2011年挪威爆炸和枪击事件

Útoky.

Exploze.

K explozi došlo okolo 15:30 odpoledne norského času. Výbuch zhruba 950 kg výbušnin v dodávce zabil 8 lidí a několik desítek zranil. Nálož byla umístěna v dodávce a vybuchla poblíž úřadu vlády. Tlaková vlna poškodila i řadu okolních budov včetně úřadu premiéra a ministerstva ropného průmyslu.  Ačkoli se k útoku podle New York Times přihlásila teroristická organizace "Ansar džihád alámí (Pomocníci světového džihádu)" a existovaly i spekulace, že je za útokem Al-Káida, policie z něj obvinila 32letého norského občana Anderse Behringa Breivika. Podle policie se hlásil k extrémní pravici, byl hodnocen jako křesťanský fundamentalista a projevoval protimuslimské názory.  Podle norské policie byl základní složkou nálože běžně dostupný dusičnan amonný. Podle některých reportérů byly exploze dvě, jedna u úřadu vlády, druhá u budovy parlamentu. Policie to nepotvrdila ani nevyvrátila, prohlásila ale, že několik explozí bylo i ve vládní budově.

Střelba na ostrově Utøya.

Ke střelbě na letním táboře Svazu dělnické mládeže [(Arbeidernes Ungdomsfylking, AUF), mládežnické organizace norské sociálně demokratické Dělnické strany (Arbeidarpartiet, Ap)] došlo asi dvě hodiny po explozích. Obětí útoku se stalo 69 lidí ve věku od 14 do 51 let; z toho 66 zastřelených na místě, dva zemřeli při pokusu o útěk před útočníkem, poslední zemřel týden po útoku na následky zranění.  Na mítinku bylo cca 600 lidí, převážně ve věku 14-18 let. Masový vrah připlul v uniformě policisty a s legendou kontroly bezpečnostní situace na ostrově společně s organizátorkou tábora Monicou Boseiovou. Zdál se jí podezřelý už na lodi, když s ním mluvila o explozích v Oslu, a šla proto za neozbrojeným strážcem tábora Trondem Berntsenem, nevlastním bratrem norské korunní princezny Mette-Marit, která je manželkou následníka trůnu Haakona Magnuse. Breivik ale Boseiovou i Berntsena zastřelil, poté začal vraždit všechny ostatní. Mezi oběťmi byl např. Tore Eikeland, podle premiéra Stoltenberga "jeden z nejtalentovanějších mladých politiků". Krátce po střelbě (která trvala asi hodinu a čtvrt) byl zadržen a obviněn z obou útoků. Střelec byl identifikován jako Anders Behring Breivik a motiv činu je stále předmětem vyšetřování.  Použil lovecké expanzivní střely typu HP (hollow point – speciálně upravené tak, aby se po zásahu roztříštily a způsobily tak větší zranění) a měl i v plánu naplnit je koncentrovaným nikotinem, ale není jisté, zda to skutečně udělal. Nejprve střílel na nohy a když oběti ležely na zemi, mířil na hlavy.  Policie identifikovala 69 obětí střelby, z toho 32 mladších osmnácti let, dvěma nejmladším obětem bylo čtrnáct roků. Průměrný věk obětí byl 18 let.

Policejní cvičení.

26. srpna přinesly norské noviny Aftenposten článek o tom, že norská policie (konkrétně její protiteroristické jednotky) v den útoku prováděla bezpečnostní cvičení s „prakticky identickým scénářem,“ jenž Breivik uskutečnil. Konec tohoto cvičení a začátek Breivikova útoku dělilo pouhých 26 minut. Vysokou podobnost cvičení a útoku policie označila za „náhodu“.

Vyšetřování a soud.

Před soud v Oslu byl Breivik předveden 25. července 2011. Policie měla obavy, že slyšení před soudem může Breivik využít pro dorozumění s možnými spolupachateli. Proto bylo slyšení zcela uzavřeno médiím a veřejnosti. Namísto toho soudce Kim Heger na tiskové konferenci, která bezprostředně následovala, přečetl rozhodnutí soudu. Zcela uzavřené soudní jednání je v norské soudní praxi velmi nezvyklé.  Policejní rekonstrukce událostí na ostrově Utøya proběhla 13. srpna za Breivikovy přítomnosti.  Termín soudního jednání byl předběžně stanoven na 10. březen 2012.  Breivik se podrobil psychiatrickému vyšetření soudem stanovenými psychiatry, které probíhalo na podzim 2011. Lékaři stanovili diagnózu paranoidní schizofrenie. Ačkoli lékařská zpráva nebyla určena ke zveřejnění, soud 29. listopadu rozhodl o zpřístupnění některých nálezů a závěrů. Zpráva pak byla potvrzena přezkumnou expertní komisí. V dubnu 2012 norský soud přijal novou lékařskou zprávu, podle níž byl Breivik v době spáchání činu příčetný a může za něj nést trestní odpovědnost.  Předběžný termín soudního jednání byl znovu posunut, tentokrát na 16. duben 2012. Toho dne soud započal.  Jednání soudu skončilo 22. června 2012; 22. srpna byl vynesen rozsudek. Anders Breivik byl uznán příčetným a odsouzen za vraždu a terorismus k 21 letům vězení s možností prodloužení trestu po uplynutí této lhůty ("forvaring").

Následné události.

Ve dnech následujících po útoku zaznamenaly hlavní norské politické strany zvýšený zájem mladých lidí o členství.  Pravicové skupiny v Norsku - "Stopp islamiseringen av Norge, SIAN" (Stop islamizaci v Norsku) a "Norsk forsvarsallianse" (Norská liga obrany) rovněž krátce po útocích oznámily zvýšený zájem o členství mezi mladými lidmi. Profesor Norské policejní univerzity v Oslu Tore Bjørgo poznamenal, že zvýšená podpora pravicových skupin značí, že ve společnosti existují nálady sympatizující s násilnou rétorikou.  Po útocích řetězec obchodů Coop Norway stáhl z prodeje některé produkty, mezi nimi počítačové hry Homefront, Call of Duty,, a World of Warcraft.  Francouzský spisovatel Richard Millet násilné útoky odsoudil, ale uvedl, že Breivik je bezpochyby tím, co si Norsko zasloužilo. Multikulturalismus, v podobě, v jaké byl importován ze Spojených států, je dle něj tím nejhorším pro Evropu, vytváří mozaiku ghett, v nichž (hostitelský) národ přestává existovat. Breivik je dle něj jak dítětem z rozpadlé rodiny, tak dítětem ideologické a rasové fraktury, kterou způsobila imigrace z mimoevropských států v posledních 20 letech.

Památník.

Na začátku roku 2014 byly vyhlášeny výsledky soutěže na památník událostí pořádané norskou vládní agenturou Umění ve veřejném prostoru. Soutěž vyhrál Jonas Dahlberg s projektem dvou památníků, na poloostrově Sørbråten jménem Památná jizva ("Memory Wound") a v místech výbuchu v Oslu. V poloostrově, ze kterého je vidět na ostrov Utøya, kde zemřelo 69 lidí, bude vyříznut 3,5metrový pruh. Vytvořená rýha, jizva rozdělující pevninu, bude symbolizovat jizvu v srdcích Norů po útocích. Do této jizvy bude ústit tunel končící propastí, naproti němu budou do skály vyryta jména všech 77 zabitých lidí. 100 m3 kamene vytěženého při projektu bude převezeno do vládní čtvrti v Oslu, kde z něj bude vytvořen druhý památník označující místo výbuchu, kde zemřelo 8 lidí.

Útoky v Norsku 22. července 2011 odpoledne se skládaly z bombové exploze ve vládní čtvrti v Oslu, kde bylo zabito 8 lidí, následované několik hodin poté střelbou na letním táboře Svazu dělnické mládeže (Arbeidernes Ungdomsfylking), mládežnické organizace norské sociálně demokratické Strany práce (Arbeidarpartiet), na ostrůvku Utøya nedaleko Osla, kde muž převlečený za policistu zastřelil 69 lidí. Pachatelem útoků byl norský občan Anders Behring Breivik, který se k jejich spáchání přiznal a 24. srpna 2012 byl odsouzen k 21 letům vězení s možností prodloužení po uplynutí této lhůty.

2011年挪威爆炸和枪击事件、乌托亚岛大屠杀,是指2011年7月22日发生在挪威首都奥斯陆市的爆炸事件与数小时后发生在于特岛的枪击事件。当地时间15时26分,位于奥斯陆市中心的挪威政府办公大楼附近发生爆炸,挪威政府大楼、财政部大楼以及对面的《世界之路》报社在爆炸中受到破坏,造成8人死亡,30人受伤。在炸弹爆炸发生2小时后,在位于奥斯陆以西约40公里处于特岛发生枪击事件,一名装扮成警察的枪手向在岛上参加执政挪威工党举办的挪威工党青年团的人群射击,69人死亡,打伤66人,疑犯当场被捕。


Dětství.

Vyrůstala ve Valencii v Kalifornii a po většinu svého života žije v okolí Los Angeles, nebo i přímo v něm. Je dcerou Yoalndy, bývalé modelky a George Rivery. Její bratr Mychal Rivera je zadák v NFL a její mladší sestra Nickayla Rivera je modelka. Ve věku osmi nebo devíti měsíců začala být zastupována stejným agentem jako její matka, která se přestěhovala do Los Angeles kvůli modelingu.

Kariéra.

1991-08: Začátky.

Jako dítě se objevila v reklamách pro Kmart, ale její první významná role přišla v jejích čtyřech letech, kdy hrála po boku Hillary Winston a Eddieho Murphy v sitcomu z roku 1991 s názvem "The Royal Family". Mezi lety 1992 – 2002 měla malé role v seriálech "Fresh Prince", "Family Matters", "Live Shot", "Smart Guy", "Pobřežní hlídka", "House Blend", "Báječní Stevensovi" a ve filmu "Pán převleků". V roce 2002 se také objevila ve videoklipu americké R&B skupiny B2K s názvem "„Why I Love You“". Také vystupovala v jednotlivých epizodách seriálů "8 Simple Rules" a "Kriminálka Miami" a objevila se v "Bernie Mac Show". V roce 2006 a 2007 přijala roli v produkci Marka E. Swinstona "U Don't Know Me: The Musical", v Los Angeles a při národním turné.

2009-11: Průlom v kariéře - "Glee".

V roce 2009 byla obsazena do role roztleskávačky Santany Lopez v muzikálově-komediálním seriálu Glee. Její postava je ze začátku zlá a nemilosrdná a ukazuje svou měkčí stránku jen své kamarádce, roztleskávačce Britney (hraje ji Heather Morris). Rivera popsala Santanu jako „ z té největší části typická školní roztleskávačka. Je velmi lakomá a má ráda kluky. Je velmi vtipná a proto ji ráda hraji.“ Charakterizovala Santanu jako „trochu zlá holka, která má ale vždycky ve scénáři nějakou vtipnou větu.“ Užívá si fakt, že je Santana tvrdohlavá a soutěživá, ale nelíbí se jí, že má zlé povahové rysy.“ Její nejoblíbenější pěvecké a taneční číslo první série bylo „Like A Prayer“. V průběhu série se její role postupně zvětšovala a na začátku druhé série byla již Santana povýšena na hlavní postavu.  Její první sólo přišlo ve druhé sérii v epizodě The Rocky Horror Glee Show. Během druhé série se charakter její postavy radikálně změnila, když bylo prozrazeno, že Santana je lesba. Rivera ztvárnila Santanu jako dívku snažící se vyrovnat se svou sexualitou, zamilovanou do své nejlepší kamarádky a s jejími problémy otevřít se okolí. Za svůj výkon získala velmi pozitivní recenze od kritiků. V roce 2010 se objevila na seznamu „100 nejpřitažlivějších lidí“ časopisu Maxim a skončila na 61. místě. Následující rok ve stejném seznamu skončila na 43. místě. Na stejném seznamu AfterEllen skončila na prvním místě. V roce 2011 byla za roli nominována na dvě ceny ALMA Awards.  V druhé polovině třetí série pokračovala chvála kritiků na ztvárnění Santany. Získala příležitost zpívat duet s Ricky Martinem a pracovat s Glorií Estefan, která si v seriálu zahrála Santaninu matku. Na konci 3. série byla nejistota v souvislosti s tím, které postavy se ve 4. sérii vrátí, protože větší část postav (i Santana) bude maturovat a opustí střední školu. V květnu 2012 na Fox Upfronts Rivera potvrdila, že se do seriálu vrátí.

2011-14: Sólové album.

V květnu roku 2011 bylo oznámeno, že podepsala smlouvu s Columbia Records na vlastní sólové album. Hudební duo 2Cellos vydalo druhý singl z jejich druhé alba, cover verzi skupiny Muse "Supermassive Black Hole" a Naya nazpívala vokály. Společně s raperem Big Seanem vydala svůj debutový singl "Sorry" 17. září 2013. 1. května bylo oznámená, že nahrávací studio se rozhodlo od smlouvy odstoupit.

2014-současnost.

9. března 2014 měl na Filmovém festivalu v Austinu premiéru film "At the Devil's Door", ve kterém Naya zažila svůj filmový debut. Film obdržel mix kritik. Nayi výkon je však hodnocen kladně. Edgar Chaput ze Sound on Sight řekl "Nejvíce přirozené vystoupení ve filmu". V roce 2015 získala vedlejší roli Blancy v seriálu "Devious Maids".. V září 2016 vydala knihu "Sorry Not Sorry: Dreams, Mistakes, and Growing Up."

Osobní život.

Rivera má z poloviny portorické a ze čtvrtin afroamerické a německé předky. Je vášnivou čtenářkou a volný čas věnuje různým charitativním organizacím. Jak Rivera sama řekla: „Moje vášeň k hudbě je jednou z mých největších lásek.“ Stejně jako v Glee, tak i ve skutečnosti je její nejlepší kamarádka Heather Morris (představitelka Brittany).  V dubnu 2013 začala chodit s raperem Big Seanem a v říjnu oznámili zasnoubení, v dubnu 2014 zásnuby zrušili. Netrvalo dlouho a Naya začala chodit s herecem Rynem Dorseym, se kterým se seznámila před 4 roky. Pár se vzal 19. července 2014 v Cabo San Lucas v Mexiku. 24. února 2015 Naya oznámila, že čekají první dítě. Jejich syn Josey Hollis Dorsey se narodil 17. září 2015. Ve svém memoáru prozradila, že v roce 2010 podstoupila potrat, krátce poté co se s Dorseym rozešla, kvůli úspěchu s "Glee".

Naya Marie Rivera (* 12. ledna 1987, Valencie, Kalifornie, USA) je americká herečka a zpěvačka. Její nejznámější rolí je Santana Lopez v seriálu Glee. Její první singl "Sorry" byl vydán 17. září 2013. V září 2016 vydala knihu "Sorry Not Sorry: Dreams, Mistakes and Growing Up".

娜娅·里维拉(英语:Naya Rivera,1987年-1月12日)出生于美国加利福尼亚州圣塔克拉利塔,美国女演员和歌手。因演出《欢乐合唱团》而为大家所知。


Dětství.

Narodil se v městě Fort Ord v Kalifornii a vyrůstal v Orange County. Je skotského původu. Navštěvoval školu umění v New Yorku a střední školu umění v Orange County. Když mu bylo 19 let, dostal roli na Broadwayi v muzikálu "Footloose". Od prvního ročníku na vysoké škole byl už na Broadwayi pravidelným umělcem.

Kariéra.

Jeho kariéra začala jeho divadelním debutem na Broadwayi v muzikálu "Footloose". V roce 2002 následoval "Rocky Horror Show". Jeho velký průlom ale nastal rolí "Linka Larkina" v muzikálu "Hairspray". Po několika rolích v divadle začal pracovat i v televizi. Hostoval v seriálech jako Posel ztracených duší, Vražedná čísla, Kriminálka Miami a Taxík. Ztvárnil také malé role ve filmech Marci X, Barvy moci, Simply Funk nebo Hudbu složil, slova napsal.  V roce 2001 byl přijat, aby doplnil kvartet skupiny LMNT. Když vyšlo jejich první album, byl nahrazen Jonasem Perchem. V roce 2002 hrál na Broadwayi v původním obsazení muzikálu "Hairspray" roli "Linka Larkina". Tuto roli hrál až do ledna 2004. V roce 2005 Matthew změnil směr a zahrál si roli "Fabrizia Nacarelliho" v "The Light in the Piazza". Za svůj výkon byl nominován na cenu Tony za rok 2005. V říjnu 2006 se připojil k natáčení seriálu "As The World Turns" jako "Adam Munson", ale show také brzy opustil. V roce 2007 se objevil ve dvou filmech- "Život podle Dana" a "Hudbu složil, slova napsal", kde si zahrál roli manažera zpěvačky Cory Corman. V roce 2008 si ještě zahrál v muzikálu "South Pacific". Na začátku roku 2009 se vrátil do Kalifornie, aby natočil první sérii seriálu "Glee".  Morrison hraje učitele Willa Schuestera v televizním muzikálovém seriálu "Glee", který měl premiéru na americkém televizním kanálu FOX 19. května 2009. Druhý díl seriálu se ale vysílal až 9. září 2009, proto série jako taková začala až v září 2009. Hraje učitele španělštiny, který se snaží obnovit školní sbor (v americe označení Glee club) a vrátit mu jeho předchozí slávu, kterou měl. Druhá série byla v Americe již odvysílána a na podzim 2011 přijde série třetí.  Kromě toho bylo 14. ledna 2010 oznámeno, že Morrison podepsal smlouvu s Mercury Records na vlastní sólové album. To vyšlo v Americe 10. května 2011. Jeho první singl „Summer Rain“ měl premiéru 28. února 2011. 4. červene uveřejnil své druhé studiové album Where It All Began. Album bylo vydáno u nahrávací společnost 222 Records, kterou vlastní zpěvák Adam Levine. V dubnu 2015 se vrátil do muzikálu "Finding Neverland" na Broadwayi. V roce 2016 vystoupil na Broadwayi společně s herečkou Megan Hilty ve Forest Hill Stadium v Queensu. V roce 2017 získal roli v seriálu "Chirurgové".

Osobní život.

Morrison se 10. prosince 2006 zasnoubil s herečkou Chrishell Stause, jejich vztah ale skončil v roce 2007, necelý rok po jejich zasnoubení. V roce 2011 začal chodit s Renee Puente. 27. června 2013 pomohl Elton John Mattheovi s žádostí o ruku. Dvojice se vzala 18. řííjna 2014 na ostrově Maui. 16. května 2017 dvojice oznámila přes instagram, že čekají první dítě. Jejich syn Revel James Makai se narodil v říjnu roku 2017.

Matthew James Morrison (* 30. října 1978) je americký herec, zpěvák, muzikant a skladatel. Hraje na Broadwayi i mimo Broadway, jeho nejznámější divadelní role je Link Larkin v muzikálu "Hairspray". Jeho nejznámější televizní role je Will Schuester v seriálu "Glee".

马修·莫里森(Matthew James Morrison,1978年10月30日)是美国的一位演员、舞者、音乐人和创作歌手。他在电视剧《欢乐合唱团》中饰演威尔·舒斯特,并且因此得到艾美奖和金球奖的提名。他也出演过多部百老汇音乐剧,包括《发胶明星梦》。莫里森出生在加利福尼亚。在他大学一年级时他就已经正式在百老汇出演。在2009年他开始出演《欢乐合唱团》。毕业于美国纽约大学。


Výroba.

PPD se vyrábí třemi způsoby. V nejčastější metodě se nechává působit amoniak na 4-nitrochlorbenzen a vzniklý 4-aminonitrobenzen se poté hydrogenuje:  V DuPontově metodě se anilin převádí na difenyltriazin, ten dále kyselou katalýzou na 4-aminoazobenzen. Jeho hydrogenací se získá PPD.

Použití.

Prekurzor polymerů.

PPD je prekurzorem aramidových plastů a vláken, například Kevlaru. Tyto aplikace těží z dvojfunkčnosti PPD, tj. z přítomnosti dvou aminů, které umožňují spojovat molekuly do řetězu. Polymer vzniká reakcí PPD a tereftaloylchloridu. Reakce PPD s fosgenem poskytuje diisokyanát, prekurzor urethanových polymerů.

Barvení.

PPD je složkou některých barev na vlasy. Zde je však vytlačován jinými anilinovými analogy a deriváty, například 2,5-diamino(hydroxyethyl)benzenem a 2,5-diaminotoluenem. Mezi další populární deriváty patří tetraaminopyrimidin, indoaniliny a indofenoly. Deriváty diaminopyrazolu poskytují červené a fialové barvy. V těchto aplikacích téměř bezbarvý prekurzor teprve oxiduje na samotné barvivo.

Antioxidant gumy.

PPD snadno podléhá oxidaci, proto se jeho deriváty používají jako antiozonanty (k ochraně před působením ozonu) do gumových výrobků. Na účinnost a dráždivé působení na kůži mají vliv substituenty, například naftyl nebo isopropyl.

Fotografie.

PPD se používá jako vyvolávací látka ve vývojce pro jemnozrnné zpracování černobílých filmů a barevných filmů. Reaguje se krystaly halidů stříbra ve filmu a v exponovaných místech vytváří kovové stříbro, které tvoří obraz. Derivát p-fenylendiaminu (viz CD-4 ; 4-(N-Ethyl-N-2-hydroxyethyl)-2-methylphenylenediamin síran monohydrát) se používá ve zpracovatelském procesu C-41.

Bezpečnost.

Smrtná koncentrace pro vodní živočichy je 0,028 mg/l. Podle zprávy EPA, založené na několika studiích, se u potkanů a myší chronicky vystavených prostřednictvím potravy působení PPD snižovala tělesná hmotnost, nebyly však pozorovány žádné jiné znaky toxicity. Jedna revize 31 anglicky psaných článků vydaných mezi lednem 1992 a únorem 2005, která pátrala po asociaci mezi používáním barev na vlasy a rakovinou, našla „přinejmenším jednu dobře navrženou studii s detailním vyhodnocením expozice“, která pozorovala spojení mezi používáním těchto barev a nehodgkinovským lymfomem, vícečetným myelomem, akutní leukémií a rakovinou močového měchýře, takové asociace nebyly však napříč studiemi konzistentně pozorovány. Formální meta-analýza nebyla možná vzhledem k heterogenitě hodnocení expozice v různých studiích.  CDC uvádí PPD jako kontaktní alergen. Cesty expozice jsou vdechováním, vstřebání přes kůži, požití a kontakt s kůží nebo očima. Mezi příznaky expozice patří podráždění krku (hltanu a hrtanu), průduškové astma a kontaktní dermatitida. Senzibilizace je doživotní, což může znamenat přecitlivělost na mnoho výrobků, například obarvené oděvy, různé inkousty, barvy na vlasy, obarvenou kůži a kožešinu, na různé fotografické výrobky apod. American Contact Dermatitis Society zvolila v roce 2006 PPD alergenem roku.  Otravy PPD jsou v západních zemích vzácné.

p"-Fenylendiamin (též para"-fenylendiamin, 1,4-fenylendiamin či PPD; systematický název "benzen-1,4-diamin") je organická sloučenina se vzorcem CH(NH). Je derivátem anilinu a jedná se o bezbarvou tuhou látku; často však obsahuje nečistoty vzniklé oxidací, které způsobují nažloutlé zbarvení. Používá se hlavně jako složka při výrobě polymerů a kompozitů, je také součástí některých barev na vlasy.

对苯二胺(英语:"p"-Phenylenediamine,简称PPD)是一种苯胺衍生有机化合物,其化学式为CH(NH)。对苯二胺在室温是一种无色的固体,但一般由于氧化缘故,其样品普遍都含有一些黄色杂质。对苯二胺日常主要用于聚合物和复合材料的生产过程中作为当中的一项组件,但也是染发剂的一种成分。


Experiment.

V letech 1909–1910 prováděli Hans Geiger a Ernest Marsden rozptylové experimenty částic alfa a beta. Mimo jiné ozařovali alfa částicemi zlatou a platinovou fólii, jejichž tloušťka byla v řádu 10 metrů (cca 10000 atomových vrstev). V těchto experimentech zjistili, že většina alfa částic není atomy fólie příliš ovlivněna a že střední odchylka od původního směru pohybu alfa částic způsobená fólií je přibližně 1°. Nicméně si Geiger a Marsden všimli, že určité množství alfa částic (cca 1 z 20000 pro zlatou fólii) neprošlo fólií a byly rozptýleny o úhel větší než 90°. Tento poznatek byl rozhodující pro pozdější Rutherfordovu interpretaci experimentu a vytvoření planetárního modelu atomu.

Analýza experimentu.

Rutherfordův rozptyl.

Rutherford předpokládal, že alfa částice mající náboj +2e interagují s atomy fólie pouze elektricky, tedy v souladu s Coulombovým zákonem. Na základě tohoto předpokladu odvodil vzorec, který z celkového počtu nalétávajících alfa částic určí počet alfa částic, které atom fólie odchýlí o úhel formula_1. Dnes se používá spíše diferenciální tvar tohoto vzorce a určuje veličinu, která se nazývá diferenciální srážkový průřez Rutherfordova rozptylu  kde formula_3 je coulombovský potenciál, formula_4 je hmotnost nalétávající částice alfa, formula_5 je hybnost částice alfa, formula_1 je úhel rozptylu a formula_7 je prostorový úhel.

Koincidence úspěchu.

K objevení malého hmotného atomového jádra a správné interpretaci rozptylových experimentů, přispěly mimo jiné následující skutečnosti: Kdyby některá z těchto skutečností neplatila, pak by interpretace Geigerových a Marsdenových experimentů byla významně obtížnější.

Nevýhody modelu.

Hlavním problémem Rutherfordova modelu je stabilita atomu. Pokud by se elektrony pohybovaly kolem hmotného jádra, podobně jako planety kolem centra soustavy, pak by byly dostředivě urychlovány a podle klasické elektromagnetické teorie by měly vyzařovat energii ve formě elektromagnetických vln. Vyzařování by mělo snižovat energii elektronu a tedy by se elektron měl postupně přibližovat k jádru atomu až by měl na jádro spadnout. V případě atomu vodíku by stačilo pouhých 10 sekundy, aby elektron na jádro spadl. Z experimentu ale vyplývá, že atomy vodíku jsou "stabilní". Tento problém vyřešil až Bohrův model atomu.

Rutherforův model atomu (též planetární model atomu) je model atomu, který navrhl Ernest Rutherford v roce 1911 na základě analýzy experimentů Geigera a Marsdena. V tomto modelu je atom složen z velmi malého hmotného jádra, kolem nějž obíhají elektrony ve vzdálenosti cca 10000krát větší než je poloměr jádra atomu.

拉塞福模型(Rutherford model)是英国物理大师欧尼斯特·拉塞福创立的原子模型。1909年,拉塞福领导设计与完成拉塞福散射实验,其证实了在原子中心部分有一个带正电、带质量的原子核,因此约瑟夫·汤姆孙主张的梅子布丁模型被彻底推翻。拉塞福根据他的实验结果设计出一种新模型,称为「拉塞福模型」,其拥有几个重要的特色:大多数的质量和正电荷,都集中于位于中心区域、半径极小的原子核,而电子则环绕在原子核的外面。拉塞福模型是一种核子模型,在拉塞福散射实验里,主角是原子核,而电子并不重要,因此拉塞福不能空口无凭地给出电子的排列方式,也无法用这模型对于化学结合、元素列表、原子谱线给出解释。


意大利战役 (第一次世界大战)

Příčiny vzniku fronty.

Ačkoliv byla Itálie členem Trojspolku společně s Rakouskem-Uherskem a Německým císařstvím, nevyhlásila v srpnu 1914 válku s argumentem, že Trojspolek je obrannou aliancí a tudíž není vázána připojit se k agresivní válce Rakouska-Uherska proti Srbsku. Italské království mělo dlouhotrvající spory s Rakouskem-Uherskem již od Vídeňského kongresu v roce 1815 po napoleonských válkách, který připojil některé regiony apeninského poloostrova k Rakouskému císařství. Navíc bylo v 80. letech 19. století založeno radikální politické hnutí nazvané "Italia irredenta" (Nevykoupená Itálie), které začalo nárokovat připojení rakousko-uherských teritorií obývaných Italy, a to zvláště rakouského přímoří a Tyrolska, k Italskému království. V druhé dekádě 20. století už tyto expanzionistické myšlenky přijala za své většina italských politických vůdců. Osvobození a připojení těchto rakouských území (ačkoliv nebyly obývány jen Italy, ale i Němci, jižními Slovany atd.) se stalo hlavním italským válečným cílem, podobně jako Alsasko-Lotrinsko pro Francii na západní frontě.  V raných fázích 1. světové války se spojenečtí diplomaté pokoušeli získat Itálii na stranu Spojenců, což vyvrcholilo Londýnskou dohodou z 26. dubna 1915, která zavazovala Itálii do měsíce vstoupit do války proti Centrálním mocnostem výměnou za územní zisky. Řím nejdřív 3. května 1915 vypověděl trojspolkovou smlouvu a 23. května 1915 pak Itálie vyhlásila válku Rakousku-Uhersku. Druhému bývalému spojenci - Německu – vyhlásila Itálie válku až o více jak rok později, koncem srpna 1916  Itálie plánovala bleskovou a krátkou válku, která rychle vyřadí Rakousko-Uhersko z boje. Její pozice však nebyla vůbec výhodná. Většinu hranic s Rakouskem tvořily jen velice špatně průstupné a výborně hájitelné Alpy, přičemž Rakušané od počátku války drželi strategické průsmyky a pozice. Relativně nejprůstupněji se tedy pro útok jevila hranice mezi Alpami a Jaderským mořem na řece Isonzo (slovinsky Soča). Zde se měly také odehrát ty největší boje. Přesto i útok Italů přes řeku Soča nebyl zcela bez rizika. Hrozilo, že Rakušané sestoupí z Alp a ohrozí tak italské levé křídlo a týl. Proto Itálie nemohla podcenit ani boj v Alpách.

Průběh bojů v letech 1915–1916.

První bitvy na řece Soči.

Italové zahájili válku ofenzívou s cílem dobýt město Gorica (Gorizia) na řece Soči (Isonzo), vrchovinu na plošině Kras a západní část Julijské krajiny (západní část dnešního Slovinska). Tyto zisky by jim umožnily zabezpečit další postup směrem na města Terst (Trieste), Rijeka (Fiume), Kranj a Lublaň. Ačkoliv terén na řece Soči byl pro útok příznivější než na severu v Alpách, i zde přál spíše obráncům, kteří obvykle drželi vyvýšené pozice. Stejně jako většina tehdejších armád používala italská armáda k přepravě válečného materiálu koně, proto byly přeprava zásob v těžkém terénu Alp obtížná a velmi pomalá.  Na počátku ofenzívy Italové převyšovali Rakušany co do počtu 2 ku 1. Přesto se jim ale nepodařilo překonat silně bráněné linie podél Julských Alp a severozápadní vrchoviny v regionu Goriška. Rakouské obranné pozice byly obvykle položeny výš, takže Italové museli k nim někdy doslova šplhat. Italové zpočátku podcenili úlohu dělostřelectva ve válce. Dělostřelectvo bylo v masivním měřítku nasazeno teprve až ve třetí bitvě na Soči. O necelé dva týdny později se Italové pokusili o další průlom, tentokrát s větší podporou dělostřelectva, ale byli opět odraženi s nepatrnými územními zisky. Třetí bitva probíhala v říjnu a listopadu 1915. Bylo použito 1 200 těžkých děl – územní zisk nebyl žádný.

Rakouská ofenzíva v Jižním Tyrolsku.

Po katastrofálních italských ofenzívách v roce 1915 začali Rakušané plánovat protiofenzívu nazvanou "Strafexpedition" (Trestná výprava) v Tridentsku. Ofenzíva je rovněž známá pod italským názvem Battaglia degli Altipiani, německým názvem Frühjahrsoffensive nebo anglickým názvem Battle of Asiago. Cílem bylo překonat náhorní plošinu Altopiano di Asiago a proniknout do nížiny řeky Pád. Tak by se podařilo odříznout 2., 3. a 4. italskou armádu na severovýchodě země. Ofenzíva začala 15. května 1916, kdy 18 rakouských divizí zaútočilo na italskou obranu. Rakušané převyšovali Italy počtem 4:1. Ačkoliv byli Italové varováni českým dezertérem o přípravách, mysleli si, že půjde jen o klamanou ofenzívu. Pozice 1. italské armády, která stála proti Rakušanům, nebyla ve vhodných obraných postaveních.  Následky byla katastrofální. Nepřipravené italské pozice se téměř okamžitě zhroutily a Rakušané postupovali na 70 km dlouhé frontě. Do konce května postoupili až 10 km za město Asiago o které byly sváděny těžké boje. Jejich postup však brzdil neschůdný terén a dlouhé zásobovací trasy. To dalo Italům čas požádat Rusko o zahájení ofenzívy proti rakouským pozicím, což donutilo Rakušany stáhnout část sil na ruskou frontu. Zároveň Italové opustili myšlenku na pokračování 5. bitvy na Soči a připravené zálohy přesunuli do tohoto ohroženého sektoru. V červnu se fronta stabilizovala a Rakušané se stáhli zpět, přičemž se zastavili asi 5 km od původních pozic. Získali tedy pruh území široký asi 5 km za cenu statisícových ztrát na obou stranách.

Další bitvy na Soči.

V druhé polovině roku 1916, proběhly další čtyři bitvy na řece Soči. Šestá bitva na Soči byla zahájena Italy v srpnu. Byla poněkud úspěšnější než předešlé, protože v té době Rakušané čelili i Brusilově ofenzívě na východní frontě. Získané území nemělo velkou strategickou hodnotu, ale dobyto bylo konečně město Gorica, což podpořilo italskou morálku. Sedmá, osmá a devátá bitva na Soči (14. září – 4. listopadu 1916) přinesla jen malé změny na frontě za cenu obrovských ztrát již tak vyčerpaných armád na obou stranách fronty.  Ofenzívy na italské frontě byly velmi časté. Mezi květnem 1915 a srpnem 1917 probíhala zhruba jednou za tři měsíce nová ofenzíva italských vojsk, což bylo podstatně častěji než u armád bojujících na západní frontě ve Francii a Belgii. Italská disciplína byla také drsnější, s tvrdými tresty za přestupky, které nebyly k vidění v německé, francouzské ani britské armádě.  Dělostřelecké granáty způsobovaly v místním skalnatém terénu až o 70 % větší ztráty než v blátivém měkkém terénu Belgie a Francie. Během podzimu 1917 italská armáda utrpěla největší ztráty na lidských životech během války, přesto se konec války zdál být v nedohlednu. Rakušané, i když měli jako obránci poněkud nižší ztráty než útočící Italové, však již začínali přemýšlet jinak. Rakouské velení stále více naléhalo na německé spojence, aby jim byla poskytnuta pomoc. 25. srpna 1917 napsal rakousko-uherský císař Karel I. Německému císaři Vilému II.: ""Zkušenosti, které jsme získali v jedenácté bitvě, mě vedou k přesvědčení, že zaplatíme ještě větší cenu v bitvě dvanácté. Moji velitelé a odvážní vojáci jsou přesvědčeni, že i v takové nepříznivé situaci se dá provést ofenzíva. Nemáme však potřebné prostředky, co se týče jednotek.""  13. prosinec 1916 vstoupil ve známost jako "Bílý pátek". Tento den bylo 10 000 vojáků zabito lavinami v Dolomitech.

1917: Němci přicházejí.

Po nepatrných ziscích v Desáté bitvě na Soči, italské velení nařídilo současný útok na dvě místa rakouských linií na severu a na východě Gorice. Rakušané celkem snadno zastavili italský postup na východ, ale v druhém směru útoku pod velením Luigi Capella se podařilo prolomit rakouské obranné linie a dobýt náhorní plošinu Banjšice. Charakteristické bylo, tak jako skoro na všech bojištích v této válce, že když se Italové ocitli na pokraji vítězství, nebyli schopni si je zajistit, protože jejich zásobovací linie nedokázaly držet krok s frontovými jednotkami. Pro nedostatek zásob se museli nakonec zastavit a ustoupit.  Německo konečně pochopilo, že jejich spojenec je na pokraji zhroucení a začalo chystat posily na italskou frontu. Rakušané tedy po jedenácté bitvě na Soči obdrželi zoufale potřebné posily ze strany Německa, které mohly být uvolněny na východní frontě poté, co v červenci 1917 selhala Kerenského ofenzíva – poslední ruská ofenzíva v této válce. Němci na této rakouské frontě zavedli novou taktiku, která spočívala v infiltraci nepřátelských linií malými lehce ozbrojenými skupinkami vojáků, kteří obcházeli opěrné body nepřítele, přerušili jejich spojení, zásobování a přísun posil. Na tyto oslabené opěrné body pak útočily jednotky druhého sledu vybavené těžšími zbraněmi. Němci začali Rakušanům pomáhat v přípravě ofenzívy. Mezitím, klesající morálka a stále častější vzpoury rozkládaly italskou armádu zevnitř. Vojáci žili ve špatných podmínkách a viděli, že ačkoliv probíhá jeden útok za druhým, tak zisky z těchto útoků jsou od počátku bojů jen minimální nebo vůbec žádné.  Italské velení mělo o připravované rakousko-německé ofenzívě dostatek informací z leteckého průzkumu, ale i od českých a dalších zběhů. Přesto, možná pod dojmem nedávných částečných úspěchů, tyto informace ne zcela dobře využilo. 24. října 1917 ve 2:00 zahájili Rakušané a Němci Bitvu u Caporetta (dnes slovinské městečko Kobarid). Místo bylo vybráno skvěle, ačkoliv měli Italové celkově početní převahu, tento úsek fronty byl poměrně slabě bráněn a obě strany sem posílaly jednotky spíš na odpočinek. Za použití silné dělostřelecké palby a infiltrační taktiky se jim podařilo obejít silné body obrany nepřítele a zaútočit na italský týl. Nastal hromadný ústup Italů, který se zakrátko změnil v útěk. Během prvního dne se rakouským a německým vojákům podařilo postoupit o 25 km, což se prakticky rovnalo italským úspěchům během předchozích jedenácti bitev na Soči. Do 12. listopadu postoupily útočící jednotky hluboko do italského území až k řece Piavě, jen několik kilometrů od Benátek.

1918: Válka končí.

Bitva na řece Piavě.

Rakušané a Němci postoupili na konci roku 1917 rychle a hluboko do nepřátelského území, čímž značně přetížili své zásobovací linie. Byli nakonec nuceni se zastavit a přeskupit se. Italové byli zatlačeni na přirozenou obrannou linii, kterou tvořila řeka Piava, jen pár kilometrů od Benátek. Na severu byla linie ohraničena opevněným masívem Grappa. Italské ztráty v tomto období války činily 600 000 mužů. Kvůli těmto ztrátám vydala italská vláda takzvané vyhlášení "Ragazzi del '99" (Chlapci do roku 1899), které povolalo do zbraně všechny muže starší 18 let. V listopadu 1917 začaly britské, francouzské a americké jednotky vyztužovat frontovou linii, ačkoliv ne v příliš velkém měřítku. Italům se dařilo zastavit rakousko-německou ofenzívu převážně vlastními silami. Na frontě se objevily rovněž i českoslovenští legionáři, takže i na této frontě nakonec občas bojovali Češi a Slováci v rakouských uniformách proti těm v legionářských. Mnohem větší a důležitější však byla spojenecká materiální pomoc (uhlí, ocel atd.). Tyto suroviny se Italům vždy nedostávaly. Na jaře roku 1918 Němci stáhli většinu svých jednotek na západní frontu k připravované jarní ofenzívě ve Francii. Rakušané začali uvažovat o tom, jak ukončit válku v Itálii. Rakousko-uherští generálové se nemohli shodnout jak provést závěrečnou ofenzívu. Arcivévoda Josef August Rakouský se rozhodl pro útok na dvou místech kvůli vytížení zásobovacích komunikací v horách.  Druhá fáze bitvy na řece Piavě začala rakouským diverzním útokem pod názvem „Lawine expedition“ poblíž průsmyku Tonale, který byl poměrně snadno odražen po dvoudenním boji. Rakouští dezertéři prozradili cíle rakouské ofenzívy, což vedlo k tomu, že Italové postavili celé dvě armády proti hrotům rakouského útoku. Směr útoku, který vedl maršál Svetozar Boroëvić von Bojna nejprve dosáhl určitých úspěchů, dokud Italové nazačali bombardovat jeho zásobovací linie a nepřisunuli další posily.

Rozhodující bitva u Vittorio Veneto.

K velkému zklamání italských spojenců neprovedla italská armáda po zastavení rakouského útoku protiofenzívu. Italská armáda utrpěla v bitvě značné ztráty a podniknutí protiútoku tedy bylo nebezpečné. Generál Armando Diaz čekal na další posily ze západní fronty. V říjnu 1918 měl konečně dostatek vojáků k provedení ofenzívy. Útok směřoval na Vittorio Veneto přes řeku Piavu. Ačkoliv rakouští vojáci zpočátku bojovali zuřivě, nedokázali přesilu Italů zastavit. Italům se podařilo prorazit u města Sacile a do tohoto průlomu přisunuli další posily, které rozdrtily rakouské obranné linie. 3. listopadu 1918 se vzdalo 300 000 rakouských vojáků.  Bitva u Vittorio Veneto znamenala rozpad rakousko-uherské armády jako účinné bojové síly. Probíhala v době, kdy se rozpadalo i samotné Rakousko-Uhersko. Na konci října 1918 začaly jednotlivé části Rakousko-Uherské říše – Československo (28. října), Stát Slovinců, Chorvatů a Srbů (29. října) a Maďarsko (30. října) – vyhlašovat postupně nezávislost. 29. října 1918 pořádaly rakouské císařské úřady Itálii o příměří. Italové však pokračovali v dalším postupu na Trento, Udine a Terst. 3. listopadu poslali Rakušané k italskému veliteli delegaci pod vlajkou příměří, aby znovu požádali o příměří a mírové podmínky. Podmínky byly konzultovány telegraficky se spojenci v Paříži a doručeny rakouské straně, kde byly přijaty. Příměří s Rakouskem bylo podepsáno ve Villa Giusti poblíž města Padova 3. listopadu a vstoupilo v platnost 4. listopadu ve 3 hodiny odpoledne. V důsledku pádu Rakousko-Uherské monarchie a rozpadu celé říše podepsalo Rakousko a Maďarsko příměří za každý stát samostatně.

Italská fronta byla jedna z hlavních frontových linií první světové války. Na této frontě byla vybojována série bitev mezi armádami Rakouska-Uherska a Itálie. Na straně Rakouska-Uherska bojovaly i německé jednotky, a naopak na italské straně se bojů zúčastnili vojáci z Francie, Velké Británie, Spojených států amerických a československé legie. Itálie doufala, že vstupem do války na straně Dohody proti Centrálním mocnostem získá předalpské Tyrolsko (dnešní italské provincie Trentino a Jižní Tyrolsko), Rakouské přímoří a severní Dalmácii. Ačkoliv Itálie doufala, že začne válku překvapivým útokem, který povede k rychlému postupu a dobytí několika rakouských měst, postup se brzy zastavil v poziční válce ne nepodobné té, která probíhala na západní frontě ve Francii.

第一次世界大战意大利战线指的是在第一次世界大战中的1915年到1918年期间,在意大利北部进行的战事。交战双方是奥匈帝国和意大利。意大利本来是三国同盟的成员,但由于意大利与奥匈帝国之间存在着「尚未收复的意大利」问题,最终意大利加入协约国一方,对德国和奥匈帝国宣战。


Objevy.

Ostatky rodu Orrorin byly objeveny teprve v roce 2000. Zachytila je francouzsko-keňská expedice "Kenya Paleontology Expedition", kterou vedli paleoantropologové Martin Pickford a Brigitte Senut. Místem objevu je pohoří Tugen Hills, západně od jezera Baringo na západě Keni, asi 250 km severozápadně od hlavního města Nairobi.  Všechny čtyři známé lokality - "Cheboit", "Aragai", "Kapsomin" a "Kapcheberek" - jsou součástí souvrství Lukeino. Drtivá většina nálezů pochází z lokality "Kapsomin". Zde také Kiptalam Cheboi dne 15. října 2000 zachytil vůbec první exemplář. V následujících měsících byly objeveny další zlomky, patřící nejméně pěti jedincům. Zahrnují zuby, části lebky i horních a dolních končetin. S těmito nálezy se shoduje také spodní stolička, kterou Martin Pickford objevil na lokalitě "Cheboit" již v roce 1974.  Do roku 2007 bylo identifikováno celkem 20 zlomků kostí, připisovaných rodu Orrorin:

Popis.

Podle nalezených ostatků lze předpokládat, že Orrorin dosahoval výšky 115 - 125 cm a hmotnosti 30 - 50 kg. Svojí velikostí se tedy přibližně vyrovnal samici moderního šimpanze.  Veškeré nálezy jsou velmi zlomkovité a poskytují poměrně málo kompletní informace. Nebyla zachycena žádná větší část tváře nebo mozkovny a také obě dostupné čelisti jsou silně poškozené. Pro srovnání se staršími i mladšími rody hominidů tak z lebky zbývají prakticky jen jednotlivé zuby. Ani ty ovšem nepředstavují kompletnější vzorek chrupu jednoho nebo dvou konkrétních jedinců, ale pocházejí z různých individuí i lokalit a mírně se liší také svým stářím.

Zuby.

Chrup nese směs primitivních i moderních znaků, ale celkově se mnohem více podobá lidoopům než australopitékům nebo lidem. Zuby (zejména stoličky) jsou opatřené silnou vrstvou skloviny. Odpovídají rostlinné stravě, nejspíše ovoci. Pouze v méně příznivých obdobích roku se Orrorin mohl uchylovat ke konzumaci tužších plodů, jako jsou semena nebo hlízy.

Horní končetina.

Z horní končetiny byl v roce 2000 nalezen pouze jeden článek prstu a silně poškozená pažní kost. Oba tyto nálezy se podobají kostem moderního šimpanze i australopitéků. Pažní kost nese výraznou hranu pro úpon vřetenního svalu ("musculus brachioradialis") a článek prstu je z bočního pohledu zřetelně prohnutý. Silný vřetenní sval je spojován se schopností efektivního šplhu, zatímco prohnuté články prstů umožňují pevný úchop ruky. Utváření obou kostí tudíž naznačuje, že Orrorin byl velmi dobře vybaven pro pohyb v korunách stromů podobně jako moderní lidoopi, ale také zástupci rodu Australopithecus.  Dalšími výzkumy byl nalezen ještě koncový článek palce, který se podobá utváření stejné kosti u člověka. Podle jeho značné délky a také podle stop po úponech svalů byl Orrorin schopný tzv. "precizního gripu". To znamená, že mohl pevně spojit ukazovák a palec bříšky k sobě, což mu umožnilo obratně manipulovat i s drobnými předměty. Účel této schopnosti ovšem není zcela jasný. Tradičně se předpokládá, že se vyvinula až u prvních lidí díky výrobě a používání nástrojů. Není však pravděpodobné, že by Orrorin vyráběl nástroje, takže úprava jeho ruky musela mít jiný důvod. Podobně uspořádanou ruku má ale kromě lidí také pavián dželada, který díky preciznímu gripu může snadno sbírat potravu. Podle Brigitte Senutové může dlouhý palec souviset i s udržováním rovnováhy a potřebou přesného úchopu při lezení po stromech.

Dolní končetina.

Z dolní končetiny rodu Orrorin je dosud známá pouze stehenní kost ("femur"), doložená třemi zlomkovitými exempláři. Lépe zachován je ovšem jen fragment levé stehenní kosti, označený kódem "BAR 1002 ́00". Z dalších dvou nálezů nemohou být kvůli špatnému stavu dochování získány téměř žádné informace.  Nález "BAR 1002 ́00" představuje zhruba horní dvě třetiny stehenní kosti, jejíž distální konec - část při kolenním kloubu - chybí. Byl objeven rozlomený na tři kusy a částečně ohryzaný masožravou šelmou. Stejně jako další dva nalezené femury postrádá téměř celý velký chocholík ("trochanter major"). Přesto je možné pozorovat množství jiných znaků, z nichž Martin Pickford a Brigitte Senutová usuzují, že se Orrorin pohyboval vzpřímenou dvojnohou chůzí.  Využití bipední chůze nasvědčuje i rozložení hutné kostní tkáně a trámčiny, které bylo studováno pomocí počítačové tomografie. Podobně jako u moderních lidí je u Orrorina hutná kost na spodní části krčku silnější než na jeho horní hraně.  Celkově tedy Orrorin vypadal spíše jako lidoop než jako člověk, pouze stehenní kosti naznačují, že na zemi mohl chodit po dvou. Články prstů a pažní kost však zároveň ukazují, že byl ještě alespoň částečně vybavený pro obratné šplhání v korunách stromů, které pro něj stále neztrácely na významu. Využíval je nejen k hledání potravy, ale také k ochraně před dravci a ke stavění úkrytů na noc.  Byl vysloven názor, že s bipedií může souviset i stavba ruky, umožňující jemnou manipulaci. Schopnost dvojnohé chůze mohla znamenat, že Orrorin trávil méně času v korunách stromů a častěji se pohyboval přímo po zemi. Pro šplhání, které bylo pouze občasné (například při hledání úkrytu) již nebyla tolik potřebná ruka s velmi pevným úchopem. Díky tomu se její stavba mohla přizpůsobit tak, aby více vyhovovala manipulaci s potravou a jinými předměty.

Životní prostředí.

Orrorin žil v blízkosti paleojezer Lukeino a Mabaget. Ostatky zvířat, nalezených ve stejných sedimentech ukazují, že celou oblast pokrývala v závěru miocénu mozaikovitá krajina, v níž se střídaly otevřené travnaté plochy s malými i rozsáhlejšími úseky křovin a lesních porostů. Husté, ale místy i světlejší lesy se zřejmě rozkládaly zejména v okolí řek a na březích jezer, kde byl dostatek vody. Zde je také doplňovaly vlhké mokřady s bohatým podrostem.  Zajímavé je, že podobné prostředí bylo rekonstruováno i na místech nálezu dalších časných homininů (Sahelanthropus, Ardipithecus). Naopak se značně lišilo od otevřené savany, kterou v pliocénu a pleistocénu obývaly rody Australopithecus a Homo. Uvažuje se, že právě mozaikovitá krajina mohla hrát klíčovou roli v přechodu k bipední chůzi.  Stopy zubů na některých nálezech naznačují, že koncentraci koster na lokalitě "Kapsomin" způsobil velký masožravec, pravděpodobně kočkovitá šelma. Rovněž Orrorin se zřejmě stal její obětí.

Fylogeneze.

Orrorin může být jedním z nejstarších zástupců lidské vývojové linie, žijící těsně po oddělení předků člověka a šimpanze. V současnosti jej stářím předčí pouze rod Sahelanthropus z Čadu. Fylogenetická pozice rodu Orrorin ale zatím není jistá a zařazení mezi lidské předky nelze bez dalších nálezů potvrdit ani vyvrátit. Podobně jako Sahelanthropus je tudíž Orrorin často klasifikován jako blíže neurčený hominin ("Hominini incertae sedis").  Zásadním argumentem pro zařazení Orrorina mezi lidské předky je předpokládaná schopnost bipední chůze. Pro tu sice díky nálezu stehenních kostí existují pádnější doklady než u Sahelanthropa, moderněji utvářené kosti končetin ale doprovázejí zuby s mnohem starobylejším vzhledem (pravděpodobně chybí zmenšené špičáky, ale nechybí ostřící komplex). Ačkoliv primitivní znaky se ještě mohly u prvních zástupců lidské linie vyskytovat, možnost bipedie u Orrorina je sama o sobě již od oznámení nálezu v roce 2000 hojně diskutovaným až kontroverzním tématem.  Námitky proti bipedii u rodu Orrorin:  Velká část badatelů souhlasí s tím, že Orrorin byl schopný určitého druhu dvojnohé chůze, i když není možné určit, jak často a jak efektivně ji využíval (šimpanzi také dokáží krátce chodit po dvou). Jeho způsob chůze také mohl být zcela svébytný, odlišný od člověka. Téměř všichni odborníci se shodují v názoru, že v současnosti neexistuje dostatek podkladů pro určení převažujícího způsobu pohybu rodu Orrorin.  Navíc i kdyby Orrorin chodil po dvou, ještě to nutně neznamená, že patřil ke skupině Hominina. Se stejným způsobem pohybu mohli v pozdním miocénu „experimentovat“ i lidoopi, kteří vyhynuli bez potomků - o bipední chůzi se uvažuje například u rodu Oreopithecus. Ani jako hominin nemusí být Orrorin předkem moderních lidí, ale pouze slepou vývojovou větví, jejíž příslušníci započatou cestu ke vzniku rodu Homo nedokončili. O tom však při současném stavu poznání nelze rozhodnout.  Kontroverzní teorii o postavení rodu Orrorin prosazují jeho objevitelé. Ti uvádějí, že stavba stehenní kosti a tudíž i způsob bipední chůze se nápadně liší od rodu Australopithecus, který je většinou paleoantropologů pokládán za přímého předka lidí. Popisují množství znaků, kterými se Orrorin mnohem víc blíží člověku. Na základě tohoto pozorování předpokládají, že Orrorin je přímým předkem rodu Homo, zatímco Australopithecus byl jen slepou vývojovou větví. Spojnicí mezi Orrorinem a prvními lidmi, které nyní dělí velká časová mezera zhruba 3,5 milionů let, má být dosud neobjevený rod "Praeanthropus". Další kandidáty na lidské předky považují za předchůdce moderních lidoopů - Ardipithecus byl součástí vývojové linie šimpanzů, zatímco Sahelanthropus patřil ke gorilám. Z dosud objevených homininů by tak mezi předky člověka patřil pouze rod Orrorin.  Tuto hypotézu ovšem nepotvrdily dvě rozsáhlé srovnávací studie morfologie stehenních kostí. Ty s pomocí statistických metod hodnotily několik stovek vzorků žijících i vyhynulých hominoidů a výsledky ukazují, že femur rodu Orrorin se mnohem víc podobá kostem rodů Ardipithecus a Australopithecus než kostem člověka. To znamená, že Orrorin měl k australopitékům velmi blízko. Je možné, že patřil do skupiny Hominina a chodil po dvou. Australopithecus ale může být i nadále považován za lidského předka, protože blízký vztah rodů Orrorin a Homo nebyl prokázán.  V každém případě jsou nalezené ostatky velmi cenným materiálem pro poznání evoluce hominidů v závěru miocénu. Významné jsou i proto, že z tohoto období, klíčového pro vznik lidské vývojové linie, existuje z Afriky dosud jen velmi málo podkladů.

Související články.

Evoluce člověka Sahelanthropus Ardipithecus Australopithecus

Orrorin tugenensis je druh vyhynulých hominidů, žijící ve svrchním miocénu (asi před 6,1 – 5,7 miliony let) na území dnešní Keni ve východní Africe. Vývojově stojí velmi blízko poslednímu společnému předku moderních šimpanzů a lidí a možná již patří přímo k lidské vývojové linii (subtribus Hominina). Pokud je tomu tak, je po rodu "Sahelanthropus" druhým nejstarším zástupce této větve. Předchází mladším homininům, jako jsou "Ardipithecus" a "Australopithecus".

图根原人("Orrorin tugenensis"),又名千年人、千禧猿或土根猿,是已知最古老与人类有关的人族祖先,是原人属(或称千年人属)中的唯一种。种小名是以其化石发现地肯尼亚的图根山区命名。利用放射性测年技术、凝灰岩与动物群的关系及磁性地层学,估计出发现化石的地层是属于610-580万年前的中新世。这个发现成为了最古老人科是双足行走的证据。


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 (AFC)

2014年國際足協世界盃外圍賽 (亞洲區)

Nasazení.

Týmy byly nasazeny podle výsledků v minulé kvalifikaci na MS.

První fáze.

V první fázi se šestnáctka nejníže nasazených týmů utkala systémem doma a venku o postup do druhé fáze.

Nasazení.

Týmy byly nasazeny do dvou košů – Koš A zahrnoval týmy s nasazením 28 až 35 a koš B týmy s nasazením 36 až 43. Los se uskutečnil 30. března 2011 v Kuala Lumpur.

Zápasy.

Úvodní zápasy se hrály 29. června a odvety 3. července 2011.

Druhá fáze.

Ve druhé fázi se 22 přímo nasazených týmů a 8 postoupujících z první fáze utkalo systémem doma a venku o postup do třetí fáze.

Nasazení.

Týmy byly rozděleny do dvou košů – Koš A zahrnoval týmy s nasazením 6 až 20 a koš B týmy s nasazením 21 až 27 a navíc osmičku postupujících z první fáze. Los se uskutečnil 30. března 2011 v Kuala Lumpur.

Zápasy.

Úvodní zápasy se hrály 23. července a odvety 28. července 2011.

Třetí fáze.

Ve třetí fázi bylo 15 postupujících ze druhé fáze a 5 přímo nasazených týmů rozlosováno do pěti skupin po čtyřech. Ve skupinách se utkal každý s každým dvoukolově doma a venku a první dva týmy z každé skupiny postoupily do čtvrté fáze.

Nasazení.

K rozdělení do losovacích košů byl použit žebříček FIFA z července 2011. Los se uskutečnil 30. července 2011 v Rio de Janeiru.

Skupiny.

Zápasy se hrály od 2. září 2011 do 29. února 2012.

Čtvrtá fáze.

Celkem 10 týmů bylo rozlosováno do dvou skupin po pěti účastnících, kteří se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. První dva týmy z každé skupiny následně přímo postoupily na závěrečný turnaj, zatímco týmy na třetích místech postoupily do baráže o místo v mezikontinentální baráži.

Nasazení.

K rozdělení do losovacích košů byl použit žebříček FIFA z března 2012 (čísla v závorkách za každým týmem znamenají pořadí v tomto žebříčku). Los se uskutečnil 9. března 2012 v Kuala Lumpur.

Skupiny.

Zápasy se hrály od 3. června 2012 do 18. června 2013.

Baráž o 5. místo.

Týmy ze třetích míst skupin čtvrté fáze se systémem doma a venku utkaly o místo v mezikontinentální baráži. Zápasy se hrály 6. a 10. září 2013.  Los určující, kdo bude v této baráži začínat na domácím hřišti, se uskutečnil dne 19. března 2013 v Curychu.

Odveta.

Celkové skóre dvojzápasu bylo 2:2. Do mezikontinentální baráže postoupilo, když zvítězilo 9:8 na penalty.

Statistika.

Údaje platné pouze k zóně AFC v tomto kvalifikačním cyklu (včetně baráží):

Odkazy.

Externí odkazy.

Kvalifikace zóny AFC

Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 zóny AFC určila 4 účastníky finálového turnaje a jednoho účastníka mezikontinentální baráže.

2014年国际足协世界杯外围赛 (亚洲区)共有 43 支球队参加。上届亚洲区外围赛前五名球队(澳洲、北韩、日本、韩国、巴林)直接进入第三圈分组赛。其余上届亚洲区外围赛 16 队排名最后的球队先进行第一圈主客制淘汰赛,赛事于2011年6月29日或30日和2011年7月3或4日举行。第一圈 8 支胜出的球队将联同上届亚洲区外围赛排名第6–27名共 30 支球队进行第二圈主客制淘汰赛。第二圈 15 支胜出的球队会联同上届亚洲区外围赛前五名球队共 20 支球队抽签参加第三圈主客双循环分组赛,每组前两名晋级第四圈十强赛。第四圈十强赛分成两组,同样采取双循环主客赛制,在十强赛中每组的前两名晋级决赛周,两支小组第 3 名队伍再进行主客两回合附加赛。胜者再参加跨洲附加赛对决南美洲第 5 名争取出线席位。


Životopis.

Chris Colfer se narodil v Clovis, v Kalifornii. Je synem Karyn Colfer a Timothyho Colfera. Má irské předky. Jako dítě ležel 3 měsíce v nemocni kvůli operaci lymfatických uzlin. Po operaci mu zůstala jizva na krku. Již velmi brzo v životě Chris objevil vášeň pro psaní. Jeho babička byla jeho první editorka a rádce. To ona ho podpořila k napsání první novely, která se později stala "The Land Of Stories". Knihu jí po vydání v roce 2012 věnoval.  Chris byl na škole šikanován a proto byl v 7. a 8. třídě vyučován doma. Další rok Chris nastoupil na Clovis East High School, kde se zapojil do řečnického a debatního kroužku a vyhrál několik titulů. Také byl členem dramatického kroužku a editorem školního literárního magazínu Destination ImagiNation. Jako maturant napsal, hrál a režíroval svojí verzi parodii Sweeneyho Todda, kterou pojemnoval "Shirley Todd".

Kariéra.

Když byl mladší, účinkoval v muzikálu "Za zvuků hudby" jako Kurt von Trapp. V osmnácti letech hrál roli "Russela Fishe" v "", krátkém filmu, kdy hlavní hrdina, drzý teenager musí projít fitness testy, aby nepřestal chodit na Harvard.

Glee.

Jeho první televizní role přišla v roce 2009, když byl obsazen v seriálu "Glee" jako Kurt Hummel, homosexuál, který má velký smysl pro módu, ale je ve škole šikanován, nejen proto, že je gay, ale také proto, že je členem nepopulárního Glee klubu. Původně se ucházel o roli vozíčkáře Artieho Abrahamse, kterého nakonec hraje Kevin McHale. Scenárista seriálu, Ryan Murphy jím byl tak ohromen, že přímo pro něj připsal do scénáře roli Kurta.  Ryan Murphy také prohlásil, že na konci třetí série "Glee" bude Kurt maturovat spolu se svými spolužáky Rachel (hraje ji Lea Michele) a Finnem (hraje ho Cory Monteith).  V roce 2011 získal Chris cenu Zlatého Glóba v kategorii herec ve vedlejší kategorii. Za roli Kurta Hummela byl dvakrát nominován na cenu Emmy. V roce 2013, 2014 a 2015 vyhrál cenu People's Choice Award v kategorii Nejlepší TV herec v komedii.

Land of Stories.

8. července 2011 Chris podepsal smlouvu na napsání dvou novel pro děti. Knihy sledují dvojčata Alexe a Connera, jak kouzelně cestují skrz knihu příběhů a zažívají dobrodružství v zemi, ve které mohou tváří tvář potkat pohádkové postavy, o kterých si četli, když vyrůstali.  První kniha ze sérii, "The Land Of Stories: The Wishing Spell" ( česky "Země příběhů: Kouzelné přání"), byla uvedena na trhu 17. července 2012 a během dvou týdnů se stala číslem 1 na žebříčku New York Times Best Sellers v kategorii čtení pro děti. Druhá kniha "The Land Of Stories: The Enchantress Reutrns" byl uveřejněn 6. srpna 2013 a debutoval na 2. místě v žebříčku Newyorských Best sellerů. Díky úspěchu knih Chris získal smlouvu na nejméně tři další knihy. Třetí kniha "The Land Of Stories: A Grimm Warning" byla zveřejněna 8. července 2014. Čtvrtý díl "The Land Of Stories: Beyond the Kingdoms" byla vydaná 7. července 2015. V roce 2015 byla také vydaná ilustrovaná kniha Brandonem Dormanem. Pátý díl série "The Land of Stories: An Author's Odyssey" byl vydán 12. července 2016. Šestý a poslední díl "The Land Of Stories: Worlds Collide" byl vydán 11. července 2017. V červenci 2017 bylo potvrzeno, že zrežíruje filmovou adaptaci první ho dílu "The Wishing Spell". Na projektu se bude také podílet jako scenárista a výkonný producent.

Další práce.

Chris napsal, hrál a exkluzivně produkovat komediální film "Zasažen bleskem". Film se natáčel během GLEE pauzy v létě roku 2011 a premiéru měl v roce 2012 na Filmovém festivalu v Tribece.  V březnu 2012 se zúčastnil vystoupení hry "8" v divadle Wilshire Ebell Theater. Vystoupení bylo vysíláno na YouTube a vybíraly se peníze pro Americkou nadaci pro rovnoprávnost.  28. ledna 2014 bylo oznámeno, že Chris propůjčí svůj hlas do nového 3D animovaného filmu Robodog. Nahrávání začalo 1. února 2014. Ve stejném roce si zahrál v seriálu "Nouzové přístání". V roce 2016 si zahrál roli 2016 ve filmu "Naprosto dokonalé".

Osobní život.

Jde o otevřeného homosexuála. V rozhovoru s Access Hollywood řekl, že jeho rodiče to přijímají, ale v škole byl snadným terčem šikany. Jeho sestra Hannah trpí těžkou epilepsií. V rozhovoru řekl, že v mládí využíval herectví jako metodu útěku od stresu, jaký má rodina s členem, který je vážně nemocný.

Christopher Paul "Chris" Colfer (* 27. května 1990) je americký herec, zpěvák a spisovatel. Jeho nejznámější role je Kurt Hummel v seriálu "Glee", za kterou v roce 2011 vyhrál Zlatý glóbus a tři ceny People's Choice Awards (2013, 2014, 2015).

克里斯·柯尔弗(英语:Christopher Paul "Chris" Colfer,1990年-5月27日)是美国演员、歌手、剧本家和作家。因出演美国福克斯电视台的电视剧欢乐合唱团(glee)而闻名。2011年,他被时代杂志选为世界最具影响力的100个人物。glee是他出演的首部电视剧。他公开了自己的同性恋身份。在高中时期,他参加学校的辩论社,并三次获得优胜。他预计将在2012年夏天出版自己的首部小说。


Vývoj.

V roce 1942 německý patolog Max Westenhöfer navrhl teorii, že lidé evolvovali v blízkosti vody, s tvrzením: „Teorie vodního života v brzkém období lidské historie je udržitelná teorie, kterou by mohly podpořit další důkazy.“  V roce 1930 mořský biolog Alister Hardy navrhl hypotézu, že předci lidí mohli žít ve vodě více, než se předpokládalo. Protože se bál kontroverze, kterou by hypotéza způsobila, počkal s jejím publikováním až do roku 1960, kdy ji v březnu vydal časopis "New Scientist".  Myšlence se ve vědecké komunitě nedostalo velké pozornosti a většina paleoantropologů i v současnosti takové představy odmítá. V roce 1967 teorii popsal ve své knize "The Naked Ape" (česky doslova "Nahá opice") britský zoolog Desmond Morris, který poprvé použil termín „vodní opice“. Spisovatelka Elaine Morganová knihu přečetla a od té doby se stala jedním z hlavních zastánců této teorie; během 40 let o ní napsala šest knih.  Obměněnou teorii brodivých lidoopů přináší například Carsten Niemitz.

Teorie.

Sir Alister Hardy předpokládal, že stadium „vodní opice“ probíhalo v miocénu, zhruba v době mezi výskytem vyhynulých rodů Proconsul a Australopithecus (asi před 4 - 14 miliony let), což bylo v 60. letech 20. století velmi málo známé období. Jiní autoři kladou toto stadium až do pozdního pliocénu či brzkého pleistocénu před 2 miliony lety.  K přesunu do vody mohla vést příliš velká potravní konkurence na souši. Část tehdy žijících hominidů tak začala využívat mělké pobřežní vody, kde jako zdroj potravy sloužily ryby i bezobratlí. V teplém tropickém podnebí nebyl problém pobývat ve vodě delší dobu, takže se postupně vyvinuly četné adaptace, které umožnily hominidům pohybovat se dál od břehu, potápět se za potravou na dně a chytat ryby. Na břeh se přitom předkové lidí mohli vracet ke spánku a zřejmě zde trávili i poměrně velké množství času. Ve vodě bylo jednodušší zůstávat v klidu ve svislé poloze, čímž se usnadnilo nejen dýchání, ale také krmení. Tak došlo k přestavbám kostry, které na souši umožnily bipední chůzi.  Teorie vodní opice pobytem ve vodě vysvětluje mnohé specifické rysy moderního člověka. Mezi ně patří:

Kritika.

Teoretické problémy.

Teorie je kritizována za nedostatek fosilních záznamů pro podporu jejích tvrzení.  Britský paleontolog Henry Gee označil teorii za přijatelnou, ale netestovatelnou, protože většina evolučních adaptací popsaných Morganovou by nefosilizovala. Poznamenal, že u čistě vodních savců, jako jsou velryby, jsou adaptace na vodu pozorovatelné na kostře, lidé a lidské fosílie takové adaptace ovšem neukazují. Také prohlásil, že existuje mnoho jiných přijatelných teorií vysvětlujících jedinečné lidské znaky a že argumenty obhájců teorie se týkají vlivu minulých adaptací na současnou fyziologii, když přitom dnešní lidé nejsou nijak zvlášť přizpůsobeni životu u vody. Neexistují hmatatelné důkazy, jen důkazy kruhem. Greg Laden ze ScienceBlogs prohlásil, že vysvětlení pomocí teorie vodní opice jsou správná jen v některých případech, a to pouze náhodou.  Většinu konkrétních pozorování používaných jako důkazy této hypotézy lze vysvětlit i v rámci jiných teorií lidské evoluce, zejména adaptací člověka k vytrvalostnímu běhu. Navíc chybí doklady rozsáhlejších vodních ploch v oblastech s nálezy lidských předků, uspokojivě není vyřešen návrat k plně suchozemskému životu ani otázka nebezpečí, hrozícího ve vodě od krokodýlů, hrochů či hadů.

Teorie vodní opice (anglicky "aquatic ape hypothesis", AAH) je alternativní vysvětlení některých rozdílů mezi člověkem a ostatními hominidy, které pracuje s myšlenkou, že společný předek dnešních lidí strávil část vývoje v částečně vodním prostředí. Poprvé byla teorie navržena v roce 1942 a rozšířena v roce 1960; jejím největším obhájcem je spisovatelka Elaine Morganová.

水猿假说(英语:Aquatic ape hypothesis,AAH)是对人类演化过程的一个假说,这个理论假设现代人类的共同祖先曾经度过一段半水栖时期,之后才又回到以陆地为主的生活方式。这个理论起源于科学家观察到人类与水栖哺乳类生物之间,存在着类似的生理结构,因此提出这个假说。支持者认为这解释了人类如何演化出双足步行方式与无毛的体表,但目前并没有足够的化石与考古证据可以支持这项理论。


Historie.

Ve dvacátých letech Davenport a Bain objevili novou mikrostrukturu oceli, kterou nejprve nazývali martenziticko-troostitickou, protože byla přechodem mezi nízkoteplotním martenzitem a troostitem. Objevená struktura byla pojmenována Bainovými kolegy v U.S. Steel bainitem. Název se však dostal do vědeckého povědomí až později, v roce 1947. Bain a Davenport si také všimli existence dvou odlišných forem bainitu, horní bainit, který se formuje při vyšší teplotě a spodní bainit, který vzniká blízko martensitické teploty.

Vznik struktury.

Při teplotě 900 °C je nízkouhlíková ocel austenitizována (tj. vnitřní strukturou je austenit). Pod teplotou A (resp. A pro nadeutektoidní oceli) se austenit začne rozpadat. Při eutektoidní teplotě cca 727 °C se austenit stává termodynamicky nestabilním a při rovnovážných podmínkách – popsaných binárním diagramem železo-uhlík – se rozpadá eutektoidní reakcí na perlit (tuhý roztok feritu a cementitu). To platí pro nekonečně pomalé ochlazování. V případě vyšších ochlazovacích rychlostí, je nutné vzít v úvahu vliv kinetiky termodynamické soustavy při strukturní transformaci. Díky tomu lze dosáhnout jiných struktur než fázových (ferit, cementit, perlit) a to zejména martenzitickou strukturu ale i bainitickou strukturu. Transformace se popisuje v např. v diagramu anizotermického rozpadu austenitu.  Na obrázku křivka (1) znázorňuje vysokou (nadkritickou) rychlost ochlazování – kalení – při níž se austenit transformuje ve ferit přesycený uhlíkem za podmínek kdy uhlík nemůže volně difundovat, tj. martenzit. Atomová mřížka austenitu by se transformovala z kubické plošně středěné na kubickou prostorově středěnou feritu za předpokladu dostatku času. V případě rychlého ochlazení se ferit však uspořádá s uhlíkem do prostorově středěné tetragonální atomové mřížky. Intersticiálně uspořádaný uhlík způsobí vnitřní pnutí v tomto uspořádání díky níž je sice ocel tvrdší a pevnější, ale zároveň i křehčí. Složení martenzitu je odvozené od složení austenitu. Při pomalejší rychlosti ochlazování jako u křivky (2) může uhlík snadněji difundovat až do teploty 600 °C, potom lze soustavu ochlazovat rychleji a místo feriticko-perlitické struktury se a vytvoří bainit. Při velmi nízké rychlosti ochlazování, podle křivky (3), bude dosažena feriticko-perlitická struktura jako podle binárního rovnovážného diagramu v závislosti na chemickém složení oceli.  Bainit se nachází mezi martenzitickou a feriticko-perlitickou oblastí, kdy difuzní pochody železa sice jsou omezeny, ale termodynamický mechanismus nemá dostatečný potenciál pro transformaci na martenzit. Na rozdíl od perlitu, ve kterém ferit s cementitem vzniká společně, bainit vzniká transformací z austenitu přesyceného uhlíkem (podobně jako martenzit) s postupnou difuzí uhlíku a precipitací karbidů. Další rozdíl je možné spatřit mezi tzv. spodním bainitem, který se formuje blízko teploty počátku martenzitické přeměny – tj. za nižších teplot, a tzv. horním bainitem, který se formuje za vyšších teplot, pod feriticko-perlitickou oblastí. Rozdílnost struktur vychází z rychlosti difuze uhlíku při teplotě vzniku bainitu. Při vyšší teplotě uhlík difunduje rychleji od nově se formujícího feritu a karbidů ze zbytkového austenitu přesyceného uhlíkem do feritické oblasti bez karbidů. Při nižší teplotě uhlík obtížně difunduje a tvoří více precipitátů než feritu.  Existují dvě protichůdné teorie vzniku bainitické mikrostruktury, tzv. teorie přesunů a teorie difuze.

Teorie přesunů.

Teorie přesunů je jedna z teorií mechanismu formování bainitu, kdy nastane smykové přetvoření jako v případě vzniku martenzitu. Přetvoření způsobí uvolnění napětí, což se potvrzuje orientací vazeb přítomných v bainitické mikrostruktuře. Podobný efekt uvolnění napětí lze pozorovat v transformacích, které však nejsou považovány za čistě martenzitické. Uvolnění napětí v bainitu lze chápat jako invariantní rovinnou deformaci s rozsáhlými smykovými složkami. Vznik karbidických fází (cementitu) mezi feritickými deskami se objevuje pouze jako výsledek difuzních procesů.

Teorie difuze.

Teorie difuze bainitické přeměny je založena na difuzi malého rozsahu na počátku transformace. Náhodně a neusměrněně teplotně aktivované atomy skokově řídí vznik a vazby se pak sestavují opětovnou difuzí. Tento mechanismus není však schopný popsat ani tvar ani povrchový reliéf způsobený banitickou přeměnou.

Nedokončená bainitická přeměna.

Již raný výzkum bainitu odhalil, že při jisté dané teplotě se určité množství austenitu transformuje v bainit a zbytek se rozpadne po delší době na perlit. A to i přesto, že dokončení transformace austenitu na perlit lze dosáhnout i při vyšších teplotách, kdy austenit je stabilní. Lze tedy uvažovat, že banitický ferit se vzniká transformací spolu s uhlíkem, který je vylučován okolním austenitem. Tím je zajištěna termodynamická stabilita proti další transformaci. Aby bylo možné přeměnit větší množství austenitu na bainit, je nutné snížit teplotu a tím zvýšit hybnou sílu termodynamické reakce.

Morfologie.

Bainit se typicky jeví jako jehlicovitý agregát feritových desek oddělených zbytkovým austenitem, martenzitem nebo cementitem. Zatímco feritové desky se jeví samostatnými při zkoumání dvourozměrného řezu, jsou ve skutečnosti vzájemně propojeny v třidimenzionálně – obyčejně v čočkovité či jehlicovité – morfologii. Klínový tvar jehlic vzniká při růstu zrna se silnější stranou v místě vzniku.  Tloušťka feritických desek se zvyšuje s teplotou, při které dochází k přeměně. Modely neuronových sítí naznačují, že se nejedná o přímý účinek teploty jako takové, ale spíše důsledek teplotní závislosti hybné síly potřebné pro transformaci zbytkového austenitu kolem feritických desek. Proto při podchlazení z vyšších teplot, termodynamická hybná síla způsobuje snížení rychlosti nukleace zrn. Tím je umožněno jednotlivým deskám dosáhnout při růstu velikost větší než je fyzicky dostupný prostor – omezený růstem ostatních desek. Desky jsou pak v okolním austenitu elasto-plasticky deformovány, což vyvolává napětí ve struktuře a to vede na vyšší pevnost a resistenci proti růstu zrn ze zbytkového austenitu.

Horní bainit.

Tzv. horní bainit se formuje při teplotě 400–550 °C se strukturou jehlicovitých útvarů. Tyto útvary obsahují laťky feritu, které jsou přibližně rovnoběžné, a které vykazují vazbu k okolnímu austenitu podle Kurdjumova-Sachse. Účinek této vazby se snižuje se snižující se teplotou při transformaci. Feritické útvary obsahují méně než 0,03 % uhlíku, což způsobuje setrvání austenitu přesyceného uhlíkem v jejich okolí.  Množství feritu, které vzniká v jehlicích je závislé na množství uhlíku v oceli. Nízkouhlíkové oceli obsahují nesouvislé vrstvičky nebo drobné částečky cementitu mezi jehlicemi. U vysokouhlíkových ocelí jsou vrstvy kontinuální podél přilehlých jehlic.

Dolní bainit.

Dolní bainit, který vzniká při teplotě 350–400 °C, má více acikulární formu než horní bainit. U dolního bainitu se nevyskytuje takové množství hran o malých úhlech mezi jehlicemi. Přirozená rovina růstu feritu se také posouvá z <111> k <110> v závislosti na klesající teplotě při transformaci. Zrna cementitu vznikají na rozhraní mezi feritem a austenitem.

Bainit je jehlicovitá mikrostruktura, kterou lze nalézt v uhlíkových ocelích, a která se tvoří v teplotním intervalu cca 250–550 °C.

贝氏体(英语:Bainite),也译作变韧铁,是钢在热处理时形成的一种显微组织组成物,是由沃斯田铁在波来铁温度范围以下和马氏体点(麻田散铁转变开始的温度)以上的温度范围内分解而成的肥粒铁和雪明碳铁的混合体。最早由埃德加·贝恩等人描述,故名。


Vojenské aktivity INA a indických jednotek v Německu a Itálii.

Indický legion.

Indický legion byl založen Bósem v srpnu 1942 v Německu pod hlavičkou Wehrmachtu z válečných zajatců, posbíraných většinou v Severní Africe. Kromě menších sabotáží v Íránu a v Indii, obrany Atlantického valu a bojů proti partyzánům v Severní Itálii se neúčastnil žádných větších akcí. Malý kontingent kolem Bóse se připojil k INA v Jihovýchodní Asii. V roce 1945, po neúspěšných plánech dostat se do Švýcarska, byla většina členů zajata spojenci a repatriována do Indie.

Battaglione Azad Hindoustan.

Jedná se o jednotku založenou v Itálii v červenci 1942. Její členové byli většinou cvičeni jako parašutisté. Jejich hlavou byl Mohammed Ikbál Šedaj.

Indická národní armáda (INA).

Ve východní Asii byla již v roce 1942 ustanovena tzv. Indická národní armáda (INA, "Ázád Hind Faudž") vyzbrojená japonskými zbraněmi a obrněnými automobily a s leteckou jednotkou. V roce 1945 měla INA kolem 40 000 bojovníků. V jejích řadách hojně bojovaly i ženy. INA prováděla hlavně partyzánské akce v součinnosti s Japonci v Barmě. Jmenovitě se INA účastnila např. bitvy o Imphál nebo bitvy o Kohimu.

Civilní aktivity.

Roku 1943 byly nové vládě svěřeny Japonskem do správy Andamany a Nikobary (spíše symbolicky) a území dobyté Japonci v Indii. Ázád Hind je přejmenoval na "Šahíd" a "Swarádž". Jako svrchovanou vládu Indie Ázád Hind uznalo nejdříve Japonsko a jeho vazalové Mandžukuo, Menjiang, Wang Ťing-Wejova vláda v Nankingu, Filipíny a Nezávislý stát Barma. Přidalo se také Německo, Thajsko, Itálie a Nezávislý stát Chorvatsko. Naopak Vichistická Francie nikdy Ázád Hind neuznala. Irský prezident Eamon de Valera poslal Bósovi gratulaci.

Konec exilové vlády.

Po porážce Japonců v Barmě v roce 1945 byla vláda přestěhována nejdříve do Rangúnu, Singapuru a později zanikla úplně. Subháš Čandra Bós zemřel při letecké havárii poblíž Formosy (ostrova Tchaj-wan) dne 18. srpna 1945. Jedna z konspiračních teorií (obzvláště oblíbená mezi Indy ) tvrdí, že Bós tam nezemřel, nýbrž uprchl do SSSR.

Kontroverze.

Kontroverze okolo celého tohoto aspektu indických moderních dějin spočívá v tom, že někteří lidé, obzvláště západní historici, tvrdí, že Bós, a tudíž i celý Ázád Hind přímo kolaboroval jak s Němci, tak s Japonci.  Mnozí Indové, například také současný premiér Indie Narendra Modi a jeho strana BJP (Indická lidová strana) naopak Bóse považují za národního hrdinu, hned vedle Mahátmy Gándhího, který s Němci i Japonci sympatizoval spíše podle zásady „Nepřítel mého nepřítele je můj přítel“. Faktem zůstává, že vláda Ázád Hind spolupracovala s Japonci i Němci. Faktem je, že Subhaš Čandra Bós má v Indii daleko více památníků než Mahátma Gándhí. Bósova dcera Anita Bose Pfaff, kterou měl se svou rakouskou manželkou Emilií Schenkl, je německá ekonomka a sociálnědemokratická politička, členka SPD.

Ázád Hind, přesněji Árezí Hukúmat-e Ázád Hind (hindsky:आर्ज़ी हुक़ूमत-ए-आज़ाद हिन्द), čili Prozatímní vláda Svobodné Indie byla exilová vláda indických nacionalistů spolupracujících se zeměmi Osy za druhé světové války.

自由印度临时政府(, ),是在第二次世界大战期间由日本在东南亚所扶植的傀儡政权,其目标是取代英属印度。


Děj.

Film sleduje čtyři australské chlapce z 60. let v dospívání během jedněch prázdnin, kdy se změní jejich život. Všichni chlapci jsou vychováváni v římskokatolickém sirotčinci v australské pustině, všichni se narodili v prosinci a jako dárek k narozeninám jsou posláni na prázdniny na pláž k panu a paní McAnshovým. Tam se seznámí s Ranařem, mužem, který tvrdí, že je kaskadér na motorce v nedalekém cirkuse, a jeho manželkou Teresou. Misty, Spark a Spit se s Teresou sblíží, ale nejstarší Maps s ní stále nechce moc mluvit. Místo toho tráví čas s teenagerkou jménem Lucy, která na pláž přijela na prázdniny ke svému strýci. Často se setkávají v místních skalách.  Jednou chlapci sledují oknem Teresu, jak se převléká, ale Misty, nejzbožnější z nich, hodí na střechu kámen, aby je přinutil odejít. Misty se pak vrátí do domu McAnshových a škvírou mezi dveřmi se podívá, kdo se sprchuje v koupelně. Tam uvidí nemocné tělo paní McAnshové. Chlapci brzy přijdou na to, že má rakovinu prsu.  Jednoho večera Misty náhodou uslyší Ranařův rozhovor s přáteli o možnosti, že by s Teresou někoho z nich adoptovali. Nadšený z toho, že by konečně mohl mít rodiče, si to nechá pro sebe. Nakonec se rozhodne svěřit se s tím u zpovědi. Ostatní chlapci si všimnou, že se zpovídá dlouho, a tak za ním pak běží a tajemství z něj dostanou. Misty, Spark a Spit pak soupeří o přízeň Ranaře a Teresy, snaží se vypadat co nejlépe. Maps oproti tomu nedokáže pochopit, co je na rodičích tak úžasného a svěří se s tím Lucy. S ní prožije také svůj první polibek a ztratí s ní také své panictví.  Den poté Maps zjistí, že Lucy odjela zpět domů a vrátí se nejdříve za rok. Se zlomeným srdcem jde k cirkusu, kde pracuje Ranař, aby si s ním promluvil. Tam zjistí, že Ranař není motorkář ale uklízí tam po zvířatech. Rozčílený, že jim Ranař lhal, běží zpět a najde Mistyho obraz, na kterém je jako syn Ranaře a Teresy, a rozbije ho. Misty začne Mapse bít zbytky obrazu. Pouto mezi chlapci je přerušeno.  Ranař pak najde Mapse a všechno mu vysvětlí. Vyjde najevo, že dřív opravdu vystupoval na motorce. Všechny své triky dělal s Teresou, dokud nedošlo k nehodě, po které Teresa strávila téměř rok v nemocnici a od té doby nemůže mít děti, což je i důvodem, proč se rozhodli adoptovat.  Maps se pak vrátí na pláž a od Sparka a Spita zjistí, že se Misty topí v moři. Maps ho jde zachránit, i když sám neumí plavat. Oba se pak téměř utopí, pod vodou vidí zjevení Panny Marie. Než se jí mohou dotknout, Ranař je zachrání. Maps a Misty se usmíří, ze všech čtyř se stanou znovu přátelé.  Následující den si chlapce zavolají Ranař a Teresa domů, aby jim něco řekli. Oznámí jim, že se rozhodli adoptovat Mistyho. Ten se s kamarády rozloučí a spolu s Teresou a Ranařem ze zápraží sleduje, jak chlapci odcházejí a začínají si hrát na pláži. Misty si uvědomí, že jeho kamarádi jsou jeho skutečná rodina a odmítne Ranařovu a Teresinu nabídku. Vrátí se s chlapci tedy zpět do sirotčince.  O několik desetiletí později se Misty jako starý muž vrátí na pláž, kde již jsou i Spark a Spit. Má s sebou Mapsův popel a prsten, který Mapsovi dala Lucy. Maps zemřel, když jako kněz pomáhal uprchlíkům v Africe. Muži společně rozpráší Mapsův popel ve větru a vzpomínají na časy, které tam strávili.

Prosincoví kluci (orig. "December Boys") je australský film z roku 2007 režiséra Roda Hardyho natočený podle stejnojmenné novely spisovatele Michaela Noonana. Jedná se o první film Daniela Radcliffea netýkající se Harryho Pottera od snímku "Agent z Panamy" z roku 2001.

《十二月男孩》(英语:December Boys)是一部2007年的澳大利亚电影,由Rod Hardy执导,Marc Rosenberg编剧,英语:Daniel Radcliffe、英语:Lee Cormie、英语:Christian Byers、英语:James Fraser、英语:Jack Thompson主演,电影改编自1963年Michael Noonan的同名小说。电影于2007年9月14日在美国和英国公映,9月20日在澳大利亚公映。


Indikace.

IVF se využívá, když je žena neplodná např. kvůli problémům s vejcovody, poruchám ovulace, děložním myomům nebo při předčasném ovariálním selhání (předčasné selhání vaječníků). Může se využívat i v případě, že je muž neplodný kvůli špatné kvalitě ejakulátu; potom se provádí intracytoplazmatická injekce spermie (ICSI), při které se jedna spermie zavede přímo do vajíčka. Vzhledem k tomu, že při ICSI se aktivně zasahuje do metod přírodního výběru (výběrem nejlepší spermie), existuje možnost zvýšení genetického rizika, která ale nebyla jednoznačně dokázaná.  K úspěšnému provedení IVF je potřeba zdravé vajíčko, spermie schopná oplodnění a děloha schopná úspěšného těhotenství. Kvůli ceně zákroku se k IVF většinou uchyluje až když ostatní metody selžou.  IVF se také využívá při náhradním mateřství, kdy si pár nechá odnosit a porodit dítě náhradní matkou, nebo při dárcovství vajíčka; to znamená, že IVF může fungovat i u žen, které si již prošly menopauzou.  Při IVF lze využít preimplantační genetickou diagnostiku (PGD) za účelem identifikace genetických chorob.

Proces.

Za účelem zvýšení úspěšnosti IVF se při procesu využívají dodatečné technologie, jako např. stimulace vaječníků za účelem vývinu a dozrání více vajíček, odběr vajíček z vaječníků, oplodnění vajíček spermiemi a kultivace embryí před přenosem do dělohy.

Stimulace vaječníků a odběr vajíček.

Při ovulaci se běžně uvolňuje pouze jedno vajíčko, proto se při IVF využívá hormonální stimulace vaječníků (odborně ovariální hyperstimulace) za účelem vývinu více vajíček ve folikulech. Cílem je přitom zároveň co nejmenší zásah do hormonálního systému ženy. Existují tři hlavní protokoly pro hormonální stimulaci: krátký protokol, dlouhý protokol a protokol s antagonisty. V této fázi mohou nastat problémy, a to když se u pacientky vyvine ovariální hyperstimulační syndrom (OHSS).  Odběr vajíček (anglicky "ovum pick up", OPU) se provádí poté, co průměr nejvyššího folikulu dosáhne alespoň 16 mm. Ženě se aplikuje lidský choriový gonadotropin (hCG) a asi 35 hodin poté se provádí ambulantní zákrok v lehké anestezii, který trvá zhruba 20 minut.

Oplodnění a kultivace embryí.

Po krátkém období preinkubace (2–6 hodin) se vajíčka oplodňují spermiemi, a to v poměru zhruba 75 000 spermií na vajíčko. Spermiím, které předtím prošly výběrem metodou proplachování, by se mělo podařit je oplodnit. Po zhruba 18 hodinách se kontroluje, zda k oplodnění došlo, a pokud ne, zavádějí se spermie do vajíček přímo metodou intracytoplazmatické injekce spermie (ICSI).  Embrya jsou kultivována dva až tři dny, než se dostanou do stadia 2–4 buněk. Pokud je embryí dostatek (více než 5), provádí se prodloužená kultivace, která trvá pět až šest dní. Tou se dosahuje lepšího výběru kvalitnějších embryí a zvyšuje se tak úspěšnost oplodnění.

Přenos embrya.

Při přenosu embrya neboli embryotransferu se do dělohy pacientky přenáší dvě nebo tři embrya, jejichž počet závisí na věku pacientky a počtu předchozích pokusů. Pro zvýšení pravděpodobnosti implantace se před přenosem embrya někdy provádí asistovaný hatching, při němž se narušuje ochranný obal embrya, aby se pak mohlo lépe uvolnit.

Úspěšnost léčby.

Ačkoliv je kvůli komplexnosti léčby neplodnosti oplodněním ve zkumavce složité stanovit statisticky přesnou úspěšnost, lze jednoznačně říci, že s počtem opakovaných cyklů převděpodobnost otěhotnění stoupá. Z šetření Ústavu zdravotnických informací a statistiky z roku 2016 vyplývá, že z téměř poloviny narozených dětí přišlo na svět 11 % po prvním cyklu a 48 % po cyklu opakovaném (s předchozím zmrazením embryií). Ze statistik vyplývá, že opakování IVF cyklu má smysl, a to především pro ženy, které chtějí otěhotnět po čtyřicítce.

Oplodnění ve zkumavce (odborně "in vitro" fertilizace, IVF) je proces, při kterém se vajíčko oplodňuje spermií mimo tělo: "in vitro". Je to jedna z metod asistované reprodukce, která se používá při léčení neplodnosti. Postup zahrnuje hormonální stimulaci vaječníků za účelem vývinu a dozrání více vajíček, odběr vajíček z vaječníků a oplození vajíček spermiemi. Oplodněné vajíčko (zygota) je pak přeneseno do dělohy. Název „ve zkumavce“ je zavádějící, protože oplodnění "in vitro" většinou probíhá v Petriho misce.

体外人工受孕(英语:"In vitro" fertilization,缩写英语:IVF; 英语:artificial fertilization),是将卵子与精子取出,在人为操作下进行体外受精,并培养成胚胎,再将胚胎植回母体内,整个过程真正在试管内的时间只有 2-6 天而已。以目前的技术,尚无法在体外将胚胎培养至足月。利用体外受精技术生产出来的婴儿称为试管婴儿(Test tube baby)。


Historie.

Stanice byla postavena mezi lety 1904 a 1906 společnostmi Great Northern Railway a Northern Pacific Railroad a nahradila zastaralou železniční stanici na Railroad Avenue, dnešní Alaskan Way. Navrhla ji skupina architektů Reed & Stern z minnesotského St. Paulu, která později spolunavrhovala také stanici Grand Central Terminal v New York City. Stanice byla částí velkého projektu, který přemístil železnici z pobřeží do 1 590 metrů dlouhého tunelu pod centrem Seattlu. 74 metrů vysoká věž stanice byla navržena po zvonici baziliky svatého Marka v Benátkách a v době stavby byla nejvyšší budovou města. Na věži byly čtyři obrovské mechanické hodiny od bostonské firmy E. Howard & Co., které ukazovaly čas ve všech hlavních směrech. V době instalace byly hodiny považovány za druhé největší na západním pobřeží USA, po těch na lodním terminálu v San Franciscu. Později věž sloužila také jako rádiová věž společnosti Burlington Northern, která obě železniční společnosti časem nahradila.  Časté přestavování stanice časem zakrylo původní interiér budovy. Největší ránu zasadila přestavba z roku 1965, která zakryla ozdobný kazetový strop hlavní čekárny, balkóny a arkády o tři metry sníženým novým stropem. Pod vedením hlavního architekta společnosti Northern Pacific, A. C. Cayoua, byla zdí oddělena čekárna, ze sloupů byl odstraněn mramor a ze zdí byla osekána ornamentální omítka. Velké schodiště, které spojovalo ulici South Jackson Street a západní vstup do budovy, bylo zkráceno na polovinu své původní délky, zatímco na západní stranu stanice byly přidány eskalátory, které vůbec nesouhlasily s architektonickým zjevem budovy. Jedinými zbytky původní architektury byla teracová dlážděná podlaha v hlavní čekárně a hodiny na západní straně budovy, nad toaletami.  Z praktického hlediska se stanice nachází blízko k centru města, ale na rozdíl od jiných měst, například Bostonu, není blízko k žádnému meziměstskému autobusovému terminálu. Nachází se ale blízko ke stanici International District / Chinatown, která je částí tunelu Downtown Seattle Transit Tunnel.

Obnova.

Na stole jsou plány k obnovení budovy do jejího původního stavu. V roce 2003 začaly kosmetické renovace, mezi které patří renovace vstupní haly a toalet, nahrazení venkovních markýz, instalace nových mahagonových vstupních dveří a oken s dřevěnými rámy do čekárny a do vstupní haly, přidání nových mosazných doplňků ke dveřím, dobových úchytů na světla a dekorativních omítek.  V listopadu 2006 oznámila kancelář seattleského starosty Grega Nickelse, že město došlo k předběžné dohodě s BNSF Railway na koupi stanice za jeden americký dolar. Rada města Seattle pak potvrdila dohodu v prosinci téhož roku. Smlouva byla později upravena na deset dolarů a podepsána v březnu 2007. Koupě městem uvolnila 19 milionů dolarů ze státních a federálních financí na další obnovu stanice. Město dále určilo pro obnovu dalších deset milionů dolarů, které získalo z nedávno zavedené dopravní daně.  V roce 2008 byla opravena věž s hodinami a také byly odstraněny staré radiové antény. K červnu 2010 pokračovaly práce na obnově interiéru budovy. Druhá fáze projektu totiž začala v březnu téhož roku demolicí na druhém a třetím podlaží, které dříve používaly regionální kanceláře společnosti Burlington Northern. Další práce probíhá v zavazadlovém prostoru, který byl původně používán jako restaurace. V červnu 2010 se začala také odstraňovat ta část budovy, která byla přidána v padesátých letech a ve které byly eskalátory, a malé náměstí před horním vchodem do stanice z ulice South Jackson Street. V září 2010 už byla demolice dokončena. Překvapivě byl při demoliční fázi v červenci odstraněn také závěsný strop, který byl o tři metry níže než ten původní. Dělníci pracovali také v několika nocích, když odstraňovali přes 1 600 zvukotěsných obkládaček a jejich rámy. Nynější úchyty na světla a zbylé závěsné dráty zůstanou, dokud nebudou dostupné finance na dokončení renovace. Nyní se projekt soustředí na přestavění náměstí před horním vchodem do budovy. Také bylo vyhloubeno 36 geotermických nádrží, které sahají až 91 metrů pod povrch a slouží k zateplení i ochlazení budovy. Na zem byla také položena nová betonová podlaha, stejně tak opěry pro zdi proti zemětřesení, místo pro výtah a budoucí prostory pro prodej jízdenek a odbavu zavazadel.  V říjnu 2010 dostal projekt dalších 18,2 milionu dolarů z celkových 2,4 miliard dolarů, které Ministerstvo dopravy Spojených států amerických vyhradilo pro meziměstskou železniční přepravu cestujících. Projekt tyto finance využije na dokončení opatření proti zemětřesení a vnitřních renovací. Celý projekt by měl být dokončen někdy na přelomu roku 2011 a 2012.

Architektura.

Stanice je budova ze zdiva z červených cihel a s ocelovým rámem, terakotovou a umělo-kamennou dekorací, která je ale mírná v porovnání s věží s hodinami. Celý exteriér prvního podlaží je krytý cihlami se žulou. Budova má tvar písmene L a její hodinová věž značí hlavní vchod na západní fasádě. Hodinová věž s hlavním vchodem ukončují ulici King Street vedoucí z Pioneer Square. Styl budovy je někdy označován jako železniční italianát s italskou inspirací pro hodinovou věž a vlivem krásných umění na základnu stanice.  Pod hodinovou věží, po vstupu hlavním vchodem, se nachází vstupní hala, nazývaná také "Compass Room". Její alternativní název pochází z větrné růžice, která je narýsována v ručně vyrobených mramorových dlaždicích na podlaze uprostřed místnosti. Místnost má mramorové obkládání a je osvětlena vícekulovým lustrem, který je zavěšen do propracované sádrové růžice přesně nad větrnou růžicí. Kulatá ochozová okna jsou vyřezána do dekorativní omítky. Tento námět byl původně opakován v hlavní čekárně. Přestože není znám žádný vliv na vzhled interiéru stanice, připomíná obrovskou halu Salone dei Cinquecento v paláci Palazzo Vecchio v italské Florencii.

Osobní vlaky.

Dnes z King Street Station denně vyjíždí 21 vlaků:

King Street Station je železniční stanice v Seattlu v americkém státě Washington. Nachází se na ulici S Jackson Street v seattleské čtvrti Pioneer Square, jen kousek jižně od centra města. Byla postavena mezi lety 1904 a 1906, kdy ji začaly používat železniční společnosti Great Northern Railway a Northern Pacific Railroad, které v roce 1971 nahradil Amtrak. Stanici navrhla skupina architektů ze St. Paulu Reed & Stern, která později spolunavrhovala také newyorskou stanici Grand Central Terminal. Až do roku 1911 se jednalo o primární železniční stanici ve městě, než byla vybudována nedaleká Union Station, postavená pod jménem Oregon & Washington Depot. V roce 1973 byla stanice přidána do národního rejstříku historických míst a státního rejstříku dědictví.

国王街站(英语:King Street Station)是美国华盛顿州西雅图的一个铁路车站。车站位于市中心南面,拓荒者广场邻里的南国王街、南杰克逊街、第二大道及第四大道南之间。建于1904年至1906年,由1906年5月10日启用起服务大北方铁路 (美国)及北太平洋铁路,直至1971年5月1日美铁成立为止。车站由位于明尼苏达州圣保罗的建筑团队Reed and Stem设计,后来也成为纽约市纽约中央铁路大中央总站的关联设计者。国王街站一直是西雅图最重要的列车总站,直至邻近的俄勒冈及华盛顿车厂兴建,后来1911年改名西雅图联合车站。国王街车站在1973年加入国家史迹名录及华盛顿古迹登记。


Klubová kariéra.

V začátcích profesionální kariéry často přestupoval mezi různými argentinskými, chilskými a mexickými kluby, kde zpravidla nezůstával déle než jeden rok. Nejprve hrál za argentinské Argentinos Juniors a Club Atlético Tigre, ze kterého v lednu 2005 přestoupil do chilského Deportivo Temuco. Začátkem následujícího roku se vrátil zpět do Argentiny, konkrétně do mužstva Tiro Federal. A v létě 2006 zpět do Chile, jeho zaměstnavatelem se stal Deportes Cobreloa. Po roce v týmu Cobreloa poprvé zakusil Mexiko a tým Atlas Guadalajara, které na přestup Barriose vynaložilo 2,5 milionu dolarů. Guadalajara jej po půl roce poslala na půlroční hostování do Colo-Colo. Chilský celek jej po hostování odkoupil za částku vyšší než 1 milion eur. V letním přestupovém období roku 2009 se přesunul poprvé do Evropy, a to do německé Borussie Dortmund. Borussia za něj zaplatila 4,2 milionu eur.

Borussia Dortmund.

Barriosova první sezóna v Borussii byla sezóna 2009/10. Stal se třetím nejlepším střelcem Bundesligy za Edinem Džekem a Stefanem Kießlingem, když v 33 zápasech vsřelil 19 gólů a udržoval tak tým na místech zaručujících evropské poháry. Sám například rozhodl venkovní utkání na Norimberku, neboť vstřelil hattrick a Dortmund vyhrál 3-2.  Ve své druhé sezóně 2010/11 vyhrál s Dortmundem ligový titul. Nastoupil do 32 utkání a přispěl k titulu 16 brankami a 6 asistencemi.  Svou třetí sezónu 2011/12 začal nešťastně, neboť si přivodil zranění ve finále Copa América.

Reprezentační kariéra.

Po svém rozhodnutí reprezentovat Paraguay se Barrios stal součástí širšího výběru země pro Mistrovství světa 2010. Svými výkony se probojoval do užšího výběru a putoval tak s reprezentačními kolegy do Jihoafrické republiky, kde se mistrovství konalo.  Účastnil se Copa América 2011, kde Paraguay postoupila až do finále, ale nakonec s Uruguayí prohrála 0-3. Barrios se ve finálovém klání zranil a v 77. minutě byl vystřídán.

Úspěchy.

Zdroj:

Klubové.

Colo-Colo  Borussia Dortmund

Reprezentační.

Paraguay

Lucas Ramón Barrios Cáceres (* 13. listopadu 1984, San Fernando de la Buena Vista, Buenos Aires, Argentina) je profesionální paraguayský fotbalista, který působí v chilském klubu Colo-Colo a rovněž v paraguayské reprezentaci. Hraje na postu středního útočníka.

卢卡斯·拉蒙·巴里奥斯·卡塞雷斯(,1984年-11月13日)是一名出生于阿根廷的巴拉圭足球运动员,司职前锋,以在禁区内的效率著称,而被称为「豹」("La Pantera"),现时效力巴西甲组足球联赛彭美拉斯体育会。


Následnictví.

V roce 1884 zemřel brunšvický vévoda Vilém, který byl svobodný, bezdětný a byl poslední muž z brunšvicko-lüneburské větve rodu. Dědicem vévodství se měl stát další mužský příslušník rodu Welfů v řadě, a to hannoverský korunní princ Ernest August II. (vévoda z Cumberlandu), z vedlejší hannoverské dynastie.  Po připojení Hannoverska Pruskem v roce 1866 hannoverský král Jiří V. protestoval a odmítal přijmout ztrátu jeho trůnu. Po jeho smrti v roce 1878 se jeho syn Ernst August, vévoda z Cumberlandu rovněž přihlásil k jeho právům na hannoverský trůn. Bylo tak jasné, že Ernst August v tomto případě nemůže být Pruskem přijmut jako nástupce vévody Viléma v Brunšvicku.  Proto byla ustanovena regentská rada, která měla určit nového vévodu. Ta zvolila za regenta pruského prince Albrechta Pruského, synovce německého císaře, který nastoupil do funkce regenta 2. listopadu 1885. Regent Albrecht zemřel 13. září 1906. Regentská rada se sešla a vyzvala zvláštní zasedání parlamentu, která rozhodla, že nebude schopna přistoupit okamžitě k volbě nového vladaře, ale spíše bude hledat způsoby, jak skoncovat s problémy mezi vévodou z Cumberlandu a králem Pruska. 28. května brunšvický parlament vybral jako regenta vévodu Johanna Albrechta Meklenbursko-Zvěřínského. Jeho regentství v Brunšviku začalo 5. června 1907.  O několik let později se situace změnila. Starší syn vévody z Cumberlandu Georg Wilhelm zemřel při autonehodě v roce 1912. Syn císaře Viléma II. a bratr Viktorie Luisy, princ Adalbert Pruský, a Max Badenský provedli jemné jednání, aby dohodli manželství Viktorie Luisy (dcery Viléma II.) a Arnošta Augusta, čímž by bylo možné i jeho nastoupení v Brušvicku.  Vévoda z Cumberlandu se tedy vzdal svého práva na Brunšvik ve prospěch svého syna Ernsta. Ten zase souhlasil, že vstoupí do služby v pruské armádě (v regimentu husarů), což nutně vedlo k tomu, aby přijal slib věrnosti pruskému králi, Prusko upustilo od svých námitek a Ernst (Arnošt) August se konečně mohl stát brunšvickým vévodou a zetěm císaře Viléma II.

Vilém Brunšvický, německy "Wilhelm August Ludwig Maximilian Friedrich" (25. dubna 1806, Braunschweig – 18. října 1884, Sibyllenort), vévoda z Brunšviku a Lüneburgu, byl od roku 1830 až do své smrti vévodou z Braunschweigu.


Obsazení.

Hlavní role.

Sookie Stackhouse (Anna Paquin)  Hlavní hrdinka seriálu, pracuje jako číšnice v baru Merlotte's. Před ostatními skrývá tajemství – umí číst lidem myšlenky. Když byla malá, zemřeli jí rodiče (zabili se při autonehodě), proto ji a jejího bratra Jasona vychovávala jejich babička. Do Sookie je tajně zamilován vedoucí baru a její šéf Sam, ona však jeho city neopětuje a je zamilovaná do upíra Billa.  Bill Compton (Stephen Moyer)  173 let starý upír, který má svoje kořeny právě v městečku Bon Temps. Své upírské sklony se snaží držet na uzdě a projevují se u něj i lidské vlastnosti – je zamilovaný do Sookie, což mu značně komplikuje život jak ve vlastní komunitě, tak i mezi lidmi. Není příliš mluvný, ovšem charismatický, galantní a trochu staromódní, za což zřejmě může fakt, že žil již v době občanské války. Stejně jako všichni upíři z okolí, i Bill se musí zodpovídat svému "upírovi-rangerovi" Erikovi, což mu v budoucnu způsobí nemalé problémy, kvůli jeho zvláštnímu vztahu k Sookie.  Eric Northman (Alexander Skarsgård)  Eric, ač na to vůbec nevypadá, je velice starý a silný upír. Dříve býval Viking, dokud ho upír Godric také nezměnil. Nyní je "šerifem" pátého okrsku – do jeho vedení spadají všichni upíři z Louisiany. Také vlastní noční klub ve Shreveportu – Fangtasia. Je v zásadě proti jakýmkoliv rozbrojům mezi upíry a lidmi, ale loajální je jen a jen své vlastní komunitě, do lidských záležitostí se neplete. Nesnese odpor a snaží se pro sebe získat Sookie, čímž se stává trnem v oku Billovi.  Bratr Sookie. Nevyléčitelný sukničkář a flegmatik a sexuální idol celého Bon Temps. Je zapomnětlivý, roztržitý, nespolehlivý a tak trochu "prosťáček", avšak dobrosrdečný. Nenarodil se zrovna pod šťastnou hvězdou a tak se dennodenně dostává do různých průšvihů. Většinou si své problémy sám nevyřeší a musí ho vysvobodit jeho sestra.  Tara Thorton (Rutina Wesley)  Nejlepší kamarádka Sookie. Nemá nejmenší problém říci to, co si právě mysli, což ji občas dostane do problému. Svým chováním dává najevo, že si nechce nikoho připustit blíže k tělu, před ostatními nosí masku "té nezranitelné", je však velmi citlivá. Zažívá si své se svou matkou – silnou alkoholičkou, o kterou se stará. Je zaměstnána v Samově baru, chvíli s ním má dokonce poměr.  Pamela „Pam“ Swynford De Beaufort (Kristin Bauer van Straten)  Stvořitelem této půvabné avšak drsné upírky je Eric, se kterým vlastní upírský bar Fangtasia. Umí švédsky. Její postava je zahalená tajemstvími.  Jessica Hamby (Deborah Ann Woll)  Mladá, pubertální, vznětlivá a neklidná upírka. Upírku z ní musel udělat Bill, jako trest za zabití jiného upíra. Dříve, než se stala upírkou, žila ve velmi slušné rodině, kde byla přísná výchova na první místě, ovšem poté, co z ní Bill musel udělat upírku, si až příliš rychle uvědomila svoji svobodu, sílu a volnost. Bill její povahu těžko zvládá. Jessica se zamiluje do Hoyta, chodí spolu, ale kvůli neustálým hádkám s jeho matkou a Jessičině náklonnosti k Jasonovi se vztah rozpadne.  Sam Merlotte (Sam Trammell)  Vlastní bar, kde pracuje třeba Sookie, Tara a Lafayette. Nikdo neví, odkud pochází, kdo jsou jeho rodiče a co je zač. Někdo vlastně ano, Sookie, kterou tajně miluje a těžce se vyrovnává s tím, že dívka jeho snů dala přednost upírovi, proto se na čas sblíží s Tarou. Pro ostatní obyvatele však stále zůstává podivínským, avšak oblíbeným obyvatelem Bon Temps. Už v první sérii se dovíme, že je měňavec – člověk, který se umí změnit na jakékoliv zvíře. Ve čtvrté řadě se zamiluje do další příslušnice jeho druhu a začnou spolu chodit.  Lafayette Reynolds (Nelsan Ellis)  Pracuje jako kuchař u Merlottes, ale má i spoustu dalších zdrojů peněz. Například dealer upíří krve a prostitut. Nelegální dealování a sex za peníze mu přivodí řadu problémů jak mezi lidmi, tak i mezi upíry, kteří nesnesou, aby se jejich krev prodávala, kvůli svým zvláštním účinkům. Svoji homosexualitu neskrývá, ale ani se s ní nijak neprezentuje.  Alcide Herveaux (Joe Manganiello)  Vlkodlak. Objeví se až ve třetí sérii jako pomocník Sookie při hledání uneseného Billa. U Sookie se octne na žádost Erika, u kterého má dluh jeho otec se svou stavební firmou. Se Sookie má Alcide zvláštní vztah, chrání ji a má ji svým způsobem velmi rád, nikdy však ještě nepřiznal, že ji miluje. Sám se ve třetí řadě vzpamatovává ze vztahu se svou bývalou vlkodlačí přítelkyní Debbie, která se stala závislá na Véčku (upíří krvi) a teď chce jak Alcida tak i Sookie zabít. Ve čtvrté řadě Sookie sama vyhledá jeho pomoc, když chce najít Erika, a překvapeně zjistí, že se vrátil zpátky k Debbie, která prošla odvykačkou. Kvůli Debbie se taky Alcide, ač nerad, připojí do nové smečky, kterou vede vlkodlak Marcus.

Pravá krev nebo též True Blood: Pravá krev (v anglickém originále True Blood) je americký televizní seriál vytvořený Allanem Ballem. Je založen na knižní sérii "The Southern Vampire Mysteries" od Charlaine Harrisové.

《真爱如血》("True Blood")是一部根据莎莲·哈里斯(Charlaine Harris)的畅销系列小说南方吸血鬼谜案 改编的美国电视剧。


Život.

Brahmagupta se narodil patrně roku 598 ve městě Bhillamala, dnešním Bhinmalu v Rádžasthánu v severozápadní Indii, kde asi prožil část svého života. Město bylo tehdy centrem Gurdžárské říše, které vládl král Vyaghramukha. Snad s jeho podporou se stal vedoucím astronomické observatoře ve vzdáleném Udždžainu ve střední Indii, kde také psal svá díla. V nejznámějším z nich, "Brāhmasphuṭa-siddhānta" („Opravené pojednání Brahmovo“), které je psáno ve verších, jednak kritizoval názory předchozích matematiků a astronomů (Árjabhatova škola), jednak formuloval základy aritmetiky včetně záporných čísel a počítání s nulou a vyřešil celou řadu dalších otázek a problémů. Podle perského učence Aliborona (973-1048) přivezl perský vyslanec v Indii kopii knihy do Bagdádu, kde byla přeložena do arabštiny jako "Sindhind". Ta byla sice ve středověku přeložena do latiny, na evropskou matematiku však neměla velký vliv, a tak byl Brahmagupta Evropany objeven až ve 20. století

Matematika.

V knize "Brāhmasphuṭa-siddhānta" z roku 628 Brahmagupta jako první zavedl nulu jako plnoprávnou číslici a stanovil pravidla pro počítání se zápornými čísly (která byla ovšem známa už před ním). Uvádí také řešení obecné lineární rovnice a vzorce pro řešení kvadratické rovnice. Základní aritmetické operace (které znali už Babyloňané kolem roku 2500 př. n. l.) zapisoval podobně jako Řekové: sčítance psal vedle sebe, nad záporným číslem psal tečku, dělence a dělitele psal pod sebe (bez zlomkové čáry) a násobení, odmocňování a neznámé veličiny zapisoval zkratkou. Není známo, že by byl při tom ovlivněn řeckou matematikou, možná se obojí nezávisle inspirovali v Babylonii.  Brahmagupta dále uvádí návod na některé operace se zlomky a pro součet druhých a třetích mocnin od 1 do "n". V definici operací s nulou se od dnešní matematiky liší v tom, že podíl 0/0 klade roven nule. Zabýval se také diofantickými problémy.

Geometrie.

V knize "Brāhmasphuṭa-siddhānta" uvádí 24 hodnot funkce sinus a kvadratický interpolační vzorec pro mezilehlé hodnoty úhlů. Popisuje různé konstrukce trojúhelníků a čtyřúhelníků a formuluje větu pro (přibližný) výpočet plochy vepsaných čtyřúhelníků z délek jejich stran. Pro číslo π uvádí jako přibližnou hodnotu 3, jako přesnou odmocninu z deseti (3,16). Brahmaguptova věta říká, že u vepsaného čtyřúhelníku s kolmými úhlopříčkami kolmice, spuštěná z průsečíku úhlopříček na jednu ze stran, půlí protější stranu.

Astronomie.

Brahmagupta dokazuje, že Měsíc je k Zemi blíž než Slunce, protože jinak by jeho přivrácená strana musela být vždycky osvětlená, a uvádí výpočet měsíčního srpku z úhlové vzdálenosti obou těles. Popisuje také metodu pro výpočet zatmění Měsíce i Slunce a pro výpočet poloh planet (efemeridy). Tvrdil, že Země je koule a že se pohybuje; na námitku, že by kameny musely na jedné straně padat vzhůru, podle Aliborona odpovídá, že naopak je přirozeností Země, že hmotné předměty přitahuje a drží.

Brahmagupta (598 Bhinmal – 668 Udždžain) byl indický matematik a astronom, první, který užíval nulu a vyřešil množství matematických, astronomických a geometrických problémů.

婆罗摩笈多(,IAST:,598年-668年),是一位印度数学家和天文学家,出生于印度拉贾斯坦邦宾马尔,一生可能大多数时间都在生地度过。当时上述地区属于哈尔沙帝国。婆罗摩笈多为乌贾因天文台台长,在他任职期间,书写了两部关于数学和天文学的书籍,当中包括于628年写成的《婆罗摩历算书》。