří byli rozděleni do 193 setnin ("centuriae"). Ty byly uspořádány do šesti tříd ("classes") určených na základě majetkového censu občanů. Na základě reformy z roku 367 př. n. l. připadalo na první třídu (jež se skládala ze senátorů a jezdců) 98 ze 193 setnin, takže mohla dosáhnout většiny, aniž by bylo nutné se dotazovat na názor ostatních tříd. Reforma uskutečněná cenzorem Gaiem Flaminiem v roce 220 př. n. l. přiblížila setninové shromáždění shromáždění tributnímu a snížila počet setnin první třídy na 88. Od tohoto okamžiku bylo tedy ke schválení jakéhokoli návrhu zapotřebí také hlasů některé z nižších tříd. Pojem „setnina“ byl chápán jako termín užívaný k označení skupiny hlasujících, nebyla tím tedy myšlena stovka mužů. Například pět setnin hlasujících naposledy se skládalo z nejchudších Římanů, kteří podle zjištění censu vlastnili jen nepatrný nebo vůbec žádný výměr půdy. Měly proto mnohonásobně více členů než setniny bohatých. Jelikož hlasy nebyly počítány podle občanů, nýbrž podle setnin, náležel patricijům politický vliv neúměrný jejich zastoupení ve společnosti. V každé ze setnin proběhlo nejprve hlasování jejích členů, z něhož vzešlo určení kolektivní vůle setniny. Hlasy jednotlivých setnin byly vyvolávány podle tříd, takže nejprve volily setniny první třídy, po nich druhé, třetí atd. Tak se dělo, dokud nebylo dosaženo většiny 97 setnin, což znamenalo, že setniny nejchudších občanů se jen málokdy zapojily do hlasování.  Jelikož uvnitř posvátných hranic města Říma ("pomerium") bylo zapovězeno shromažďování vojenských sil, comitia centuriata, která byla původně vojenským shromážděním, se nemohla scházet ve městě samotném. Shromáždění bylo proto svoláváno na Martovo pole ("Campus Martius"), které bylo jedním z mála dostatečně rozlehlých míst, na němž se mohla sejít celá svobodná mužská populace Říma. Shromáždění řídil konzul či praetor, případně interrex při mimořádných volbách konzulů (pokud oba stávající zemřeli během svého funkčního období). Velikost tohoto tělesa a s tím související obtíže technického rázu měly za následek, že setninové shromáždění postupně pozbylo svoji funkci zákonodárného orgánu římské republiky. Ke konci republiky se jeho činnost omezovala na volbu cenzorů, praetorů a konzulů, ačkoli čistě formálně mu i nadále příslušela legislativní pravomoc. Například zákon, jímž byl Cicero v roce 57 př. n. l. povolán z vyhnanství, byl přijat setninovým shromážděním. Vedení soudních procesů s občany obviněnými z velezrady ("perduellio") bylo rovněž svěřeno tomuto shromáždění. Nicméně od těchto řízení se upustilo poté, co na počátku 1. století př. n. l. Lucius Appuleius Saturninus zavedl zákon na ochranu majestátu ("maiestas").

Comitia tributa.

Tributního resp. kmenového shromáždění se účastnili patricijové i plebejové. Všichni římští občané byli kvůli administrativním a volebním účelům roztříděni do 35 kmenů ("tribus"). Drtivá většina městského obyvatelstva Říma byla rozdělena do čtyř městských tribuí, což individuální hlas těchto občanů odsuzovalo prakticky k bezvýznamnosti. Podobně jako v případě setninového shromáždění, hlasování probíhalo nepřímou metodou a každá z tribuí měla jeden hlas. Výsledek volby byl proto závislý především na postoji členů jednatřiceti venkovských tribuí, v nichž dominovali pozemkoví vlastníci. Tributní shromáždění se konalo na Foru Romanu a volilo nižší úředníky: kurulské aedily, quaestory a vojenské tribuny ("tribuni militum"). Až do doby Sullovy diktatury, kdy byly zřízeny stálé soudy, mělo tributní shromáždění na starosti většinu soudních řízení týkajících se méně závažných deliktů.

Concilium plebis.

Shromáždění plebejů vzniklo údajně v roce 494 př. n. l. jako důsledek kompromisu mezi patriciji a plebeji. Od svého vzniku hrála tato instituce významnou roli v zápase mezi patriciji a plebeji o politickou moc. Její důležitost spočívala v tom, že se jednalo o první politický orgán, jenž byl zcela ovládán plebeji, jimž tak poskytoval legální nástroj na obranu před zvůlí patricijů. Tento sněm byl identický s tributním shromážděním, avšak členství v něm bylo vyhrazeno pouze plebejům. Formálně se tedy nejednalo o jednu z komicií, neboť shromáždění nereprezentovalo celý římský lid. Shromáždění plebejů zpočátku náležela pravomoc přijímat zákony ("plebiscita"), které však zavazovaly pouze prostý lid, nikoli patricije. Kromě toho se zabýval občanskoprávními spory, třebaže tato jeho funkce přestala být využívána po Sullově zavedení stálých soudů. Shromáždění vybíralo z řad plebejů aedily a především tribuny lidu, jejichž hlavním úkolem bylo dohlížení na soudní rozhodnutí učiněná patricijskými úředníky, jestliže se jakkoli dotýkala plebejů.  Shromáždění plebejů mělo rovněž jisté možnosti jak působit na senát. Nebylo nijak vázáno usneseními senátu ("senatus consultum"), která měla v podstatě formu jakýchsi doporučení nebo navrhovaných opatření, a mohlo je tedy přehlasovat, což byl celkem běžný jev v době pozdní republiky. Obvyklým místem jeho schůzí bylo "Comitium" na Foru Romanu. Shromáždění bylo svoláváno tribunem lidu, jenž mu předsedal a předkládal návrhy plebiscit. Senátoři běžně přihlíželi těmto jednáním ze schodů budovy senátu ("Curia Hostilia"), odkud vyrušovali tribuny během řízení schůzí. Jelikož jednání nebylo zdržováno náboženskými rituály a obřady tak příznačnými pro setninové či tributní shromáždění, byla procedurální stránka shromáždění plebejů méně komplikovaná. Později se proto stalo rozhodujícím legislativním orgánem republiky. Tato skutečnost byla stvrzena v roce 287 př. n. l. vydáním zákona "Lex Hortensia", v němž byla plebiscita postavena na roveň řádným zákonům ("leges") a stala se tak závazná vůči všem římským občanům.

Reformy a zánik.

Sullovy změny.

Lucius Cornelius Sulla prosadil během svého konzulátu v roce 88 př. n. l. sérii tří zákonů, jimiž zabránil tributnímu shromáždění a shromáždění plebejů radit se o návrzích zákonů, aniž by jim to předtím dovolil senát svým usnesením. Sullův čtvrtý zákon obnovil v setninovém shromáždění dominanci první třídy – senátorů a nejmocnějších jezdců. Pátý zákon pak odejmul tributnímu a plebejskému shromáždění jejich legislativní funkci, čímž byla všechna zákonodárná pravomoc svěřena do rukou restrukturalizovaného setninového shromáždění. Tributnímu shromáždění byla ponechána volba nižších magistrátů a vedení soudních líčení, která však nemohla probíhat, pokud k tomu shromáždění nebylo zmocněno usnesením senátu. Tyto reformy byly dočasně zrušeny poté, co se moci v římském státě chopili populárové v čele s Gaiem Mariem a Luciem Corneliem Cinnou. Po Sullově návratu do Říma a následném nastolení diktatury v roce 82 př. n. l. byly reformy opět uvedeny v účinnost, v níž setrvaly až do Sullovy smrti. Představovaly jednu z nejzásadnějších a nejdalekosáhlejších změn římské ústavy po celou dobu existence římské republiky i císařství.

Za císařství.

Augustus formálně respektoval republikánský systém vlády, avšak jeho nástupci se nechali volit na doživotí do řady magistratur, čímž ve svých rukou postupně soustřeďovali více a více kompetencí. Lidová shromáždění byla už za Augustovy vlády zbavena své klíčové zákonodárné funkce, jež byla postoupena senátu. V této souvislosti je nutné poznamenat, že senátoři byli vybíráni a jmenováni císařem. Definitivní ránu zasadil komiciím Tiberius, který přenesl volbu úředníků na senát. Po smrti Caliguly nebyla shromáždění již nikdy více svolávána.

Mezi římská lidová shromáždění ("comitia") patřily comitia curiata („kurijní shromáždění“), comitia centuriata („setninové shromáždění“) a comitia tributa („tributní shromáždění“). Kromě komicií existovalo ještě concilium plebis („shromáždění plebejů“), ovšem na něm měli účast pouze plebejové. Těmto institucím příslušela zákonodárná a soudní pravomoc v politickém systému římské republiky a byly zodpovědné za volbu úředníků ("magistratus").

罗马人民大会是古罗马时期罗马共和国的立法机构。会议推行直接民主制,权力建立在普通公民的基础之上,而经选举产生的代表掌握权力,罗马人民大会与罗马元老院的组成是当今议会两院制的雏形。大会授与正式的政府权力,设给四个独立分开的人民会议—区会议、百人会议、部族会议、以及平民会议。与近代议会不同,大会兼有立法、司法与选举的功能,就像近代议会制的下议院一样,虽然没有权力分立,但体制存在制衡,在罗马共和国中是非凡出众地精心结构的。他们拥有权力去制定追溯法令,溯及既往地,使既成法律不合法。值得注意的是,罗马元老院是审议法律的最高权力机构,但并未拥有立法或司法的权力。


Tribuny, historie.

V roce 1906 byla jedna z tribun pojmenována the Spion Kop, což byl kopec, na kterém se odehrála bitva v druhé búrské válce. V této bitvě bylo zabito kolem 300 vojáků z Lancashire regimentu. Většina z těchto vojáků byli Scousers, což jsou obyvatelé Liverpoolu a okolí. Fanoušci, kteří tribunu the Kop navštěvují, jsou známi jako ti nejhlučnější fanoušci na stadionu a říkají si příznačně Kopites. Ve své době měla tribuna kapacitu přes 28 000 fanoušků, což byla z hlediska kapacity jedna z největších tribun na světě. Dlouho se traduje, že pokud domácí kapitán vyhraje rozlosování mincí před výkopem, zvolí si hru s tribunou the Kop za zády. Druhý poločas pak tým hraje proti the Kop, což mu má pomoct ve větší agresivitě a bojovnosti. V roce 1975 byla kvůli získání licence snížena kapacita na 22 000 diváků, v roce 1989 kvůli tragédii na stadionu Hillsborough byla snížena znovu. V roce 1994 byla kompletně přebudována na tribunu pro sedící diváky s kapacitou 12 390 diváků.  Další tribunou je Anfield Road Stand. Tato tribuna je protější k the Kop a nachází se zde sektor pro hostující fanoušky. Tato tribuna je na Anfield Road nejnovější, přestavěna byla v roce 1998 a má kapacitu 9 074 diváků. Boční tribuny jsou Centenary Stand s kapacitou 11 762 diváků a Main Stand s kapacitou 12 227 diváků. Main Stand je nejstarší tribunou, naposledy byla přestavována v roce 1973. V zázemí jsou umístěny hráčské šatny a ředitelské boxy. Současná kapacita činí 45 362 diváků. Stadion je zařazen na listině UEFA jako čtyřhvězdičkový stadion.  30. července udělila liverpoolská radnice povolení k stavbě nového stadionu pro 61 000 sedících diváků, který bude stát pár set metrů dále v Stanley Parku. Dne 8. září radní souhlasí s pronájmem pozemku na 999 let. Po převzetí klubu Georgem Gilletem Jr. a Tomem Hicksem v únoru 2007 noví majitelé potvrdili záměr vybudovat nový stadion, nakonec ale na stadion nedali nic a jejich snahou bylo zničení klubu jako takového. V roce 2011 k obrovské radosti fanoušků Liverpoolu byli nahrazeni společností FSG v jejímž čele stojí nový vlastník John William Henry II, který se do klubu nebojí investovat.  Dne 22. září 2012 se v Daily Mail objevilo, že k žádnému projektu s novým stadionem nedojde, ale naopak Liverpool rozšíří svůj stávající stánek na 60 000 míst. K zvýšení kapacity dojde na tribunách Main Stand. Zpráva zatím není oficiálně zveřejněna, ale je velmi reálné, že k ní dojde. Liverpool za přestavbu zaplatí asi 150 milionů liber, což je obrovský rozdíl naproti 400 milionům liber, kterých by klub stál nový stadion. Před přestavbou stadionu také musí dojít k odkoupení domů v obytné čtvrti blízko stadionu a k jejich zbourání, aby bylo získáno potřebné místo k rozšíření jak stadionu tak parkoviště. Celková kapacita stadionu po přestavbě tribuny Main Stand činí 54 167 míst.

Anfield je stadion ležící v Liverpoolu, v Anglii. Stadion byl postaven v roce 1884 v oblasti Stanley Parku, kdy na něm začal hrát svoje zápasy Everton FC. V roce 1892, po rozepři s majitelem stadionu Johnem Houldingem, se Everton FC přemístil do Goodison Parku a John Houlding založil nový klub jménem Liverpool FC, který svoje domácí zápasy hraje právě na stadionu Anfield. Kapacita činí 54 167 míst.

晏菲路球场(Anfield Stadium),位于英格兰默西赛德郡利物浦市晏菲路区,是欧洲足球联合会的四星级球场,也是利物浦足球俱乐部的主场。


Historie.

Jednotka byla vytvořena v roce 1958 Avrahamem Arnanem. Ten žádal velení IOS, aby byla vytvořena jednotka schopná plnit přísně tajné zpravodajské mise na nepřátelském území. Jednotka byla vytvořena rok poté, co v IOS vznikla první vrtulníková letka. Těsná spolupráce těchto dvou jednotek dovolovala Sajeret Matkal plnit úkoly v arabském území hlouběji než kdykoliv předtím.  Ačkoliv je Sajeret Matkal (SM) přísně utajená jednotka, měla vždy velký vliv na IOS. Příslušníci SM patřili k autorům a průkopníkům nových metod využívání vrtulníků při průniku na nepřátelské území. Masivní používání samopalů Uzi v této jednotce donutilo izraelský vojenský průmysl k vývoji modifikací této zbraně.

Výcvik.

Přijímání nových členů a jejich výcvik bylo přísně utajováno, zejména v počátcích. Příslušníci i velitelé byli vybíráni na základě osobních známostí a rodinné příslušnosti (v jednotce např. sloužili všichni tři bratři Netanjahuovi).  Teprve v roce 1980 se jednotka otevřela pro dobrovolníky. Dvakrát ročně je pořádán výběrový tábor Gibush, ve kterém potenciální rekruti stráví několik dní. Během pobytu jsou sledováni lékaři a psychology. Ti, kteří dokončí s vyhovujícím hodnocením jsou přijati. Během 90. let 20. století začaly tento táborový způsob náboru používat i jiné jednotky Sajeret.  Uvádí se, že trénink rekrutů trvá 20 měsíců a je veden s důrazem na lehké zbraně, bojová umění, orientaci v terénu, maskování, průzkum a další schopnosti nutné pro plnění úkolů za nepřátelskými liniemi.  Tréninkový program se skládá ze: Zbytek výcviku je zaměřen na hlídkový průzkum a zvláště na navigaci a orientaci, neboť tyto dovednosti mají v činnosti jednotky velký význam.  I další příslušníci jednotky se později stali vysokými důstojníky IOS či členy Knesetu.

Nejvýznamnější příslušníci jednotky.

Naproti tomu není pravdivý široce rozšířený názor, že u Sajeret Matkal sloužil pozdější premiér Ariel Šaron; ten sice zakládal a velel Jednotce 101 v roce 1953 (kterou mnoho lidí považuje za předchůdce Sajeret Matkal), ale tato jednotka v roce 1954 splynula s výsadkovou brigádou a Šaron se stal velitelem této brigády. V Sajeret Matkal nikdy nesloužil.

Operace.

Až donedávna bylo oficiální politikou IOS popírat existenci Sajeret Matkal. Operace provedené touto jednotkou byly všeobecně připisovány výsadkářům. Operace, které Sajeret Matkal provedla jsou tajeny do dneška. Ale existence jednotky je, kvůli jejím úspěchům, veřejným tajemstvím.

Kritika.

21. prosince 2003 třináct příslušníků Sajeret Matkal v záloze předalo do premiérovy kanceláře v Jeruzalémě dopis, ve kterém prohlašují, že odmítají vykonávat vojenskou službu na obsazených územích. Dopis vyvolal, kvůli vysoké prestiži Sajeret Matkal, širokou diskusi v izraelské společnosti. Odmítnutí výkonu vyvolalo zvlášť ostrý nesouhlas zejména mezi politiky, kteří v řadách Sajeret Matkal sloužili (Barak, Netanjahu). Pravicový poslanec S. Jahalom žádal jejich uvěznění, naproti tomu levicový poslanec R. Bronfman dopis pochválil.  Nakonec nebyl žádný ze signatářů dopisu potrestán, ale všichni byli vyloučeni z řad Sajeret Matkal. Mezi příslušníky jednotky později obíhal dopis, který kritiky odsuzoval za zneužívání členství v Sajeret Matkal pro politické cíle. O rok později přiznal poradce premiéra Šarona D. Weissglass, že dopis příslušníků Sajeret Matkal odmítajících sloužit na okupovaných územích (stejně jako podobný dopis vojenských pilotů ze září 2003) byl jedním z faktorů, který vedl A. Šarona k jednostrannému stažení z Pásma Gazy.

Sajeret Matkal (hebrejsky סיירת מטכ"ל, anglicky "Sayeret Matkal", česky "Průzkumná jednotka Generálního štábu") je speciální jednotka Izraelských obranných sil (IOS). Její primární určení je boj proti terorismu, průzkum na nepřátelském území a shromažďování informací o protivníkovi. Sajeret Matkal je postavena podle vzoru britských SAS. Organizačně podléhá zpravodajské službě Amanu. V IOS se Sajeret Matkal přezdívá "Jednotka (Unit)".

总参谋部侦察部队(,希伯来语罗马化:Sayeret Matkal,直译为“总参谋部巡逻部队”)是以色列国防军的一支特种部队,直属以色列军事情报局。在中国大陆出版的媒体一般习惯以“野小子”来称呼该部队,但这实际上跟原来的名称没有任何关系。据指,“野小子”是来自日本的一本有关特种部队的书籍对该部队的误称所翻译得来的。


Historie.

Město založili ve 4. století Gótové jako "Anagastum", ze kterého se později vyvinulo současné staré město "Onogošt". Pozůstatky tohoto starého města jsou v současnosti kulturní a historickou památkou. V letech 1463 - 1878 bylo město součástí Osmanské říše pod jménem ""Nişik"". Po mezinárodním uznání černohorské nezávislosti na Berlínském kongresu připadlo město Černohorskému knížectví. Po osvobození města od turecké nadvlády začal postupně růst jeho počet obyvatel. Snahu přiblížit Černou Horu blíže západní Evropě dokazuje i příprava nového regulačního plánu, který vznikl v roce 1883. Síť ulic, která byla navržena, se nechala inspirovat ideálním barokně-renesančním městem. Tvorbou regulačního plánu byl pověřen inženýr Josip Slade a část uliční sítě podle něj byla skutenčně i zbudována.  Na přelomu 19. a 20. století došlo k ekonomickému i společenskému vzestupu města. Byly vystavěny některé nové reprezentativní objekty, např. zámek krále Nikoly, Carův most, hlavní kostel). Bylo vybudováno současné hlavní náměstí a současné historické centrum města se strohými jednopatrovými budovami. V Nikšići byla založena první základní škola, první pěvecký sbor a začaly vycházet první noviny s názvem "Nevesinje", později "Onogošt".  Město bylo během druhé světové války osvobozeno od fašismu dne 18. září 1944.  Po druhé světové válce bylo město industrializováno. Byla zde vybudována železárna, která zaměstnávala několik tisíc lidí a v roce 1948 zavedena železniční trať s normálním rozchodem kolejí do Podgorici. Počet obyvatel města se zvýšil desetinásobně. V roce 1970 tvořil 70 % veškerého ekonomického výkonu města průmysl.  Ekonomický útlum a rozpad Jugoslávie znamenal pro Nikšić hospodářskou katastrofu, neboť došlo k poklesu výroby v místních továrnách. Až teprve v první dekádě 21. století se některým firmám podařilo dosáhnout lepších hospodářských výsledků.  V roce 1993 zde došlo k nepokojům mezi většinovou pravoslavnou a menšinou muslimskou populací. Výsledkem nepokojů bylo zboření místní mešity.

Kultura.

"Nikšić" je město s bohatým kulturním a historickým dědictvím, nachází se zde mnoho památek z Ilýrie a doby Římské. Mnoho dokumentů historických artefaktů je vystavěno v místním muzeu, které tvoří spolu s archivem a knihovnou, která je součástí Kulturního centra. Kromě Kulturního centra se ve městě nachází také místní divadlo, veřejné instituce Zahumlje, a Centrum pro informační činnost - TV Nikšić, Rádio Nikšić, TV Montena atd.

Vzdělání.

V Nikšići se nachází 11 mateřských, 24 základních a 4 střední školy. Dále je zde jedna hudební a umělecká škola a Filozofická fakulta.

Hospodářství.

"Nikšić" je po Podgorice druhé největší průmyslové centrum Černé Hory.  Ve městě je výrazné zastoupen dřevařský průmysl a produkuje se zde jedna z nejznámějších značek piva bývalé Jugoslávie "Nikšićko Pivo". Dalšími významnými závody jsou třeba Nikšićká železárna ("Nikšićka Željezara"), bauxitový důl a další. Nikšićské železárny byly založeny nedlouho poté, co jugoslávští komunisté převzali moc. Nesly jméno Borise Kidriče a patřily k největším zaměstnavatelům v regionu. Byly však dlouhodobě velmi ztrátové a staly se symbolem problematického ekonomického plánování socialistické Jugoslávie.  Tyto velké průmyslové podniky se usilovně snaží přežít rozpad socialistického hospodářství a od té doby také zažily větší ekonomický růst. Proces privatizace už u těchto firem proběhl nebo stále probíhá.

Doprava.

Město spojuje se zbytkem Černé Hory především silnice E762. Nikšić je také hlavní křižovatkou cest směrem do Bosny a Hercegoviny. Je možné se dostat do Foče na sever a do Trebinje na jihovýchod. Je zde také cesta do Risanu v Boce Kotorské. Město má dále spojení do Žabljaku a Šavniku.  Nikšić má železniční spojení pouze do černohorské metropole Podgorica. Jednokolejná elektrizovaná trať byla modernizována v první polovině druhé dekády 21. století. úzkorozchodná trať směrem do Bosny a Hercegoviny není v provozu od roku 1965.  Nikšićské letiště je pro lety uzavřené. Mezinárodní letiště Golubovci v Podgorice je vzdálené asi 70 km a vede pravidelné lety do Bělehradu, Sarajeva, Budapešti, Curychu, Frankfurtu, Lublaně, Paříže, Říma, Vidně, Istanbulu, Dubrovníku, Bruselu, Kodaně, Mnichova, Záhřebu, Moskvy, Londýna a dalších lokalit.

Nikšić (:, ) je s téměř 60 000 obyvateli druhé největší město Černé Hory. Nachází se asi 50 km severně od černohorského hlavního města Podgorice, v centrální části země pod vrcholem Trebjesa. Město je centrem stejnojmenné opštiny.

尼克希奇 (塞尔维亚语:Никшић)是位于黑山西部的一个城市。根据2003年的人口普查,尼克希奇有人口58,212人。尼克希奇是尼克希奇区的中心城市,全区有人口75,282人。尼克希奇也是黑山第二大城市,仅次于首都波德戈里察,是一个重要的工业、文化和教育中心。


Koncepce.

Filip se původně snažil vytvořit důstojné mauzoleum pro španělské krále, jeho otcem Karlem V. počínaje. Jako ideální řešení se zdál být velkolepý klášter, zasvěcený Filipovu oblíbenému světci, sv. Vavřincovi, španělskému mučedníkovi. Traduje se dokonce, že pravoúhlý půdorys El Escorialu byl inspirován roštem, na kterém byl Vavřinec upálen, což ale nejspíš není pravda.  Stavba bylo koncipována sice především jakožto sakrální objekt, nicméně projekt byl navržen tak, aby Escorial mohl sloužit k mnoha dalším účelům. Významnou (asi čtvrtinovou) část zabírá královský palác. Další části sloužily vzdělání, a to jak světskému, tak i náboženskému, jak doporučil tridentský koncil všem velkým církevním institucím. Další místnosti byly vyčleněny pro návštěvníky a nemocnici se zotavovnou a velkou lékárnou.  Další funkce, na kterou byl brán zřetel už při vybírání pozemku pro stavbu, byla určena umístěním 1028 metrů nad mořem, na úpatí pohoří Sierra de Guadarrama: za úmorného léta se sem mohl přestěhovat královský dvůr, který trvale sídlil v Madridu.  Escorial byl postaven v poměrně strohém stylu pozdní renesance s náznaky tehdy se rodícího baroka. Přes poměrně velké územní provedení je Escorial nenápadně začleněn do krajiny. K nenápadnosti přispívá použití šedé místní žuly na obvodové zdi a citlivý výškový rozvrh. Dokonce průčelí hlavního bloku bylo ve své době kritizováno pro svou nenápadnost. Tito kritikové ale nepochopili záměr mistra, který se snažil vytvořit dynamické přechody mezi nenápadnými zdmi, dlážděnými terasami a rozsáhlými sady kolem Escorialu. O co nenápadnější je tato stavba zvenčí, o to zdobnější jsou interiéry.

Výstavba.

Díky pečlivosti současníka stavby mnicha Josého de Sigüenza existuje mnoho poměrně přesných informací o stavbě. Hlavním projektantem této stavby byl architekt Juan Bautista Alfonsis de Toledo. De Toledo se narodil okolo roku 1515 a zemřel 1567. V době zahájení stavby Escorialu už měl zkušenosti s velkými projekty, neboť jistou dobu pracoval jako druhý architekt při stavbě bazilice sv. Petra v Římě pod vedením Michelangela a později byl jedenáct let ve službách neapolského místokrále. Jako jeho pomocník a kreslíř zde pracoval Juan de Herrera.  Plán, jejž nakonec Filip II. schválil, počítá s pravoúhlým komplexem; délka delší strany (od severu k jihu) činí 204 m, kratší (od západu k východu) pak 160 m. Tento komplex byl obklopen terasami širokými 30 m, v západní části 60 m. De Toledo původně zamýšlel použít deset věží po obvodu komplexu, tato varianta byla nakonec při úpravách, které proběhly po zahájení stavebních prací mezi lety 1563 až 1564, změněna na čtyři věže po obvodu a dvě ve středu. Nicméně de Toledův půdorys byl v podstatě zachován.  Naopak výrazných změn doznal výškový rozvrh hned několikrát. První úpravy se týkaly ústřední stavby, klášterní baziliky, se uskutečnily v roce 1563 na popud italského architektonického poradce Francesca Paciotta z Urbina. O rok později král Filip odsouhlasil zvýšení počtu mnichů z 50 na 100 a bylo nutné navýšit stavbu o jedno patro.

Po smrti Juana Bautisty Alfonsise de Toledo.

V roce 1567 předčasně skonal hlavní architekt Juan Bautista Alfonsis de Toledo, čímž byla realizace projektu ohrožena. Naštěstí po něm zůstalo mnoho skic schválených Filipem a kompletní dřevěný model. Vedení stavby se ujímá profesionální voják a do této doby pomocný kreslíř, Juan de Herrera.  Z této doby pochází především výrazné projektové změny klášterní baziliky a velkého procesního schodiště. Je pravděpodobné, že tyto návrhy nevychází z pera de Herrery. De Toledův návrh baziliky zrevidoval Francesco Paciotto a schodiště bylo postaveno podle návrhu také italského architekta G. B. Castella z Bergama, jak tvrdí mnich José de Sigüenza, díky němuž existuje podrobný popis průběhu staveb. Sám de Herrera se přihlásil k návrhu střech.

Praktické provedení.

Na stavbě pracovali dělníci a řemeslníci, kteří byli zaměstnáváni samotným klášterem. Většina bydlela na svahu pod horou severně od stavby. Odměňováni byli buď za vykonanou práci, anebo v jiných obdobích na základě vypsaných výběrových řízení na konkrétní úkoly.  Na stavbu vnějších zdí byly použity přesně tesané kvádry místní guadarramské žuly. Žula byla dovážena z nedalekého lomu pomocí dvoukolých vozů. K tažení bylo používáno jednoho páru volů k jednomu vozu a na stavbě bylo dohromady 200 volů.

Výzdobné práce.

Na výzdobě Escorialu se podílelo mnoho významných malířů a sochařů, jako například El Greco, Tizian, Michelangelo, Velázquez, dále například Luca Cambiaso a Pellegrino Tibaldi. Velká část výzdoby byla vytvořena za Filipa II., nicméně další španělští panovníci se také podíleli na rozšiřování sbírek.  Velká důležitost byla přikládána vyzdobení baziliky. Původně měli všechny velké oltářní obrazy vytvořit Michelangelo nebo Tizian, což však nemohlo být realizováno kvůli zdravotnímu stavu a vysokému věku obou mistrů, přesahující osmdesát let, a výzdobou nakonec byli pověřeni méně věhlasní umělci. Například dvojice Cambiaso a Pelegrini vytvořila rozsáhlý cyklus fresek. V bazilice se také nachází oltářní obraz mučednické smrti sv. Vavřince od Tiziana a de Navarreteho. Obraz "Smrt sv. Mořice", který původně maloval El Greco však král Filip odmítl, protože byl málo duchovní.  Další významnou reprezentativní částí byly zahrady a terasy. O výsadbu rostlin a stromů se staral, ostatně jako o většinu úprav, sám král Filip ještě před dokončením kláštera, aby se lépe přizpůsobily prostředí.

Části komplexu.

Bazilika.

Bazilika San Lorenzo el Real tvoří centrální část komplexu. Původně byla navržena, tak jako většina pozdně gotických chrámů v západní Evropě, na půdorysu latinského kříže s nejdelší hlavní lodí položenou od západu k východu. Tuto loď kolmo dělilo, přibližně ve třech čtvrtinách katedrály (blíže k hlavnímu oltáři), kratší břevno kříže. Tento návrh změnil de Herrera, když změnil půdorys z latinského na řecký kříž. S těmito úpravami došlo ke snížení zvonic na západní straně a poloviční kupole nad hlavním oltářem byla nahrazena velkou kruhovou kopulí, umístěnou nad střed řeckého kříže. Zkušenosti Juana Bautisty de Toledo se stavbou Svatopetrské baziliky v Římě se odrazily ve vzhledu baziliky v Escorialu. Ale oproti sv. Petru, který má hlavní kopuli podpíranou spřaženými zužujícími se korintskými sloupy s mnohým zdobením, je řešení podpěry ve sv. Vavřinci mnohem prostší, pomocí čtyř mohutných žulových bloků pod kopulí spojených jednoduchými románskými oblouky. Tento rozdíl projevuje přísnost a neoblomnost Španělské vlády a inkvizice.  Naproti tomu výzdoba hlavního oltáře symbolizuje velikou zbožnost Filipa. Jako podklad pro oltář je téměř dvacet osm metrů vysoká ozdobná stěna, vytvořená z červené žuly a jaspisu. Tato stěna je zdobena zlacenými bronzovými sochami od Leona Leoniho a dalšími posvátnými obrázky. Po obou stranách oltáře se nachází klečící členové rodiny Karlovy a Filipovi, také od Leoniho a syna Pompea. U paty oltáře se nachází schránka pro vlastní části náboženského obřadu, která byla navržena de Herrerou a je provedena v jaspisu a bronzu.  Filip chtěl aby hlavní obrazovou výzdobu vedli buď Michelangelo nebo Tizian, ale oba mistři v této době již byli pokročilého věku a chatrného zdraví. Proto se rozhodl pověřit touto prací jiné evropské umělce, kteří se u dvora snažili získat královskou přízeň.

Knihovna.

Jako v každém klášteře ani v El Escorialu nesměla chybět budova knihovny. Hlavní místnost knihovny má rozměry čtyřicet čtyři metry na délku, devět metrů šířku a deset na výšku, budova je vybavena zdobně vyřezávanými policemi. Budovu vlastní, ale i police na knihy navrhl de Herrera. Stropy byly vymalovány Pellegrinem Tibaldim. Jsou zde, na freskách, vyobrazeny výjevy na motivy sedmi svobodných umění, gramatiky, rétoriky, logiky, aritmetiky, geometrie, astronomie a hudby.  Filip do této knihovny nashromáždil přes 40 000 výtisků. Bylo zde možné najít knihy především z královy soukromé sbírky, ale král také zásoboval knihovnu velkým počtem těch nejlepších knih ze španělské i světové tvorby. Později Arias Montano utvořil reprezentační katalog s výběrem těch nejdůležitějších knih a dokonce v roce 1616 získal právo na jednu kopii každého takto publikovaného výtisku, ale není žádné evidence o nárokování tohoto práva.

Královský palác Filipa II..

Královský palác byl postaven za bazilikou, vedle hlavního oltáře. Jeho palác sestával především z několika zdobených pokojů. Král Filip využíval okno obrácené do baziliky aby mohl pozorovat mše z postele když ho zastihl záchvat dny.

Relikviář.

Podle pravidel, schválených tridentským koncilem, o nakládání s ostatky svatých začal Filip II. sponzorovat největší relikviář v celém známém katolickém světě. Celá sbírka se skládala z přibližně 7 500 relikvií, které byly uschovány ve vyřezávaných relikviářích, které navrhl Juan de Herrera. Velké množství relikviářů pocházejí z řemeslné dílny Juana de Arfe Villafañe. Tyto schránky byly vyřezány do mnoha podob (například připomínají hlavy, ruce, nádoby pyramidovitého tvaru, rakve atd.) a jsou rozmístěny po celém klášteře, přičemž největší množství je jich uloženo v bazilice.

El Escorial (plným názvem klášter a královské sídlo svatého Vavřince v El Escorialu, ve španělštině ) je monumentální stavba, která sloužila jako královské sídlo a klášter, zasvěcený sv. Vavřinci z Escorialu na paměť vítězství Španělska nad Francií v bitvě u St. Quentinu (10. srpna 1557). Stavba stojí zhruba 45 km severozápadně od Madridu, na úpatí Sierra de Guadarrama v nadmořské výšce 1028 m. Nechal jej postavit španělský král Filip II., který se sám zajímal o architekturu od svých čtrnácti let a v letech 1563 až 1584 sám schvaloval většinu výzdoby interiérů.

埃斯科里亚尔修道院(,全称,“埃斯科里亚尔圣洛伦索王家修道院”),位于西班牙马德里市西北约50公里处的瓜达拉马山南坡。该建筑名为修道院,实为修道院、宫殿、陵墓、教堂、图书馆、慈善堂、神学院、学校八位一体的庞大建筑群,气势磅礴,雄伟壮观,并珍藏欧洲各艺术大师的名作,有“世界第八大奇迹”之称。


Kardiochirurgická pracoviště v ČR.

V České republice je nyní 14 kardiochirurgických pracovišť. Mezi největší patří Institut klinické a experimentální medicíny (IKEM) a brněnské Centrum kardiovaskulární a transplantační chirurgie (obě pracoviště jsou zároveň transplantačními centry) a pražské Kardiochirurgické oddělení Nemocnice Na Homolce.  Dalšími pracovišti jsou 3x v Praze - Fakultní nemocnice Královské Vinohrady, Všeobecná fakultní nemocnice, Fakultní nemocnice v Motole, dále v Fakultní nemocnice v Hradci Králové, Fakultní nemocnice v Plzni, Nemocnice v Českých Budějovicích, Fakultní nemocnice v Olomouci, Fakultní nemocnice v Ostravě, nemocnice Podlesí v Třinci a Masarykova nemocnice v Ústí nad Labem.  Jediným pracovištěm operujícím dětské pacienty je kardiochirurgické oddělení Dětského kardiocentra Fakultní nemocnice v Motole.

Základní onemocnění a operace srdce - informace pro pacienty.

1) Ischemická choroba srdeční  Je důsledkem onemocnění věnčitých tepen, jejichž úkolem je zásobovat srdeční sval (myokard) krví. Tyto tepny obepínají srdce jako věnec a jmenují se proto tepny věnčité (nebo také koronární, jelikož latinsky se věnec řekne corona). Za normálních okolností jimi volně protéká krev a přináší potřebné množství kyslíku a živin pro práci srdečního svalu. Jestliže ovšem dojde k jejich zúžení - což má nejčastěji na svědomí proces, který se jmenuje ateroskleróza (lidově „kornatění tepen“) - není příslušná část srdečního svalu dostatečně zásobována kyslíkem a živinami, a je ohrožena srdečním infarktem, což znamená, že část svalu zásobovaná krví ze zúžené cévy odumře a je nahrazena jizvou a celková funkce srdce se zhorší. Všechny příčiny vzniku a rozvoje aterosklerotického procesu známy dosud nejsou – známe však řadu rizikových faktorů, z nichž některé můžete ovlivnit. Rizikovými faktory jsou zejména zvýšený krevní tlak, nadměrný obsah tuků a cholesterolu v krvi, kouření, nezdravá strava, cukrovka, nadváha, nedostatek pohybu, nadměrný stres a další. Samozřejmě, ve hře jsou i rodinné zděděné dispozice. Velkou část těchto rizik může každý z nás svým aktivním přístupem odstranit či zmenšit. Nekouřit, udržovat si optimální tělesnou váhu, dostatek pohybu, omezit v potravě přísun energie, zejména tuků, cukrů, a naopak přidat zeleninu, ovoce, ryby a potraviny bohaté na vlákniny, kontrolovat si pravidelně krevní tlak (je-li zvýšen, pak se i léčit). Takto by se měl chovat každý člověk, neboť vždy je lépe nemocem předcházet.  Angina pectoris a infarkt myokardu  Nedostatečný přísun krve do srdečního svalu se projevuje nejdříve při námaze, kdy se zvýší potřeba kyslíku v srdečním svalu a zúžené věnčité tepny již dostatek okysličené krve nemohou přivádět. Nedokrevnost srdečního svalu se nejčastěji projeví pálivou bolestí na levé straně hrudníku, v levé ruce nebo do krku. Tato bolest se nazývá angina pectoris. Z přechodných bolestí, které ustanou po přerušení námahy a po podání nitroglycerinových tabletek nebo sprejů, se ale mohou vyvinout i trvalejší, pociťované také v klidu. Jestliže se k zúžení věnčité tepny přidruží další komplikace - většinou ucpání tepny krevní sraženinou (trombem), dochází k uzávěru cévy, krevní průtok se přeruší docela, a není-li během krátké doby obnoven, nedokrevnost buněk srdečního svalu způsobí až jejich odumření, to jest infarkt myokardu. Záleží pak už jen na tom, jak rychle přijde pomoc a jak velká oblast srdečního svalu byla postižena. Proto je vždy lepší léčit včas – to znamená již při výskytu anginy, než až v době rozvinutého infarktu.  Chirurgická léčba  Ne všechny takto postižené nemocné lze léčit jen s pomocí léků nebo pomocí metod intervenční kardiologie, kdy lze zúžená místa roztáhnout pomocí balonků a stentů zaváděných nejčastěji z třísla. V určitých případech, stanovených podle přesných kritérií a na základě důkladného vyšetření, je nejlepší pomocí nemocnému srdci operace. Jde o výkon na tepnách přivádějících krev do srdečního svalu. Je to vlastně vytvoření objížďky mezi aortou a srdečním svalem, jíž se přemostí zúžené místo. Angličtina má pro takový most na srdci název by-pass (vyslovuje se bajpas), a tento název při rozhovoru o operaci jistě uslyšíte. Stručně řečeno, jde nejčastěji o žílu odejmutou z dolní končetiny nebo prsní tepnu, která probíhá po vnitřní straně hrudní kosti, které se našívají za zúžené místo věnčité tepny a přemostí je. Často se dnes užívá k náhradnímu přítoku krve do koronárních cév také radiální tepny z předloktí. Ve všech oblastech, ze kterých odebíráme štěpy, je dostatečné kolaterální (boční) řečiště, takže vyjmutí žíly nebo tepny se obejde bez následků. Pouze dolní končetiny mohou dočasně mírně otékat (než se zbylé žíly adaptují na nové poměry v toku krve), po tuto dobu (cca 6-8 týdnů) je vhodné končetiny vyvazovat elastickými obinadly.  2) Onemocnění srdečních chlopní  Srdce je svalový orgán, fungující jako pumpa, která pumpuje krev do velkých tepen a jimi do celého těla. Srdeční oddíly a velké tepny jsou od sebe odděleny čtyřmi velkými chlopněmi, které fungují jako ventily usměrňující proud krve správným směrem. Žilní krev z celého těla přitéká oběma dutými žilami do pravé síně srdeční, odkud je při jejím stahu vypuzována do pravé komory srdeční. Mezi pravou síní a pravou komorou je trojcípá chlopeň (neboli trikuspidální). Při stahu srdečních komor (systole) se tato chlopeň uzavírá a zabraňuje opačnému proudění. Krev dále protéká z pravé komory do plicní tepny a dále do plicní tepny a do plic, které jsou odděleny další chlopní tzv. pulmonální. Po průtoku plícemi přitéká krev do levé síně srdce, která je od levé komory oddělena dvoucípou chlopní (mitrální chlopeň). Z levé komory je krev vypuzována do aorty a dále do tepen celého těla. Mezi aortou a levou komorou je tzv. aortální chlopeň. Srdce v průběhu plnění (diastola) – krev protéká cípatými chlopněmi ze síní do komor. Srdce při stahu komor (systola) – krev je vytlačována přes poloměsíčité chlopně do organismu. Závažným onemocněním vyžadujícím operaci bývají nejčastěji postiženy mitrální, aortální a trikuspidální chlopeň.  Příčiny onemocnění srdečních chlopní Nejčastějšími příčinami onemocnění srdečních chlopní v našich podmínkách jsou revmatická choroba srdeční, degenerativní onemocnění chlopenního aparátu, dilatace levé komory srdeční při snížení její funkce po infarktu myokardu při ischemické chorobě srdeční a infekce chlopně - endokarditida.  Revmatická choroba srdeční - Jedná se o následek infekčního onemocnění způsobeného streptokoky, které se může projevit jako revmatická horečka s vysokými teplotami, bolestivostí a otokem kloubů nebo také jako spála či "prostá" tonsilitida (angína - opakované angíny). Pozdním následkem (často po mnoha letech) bývá postižení srdečních chlopní imunitní odpovědí organismu.  Degenerativní onemocnění chlopní - Stejný dopad pro srdce jako revmatické onemocnění má i druhé nejčastější postižení chlopní tzv. degenerativními změnami, které jsou jakýmsi urychleným procesem stárnutí tkání chlopně zejména při vrozených vývojových odchylkách.  Endokarditida – pokud dojde k uchycení infekce na chlopni, může i přes léčbu antibiotiky dojít k jejímu poškození, cílem operace je nejen správná funkce chlopně, ale i odstranění infikovaných částí.  V důsledku všech těchto onemocnění mohou být srdeční chlopně bud' zúžené nebo naopak nedomykavé. Mnohdy se jedná o takzvanou kombinovanou vadu chlopně, kdy je chlopeň zúžená a zároveň je nedomykavá. Při špatné funkci chlopně pracuje srdce bud' proti zvýšenému odporu (při zúžení) nebo je naopak přetěžováno objemem krve, který se do srdce vrací (při nedomykavosti chlopně). V důsledku toho dojde dříve nebo později k selhávání srdce.  Možnosti léčby chlopenních vad  Nejšetrnější způsob pro pacienta je tzv. plastika chlopně, což je chirurgická oprava poškozené chlopně bez nutnosti náhrady. Plastiku je možno provést pouze v některých příznivých případech. Bohužel často jsou chlopně v době operace již tak poškozeny, že plastiku provést nelze. Poté provádíme náhradu nemocné chlopně umělou protézou. Chlopenní protézy lze rozdělit na mechanické a biologické.  Náhrada mechanickou protézou je dnes nejčastější operací pro postižení srdečních chlopní u mladších nemocných. Výhodou této operace je dobrá dlouhodobá funkce mechanické chlopně. Její použití má ale také některé nevýhody. Mechanická chlopeň je vyrobena z uhlíkových a kovových slitin - tedy z látek, které jsou lidskému organismu cizí. Na těchto materiálech by docházelo k tvorbě krevních sraženin (trombů), které by mohly zablokovat funkci chlopně nebo embolizovat do tepného řečiště (uplavávat do tepen v těle a ucpávat je). Je proto nutné, aby pacienti s mechanickou chlopenní náhradou užívali doživotně lék, který srážení krve snižuje (nejčastěji Warfarin). Každý pacient potřebuje jinou dávku těchto léků. To, zda je krevní srážlivost dostatečně snížena, zjišťují lékaři pomocí Quickova testu ze vzorku krve. Vyšetření je nutné dostatečně často opakovat a měnit dávku léku dle výsledku, neboť kdyby byla krev „naředěna“ příliš málo, mohla by se na umělé chlopni srazit, a naopak kdyby byla „naředěna“ moc, tak může dojít i k závažnému krvácení. Existuje i přístroj, pomocí kterého si pacient toto vyšetření provádí doma z kapky krve a poté si mění dávku léků sám nebo se o změně dávky radí se svým lékařem pouze telefonicky.  Dalším typem náhrady jsou chlopně biologické - tzv. bioprotézy, které jsou vyrobeny ze speciálně upravené vepřové chlopně nebo z hovězího perikardu (osrdečník). U nemocných s biochlopní odpadá nutnost doživotní léčby warfarinem a pravidelných odběrů krve. Warfarin se užívá pouze po dobu dvou až tří měsíců a někdy vůbec ne. Nevýhodou biochlopně však je, že postupně podléhá degenerativním změnám a k ukládání solí vápníku, které mohou u mladších nemocných vést k nutnosti další operace zhruba po deseti až patnácti letech. Biologické chlopně se proto používají u pacientů, u nichž dlouhodobá léčba warfarinem nese s sebou větší riziko krvácení - např. při žaludečním vředu, v těhotenství, u všech starších nemocných apod. Biochlopně užíváme častěji u starších nemocných také proto, že u nich degenerativní změny a vápenatění postupují pomaleji. U části pacientů se dnes dají chlopně zavést do srdce "smotané" v katetru, a poté nafouknout pomocí balonku. Jde tzv. katetrizační náhradu chlopně (TAVI). Metoda je vyhrazena pro pacienty s vysokým operačním rizikem, u kterých není konvenční operace možná.  Nejméně často užívanou možností náhrady srdeční chlopně je tzv. homograft. Jedná se o transplantaci lidské chlopně z lidského dárce. Nevýhodou je často nedostatek vhodných dárců homograftů, které musí velikostí odpovídat příjemci. Operace je také poněkud složitější. Výhodné je, že není nutná léčba warfarinem, riziko infekce je nižší a degenerativní změny postupují pomaleji než u biochlopní.  Obecně nevýhodou operované chlopně je riziko uchycení infekce na chlopni - chlopenní endokarditida. Toto riziko je vyšší než u chlopní zdravých, ale přibližně stejné jako u nemocných chlopní před operací. K přenosu infekce může dojít i při běžných onemocněních dýchacích cest, zánětech močových cest, ale i při menších lékařských výkonech (např. u zubaře, při zavádění močové cévky apod.). proto je nutné, aby pacienti s operovanou chlopní užívali v takových situacích antibiotika a to dostatečně dlouho a v dostatečných dávkách. Při každé návštěvě lékaře ho informujte, že máte operovanou srdeční chlopeň.  3) Onemocnění velkých tepen hrudníku  U některých nemocných dochází postupem času k rozšiřování (dilataci) velkých tepen odstupujících ze srdce – nejčastěji aorty a jejích větví. Takovéto rozšíření se nazývá tepennou výdutí. Tato výduť je nejčastěji zapříčiněna degenerativními změnami ve stěně, aterosklerózou nebo může být na podkladě vrozené méněcennosti stěny cév např. u Marfanova syndromu.  Dilatovaná stěna aorty je náchylná k prasknutí (například při vzestupu krevního tlaku při námaze apod.), po kterém nemocný umírá během několika minut na vykrvácení nebo útlak srdce krevním výronem (tamponáda). Někdy dojde jen k natržení stěny a jejímu rozštěpení na 2 listy – dissekci, ale i zde je riziko enormní. Proto je nutné včas u těchto nemocných postiženou část cévy nahradit cévní protézou, i když zatím nemají žádné obtíže. Průběh operace je podobný operacím srdeční chlopně, jen u nejzávažnějších je nutné během operace nemocného podchladit a dočasně zastavit krevní oběh úplně. V tomto případě jsou používány speciální techniky ochrany mozku. Pacienty s dissekcí aorty je nutno co nejdříve dopravit na kardiochirurgické pracoviště a operovat neprodleně. Přesto výsledky těchto složitějších operací, kterém nejsou bez rizika komplikací, bývají dobré a pacienti po nich mohou nadále vést plnohodnotný život. Také zde je riziko uchycení infekce na našité protéze a platí to samé jako u srdečních chlopní.  4) Operace pro poruchy srdečního rytmu – MAZE, kardiostimulátory  Někteří pacienti s onemocněním věnčitých tepen nebo srdečních chlopní mívají současně přítomnu poruchu srdečního rytmu (arytmii). Jednou z nejčastějších je takzvaná fibrilace síní – tj. srdeční síně se pravidelně nestahují, ale jejich stěna se jen nekoordinovaně chvěje, a nemohou tedy pumpovat krev do srdečních komor. Současně hrozí, že se krev v srdeční síni srazí a může putovat tepenným řečištěm do mozku a dalších orgánů (embolie), proto je nutné užívat léky omezující srážení krve (warfarin). U těchto pacientů lze určitá přesně definovaná místa v srdečních síních za pomoci speciálního přístroje hluboce zmrazit a tím přispět k obnově správného srdečního rytmu, což zlepší celkovou funkci srdce a umožní vysadit warfarin. Tato operace se nazývá Cryo-MAZE a lze ji provést současně s operací chlopně nebo by-passem. U pacientů, jejichž jediným onemocněním srdce je fibrilace síní, tj. nemají současně nemocné věnčité tepny i srdeční chlopně, je možné po podrobném vyšetření provést MAZE operaci jako samostatný operační výkon z miniinvazivního přístupu. Jiným možným postupem při MAZE proceduře je použití radiofrekvenční energie.  Další jsou pacienti, u kterých kardiolog doporučil použití kardiostimulátoru, a u nichž nejde stimulační elektrody přístroje zavést běžnou cestou přes horní dutou žílu do srdečních dutin. Tehdy musí pomoci chirurg a elektrodu přišít na povrch srdečního svalu. Jde nejčastěji o nemocné s poruchami srdečního rytmu nebo s chronickým srdečním selháním, u kterých speciální přístroje mohou funkci srdce vylepšit.

Kardiochirurgie je chirurgický obor, zabývající se operačním léčením nemocí srdce a velkých cév. Nejčastěji se jedná o operace věnčitých tepen, srdečních chlopní, aorty, operacemi pro poruchu rytmu a náhradami srdce včetně transplantace srdce.

心脏外科,指外科医师在心脏、主动脉或血管上进行手术。通常包括心脏移植(换心)、先天性心脏病外科、瓣膜病外科、冠心病外科、大血管外科。以治疗缺血性心脏病(可利用冠状动脉绕道手术)、矫正先天性心脏病,以及治疗心内膜炎等疾病所致的心瓣膜病变。


Vývoj.

Technika pojmového mapování byla vytvořena Josephem D. Novakem a jeho vývojovým týmem na Cornell University v 70. letech 20. století jako prostředek k usnadnění získávání vědeckých poznatků studenty.  Novak ve svém výzkumu vycházel z Ausubelovy asimilační teorie učení. Ta se soustředí na smysluplné učení (meaningful learning), které je založeno na zařazení nových informací mezi rámec již existujících pojmů a vztahů v naší mysli. Na stejném principu fungují právě pojmové mapy. Učení touto metodou se ukazuje jako efektivnější. Dochází totiž k jednoduššímu zapamatování potřebných informací a zároveň k hlubšímu pochopení souvislostí.

Definice.

Pojmová mapa je diagram, který představuje shrnutí vybraného tématu, tím způsobem, že vybírá pouze nejdůležitější klíčová slova (pojmy). Podobně jako myšlenková mapa může mít barevnou podobu. Stejné skupiny pojmů se vyznačí jednou barvou, aby se odlišily od ostatních pojmů uvedených v jiných čáštech mapy. Zapamatování vyznačených slov tak bude snazší a také se lépe zapojí vizuální paměť.  Pojmová mapa se skládá z následujících částí:

Uspořádání.

Pojmové mapy lze rozdělit na několik druhů podle rozmístění jednotlivých pojmů kolem hlavního tématu. Abstraktní či více obecné pojmy jsou umístěné blíže k hlavnímu tématu. Naopak příklady bývají umístěné ve větší vzdálenosti od hlavního tématu. Nejčastěji používanými mapami jsou:

Hierarchické pojmové mapy.

Nejdůležitější pojem se nachází v horní části mapy a od něho vedou směrem dolů další spojení. Postupuje se od abstraktních pojmů ke konkrétním.

Pavoukové pojmové mapy.

Hlavní pojem se nachází uprostřed mapy a dále se pomocí dalších vztahů a pojmů rozšiřuje do všech stran. Důležité pojmy jsou blíže k hlavnímu pojmu.

Lineární pojmové mapy.

Pojmy jsou řazeny v řadě za sebou a mají stejnou hierarchickou úroveň.

Cyklické pojmové mapy.

Pojmy jsou uspořádány do kruhu se stejnou hierarchickou úrovní.

Použití.

Pojmové mapy jsou využívány ke tvorbě nových myšlenek, přičemž se má za to, že podporují kreativitu. Proto se využívají při brainstormingu. Přestože jsou často přizpůsobené konkrétnímu uživateli, mohou být použity k vysvětlení složitých problémů. Lze je také použít jako nástroj ke zvýšení efektivity učení, stejně jako pomůcka ke znázornění expertních znalostí jednotlivců a týmů ve školství, státní správě i komerční sféře. Formalizované pojmové mapy jsou používány k návrhu softwaru, kde je nejčastějším použitím tvorba diagramů, odpovídajících UML (Unified modelling language). Pojmové mapování může být také prvním krokem při vytváření ontologie, nebo představovat strukturu formálního argumentu.

Rozdíl mezi pojmovou mapou a myšlenkovou mapou.

Pojmové a myšlenkové mapování je založené na velmi podobné metodě, ale existuje mezi nimi několik rozdílů:

Programy na tvorbu pojmových map.

Pojmové mapy lze vytvářet v následujících programech:

Pojmové mapování je technika používaná ke znázornění vazeb mezi různými pojmy, která byla vytvořená na počátku 70.let. Pojmy jsou spojené popsanými spojnicemi a vytvářejí rozvětvující strukturu. Vztah mezi pojmy je vyjádřen pomocí popisku vazby, např. „způsobuje vzrůst“, „přispívá k“, atd.

概念图(concept map)是呈现概念间关系的图解(diagram)。在概念图中,由方形及标签表示概念,如“狗”和“动物”等等。概念间的关系则以含有连接词的箭头线段连结,箭头的方向表示往下发展的层次。这些连接词会像是:“引发”、“导致”、“需要”、“提供”等等。