曼努埃尔二世 (拜占庭帝国)

Život.

Před nástupem na trůn.

Dětství a mládí.

Manuel II. se narodil jako druhý syn císaře Jana V. a jeho manželky Heleny Kantanzueny. O jeho dětství příliš nevíme.  Začátkem roku 1366 se Manuelův otec rozhodl cestovat na západ, aby požádal o pomoc proti Turkům. Vzal sebou i své syny, včetně Manuela. Janova žádost o pomoc však nebyla na západě vyslyšena, především proto, že západ pociťoval zášť vůči schizmatické Byzanci. Proto byl Jan nucen se vrátit, cestou zpět byl v Bulharsku i se svými syny zajat. Díky zásahu Janova bratrance Amadea VI. Savojského byli na jaře roku 1367 propuštěni,.

Manuel jako despota v Soluni.

Později byl Manuel svým otcem jmenován despotou Soluňským, Soluň byla stále druhým největším a nejvýznamnějším městem říše. V květnu roku 1370 dorazil Manuelův otec do Benátek, kde chtěl vykoupit korunovační klenoty, které zastavila jeho matka Anna Savojská roku 1343, výměnou za 30 000 dukátů. Byzantinci nebyli schopni dluhy splatit. Jan proto předložil republice velkorysý návrh: nabídl republice významný ostrov Tenedos, 26 000 zlatých a 6 válečných lodí. Benátský dóže tento návrh přijal, a tehdy Janův nejstarší syn Andronikos IV., který mezitím vládl v Konstantinopoli jako regent s podporou Janova, odmítl předat ostrov Benátčanům. Jan V., který neměl ani peníze na zaplacení dluhů, ani peníze na návrat domů, se stal de facto vězněm Benátčanů.  Andronikos neudělal nic, aby otce osvobodil, ba naopak byl s nastalou situací spokojen. Právě Manuel se na to chopil iniciativy a obstaral potřebné finance k vyplacení svého otce Jana. Manuel dorazil do Benátek v březnu 1371 a díky němu byl Jan V. opět volný.

Povstání Andronika IV..

Roku 1373 byl Jan V. nucen složit vazalský slib sultánu Muradovi I. V květnu téhož roku se musel účastnit tažení sultána v Malé Asii. Mezitím se Andronikos IV. vzbouřil proti svému otci, avšak jeho vzpoura byla potlačena a Andronikos byl vyděděn. Jan nato povolal Manuela ze Soluně do Konstantinopole, kde byl Manuel 25. září 1373 korunován jako spolucísař. Andronikos byl zatím uvězněn ve věži Anema. Roku 1376 se Andronikovi s pomocí Janova podařilo uprchnout. Poté přesvědčil sultána Murada, aby mu poskytl oddíly k dobytí Konstantinopole. Na oplátku se zavázal sultánovi předat Galiopolis. Sultán ochotně Andronikovi pomohl a ten oblehl Konstantninopol, kterou bránil Jan a Manuel. Nakonec se museli vzdát, vítězný Andronikos se prohlásil císařem a dal celou svou rodinu uvěznit ve stejné věži, kde byl do nedávna vězněn sám.  Roku 1379 se podařilo císařské rodině uprchnout ze zajetí do Chrysopole, kde tábořil Murad. Manuel navrhl sultánovi, že pokud jim pomůže dobýt zpět Konstantinopol, upevní se vazalství Byzance a navíc bude Osmanům předáno město Philadelfia, poslední byzantská država v Malé Asii. Sultán tedy nabídku přijal a poskytnul Manuelovi a Janovi armádu. Na svrhnutí Andronika měli zájem i Benátčané, kteří byli nespokojení s Andronikovou podporou Janovanů. Proto Benátky poskytly Manuelovi malou flotilu. 1. července 1379 vstoupili Manuel a Jan vítězně do Konstantinopole a Andronikos prchnul do Galaty, janovské kolonií za Zlatým rohem. Občanská válka pak trvala až do dubna roku 1380. Válka skončila dohodou mezi Janem V. a Andronikem, Jan opět přijal Andronika za svého dědice. Je přirozené, že se tím cítil Manuel zklamán, avšak i přesto zůstal loajální ke svému otci. Roztrpčený Manuel odmítl uznat Osmanskou nadvládu.

Pád Soluně.

Roku 1382 se Manuel vrátil do Soluně, kde opět vládl jako despota Soluňský. Manuel okamžitě napadl Turky, kteří obléhali město Serres ležící nedaleko Soluně a porazil je. Tato akce byla v přímém rozporu s politikou Manuelova otce. V září 1383 Serres padl do rukou Turků a velitel osmanského vojska poté poslal Manuelovi ultimátum, ve kterém žádal kapitulaci Soluně, jinak by poté, kdy obležené město padne, bylo vyvražděno. Manuel se odmítl vzdát, povolal všechny své poddané a vyzval je k obraně města a posílení hradeb. Obléhání Soluně začalo v říjnu 1383. Dobrou zprávou pro Manuela bylo, že jeho bratr Andronikos v červnu 1385 zemřel a on se tak opět stal následníkem trůnu. Soluň se držela již tři a půl roku proti tureckému náporu, nyní se ukázala naděje, že by snad mohli přijít latinové na pomoc. Městu nikdo na pomoc nepřišel a morálka ve městě se podlomila, obránci začali jednat o kapitulaci. V dubnu 1387 Manuel kapituloval, aby zabránil povraždění civilního obyvatelstva a poté odešel na Lesbos.

Povstání Jana VII..

Manuel se za své chyby musel zpovídat otci. Ten opět uzavřel mír s Turky, ale požadoval nyní Manuelovo pokání. Ten musel zůstat dva roky ve vyhnanství na ostrově Lémnos. Teprve na jaře 1390 se mohl Manuel vrátit do Konstantinopole.  Proti Janovi V. však vypuklo nové povstání. Tentokrát se o trůn přihlásil Jan VII. Palaiologos, syn zemřelého Andronika IV. Jan VII. provedl vojenský převrat a Jan V. i Manuel byli nuceni se stáhnout do pevnosti Yedikule, kde po několik měsíců čelili obležení. Manuel se nakonec rozhodl hledat podporu a odešel na Lémnos, kde sehnal pět galér, s nimiž se poté vrátil v srpnu do Konstantinopole. V září stáhl Jan V. své muže z pevnosti a tajně přepadl svého vnuka, ten byl přinucen uprchnout z hlavního města.

Pád Filadelfie.

Po svém vítězství se Manuel a Jan V. vrátili triumfálně do Blachernského paláce. Avšak jejich vítězství rozzuřilo nového sultána Bajezida I., který podporoval Jana VII. Ten požadoval účast Manuela i Jana VII. na svém tažení proti Filadelfii. Oba dva se museli na podzim roku 1390 účastnit obležení města. Město bylo vzato útokem a padlo. Paradoxem je, že se oba císařové museli přímo podílet na dobytí posledního byzantského města v Malé Asii.

Císařská vláda.

Nástup na trůn.

Dne 16. února 1391 císař Jan V. zemřel. Před svou smrtí si vybral Manuela za svého dědice. Manuel byl stále ve službách sultána, tentokrát v Burse, ve skutečnosti byl de facto zajatcem sultánského dvora. Manuel se navíc obával, že sultán prohlásí za císaře Jana VII. Proto se rozhodl k riskantnímu podniku a uprchl ze sultánova tábora. 7. března dorazil do Konstantinopole, kde si získal lid, když zajistil řádný pohřeb svému otci se všemi poctami.  V době, kdy nastoupil na trůn, bylo císaři už 40 let. Kroniky připomínaly, že vypadal vskutku královsky. Manuel se prý v mnohém podobal svému dědovi Andronikovi III., byl energický, měl dobré zdraví, miloval literaturu a studium teologie, kromě toho byl i dobrým vojevůdcem.  Roztrpčený sultán, který nevěděl, jak se Manuel dokázal zmocnit trůnu, ho chtěl ponížit. Přikázal, aby byla v Konstantinopoli tureckým obchodníkům přiřazena čtvrť, která nebude spadat pod císařské zákony, ale pod přímou zprávu tureckého místodržícího. V květnu 1391 vyzval Bajezid císaře, aby se po jeho boku účastnil jeho nového tažení proti městům u Černého moře.  Manuel se vrátil do Konstantinopole konečně někdy v polovině ledna 1392. Dne 10. února se pak slavila císařova svatba s Helenou Srbskou, dcerou srbského despoty ze Serres. Další dne, 11. února, se pak konala velkolepá korunovace, při níž chtěl Manuel alespoň trochu zvednout morálku konstantinopolských obyvatel.

Turecká blokáda Konstantinopole.

V zimě 1393-1394 se sultán Bajezid I. rozhodl odstranit všechny své křesťanské vazaly. Jeho plánem bylo svolat je všechny do Serres, kde rozbil tábor, a zde je chtěl nechat všechny zabít. Zavolal sem Manuela, Theodora I. Palaiologa (Despotu Morejského), Konstantina Dragaše (Srbského despotu a otce Manuelovy manželky), Jana VII. a srbského krále Štěpána III. Lazara. Každý z nich přišel a nevěděl o tom, že byli přizváni i ostatní. Když byli všichni pod jedním stanem, uvědomili si, že sultán je chce zabít. Naštěstí Bajezid přehodnotil své rozhodnutí a pouze jim řekl, že jakákoliv neposlušnost by se rovnala vyhlášení války. Poté je propustil.  Manuel věřil, že sultán je zrádný a nelze s ním žít v míru. Proto odmítl jeho požadavky. Manuel si byl pravděpodobně jistý nedobytností Konstantinopole; věděl, že Osmani mají silnou armádu, ale slabé loďstvo. Rozzuřený Bajezid pochopil Manuelovo odmítnutí jako vyhlášení války.  Bajezid vytáhl s velkou armádou a obsadil všechna byzantská území v Thrákii až na Konstantinopol. Manuel se v tuto kritickou chvíli pokusil získat pomoc na západě, spoléhal se hlavně na uherského krále Zikmunda Lucemburského, pro kterého byli rovněž Osmané hrozbou. Proto roku 1395 požádal západní mocnosti o pomoc. Západní mocnosti na žádost reagovaly a král Zikmund vytáhl v čele křížové výpravy proti Turkům, avšak 25. září 1396 utrpěli křižáci tvrdou porážku u Nikopole.

Manuelovy žádosti o pomoc ze západu.

Začátkem roku 1397 pak sultán začal v Malé Asii, přímo naproti Konstantinopoli, s výstavbou pevnosti Anadolu Hisar. Manuel nyní žádal s ještě větším důrazem o pomoc. V letech 1397-1398 vyslal posly do Papežského státu, Anglie, Francie i do Aragonie a velkoknížectví Moskevského. I konstantinopolský patriarcha žádal o pomoc, poslal posly do Polska a Kyjeva. Papež Bonifác IX. vydal dva listy vyzývající západní státy k nové křížové výpravě, papež také žádal, aby západní státy posílaly do Konstantinopole peníze a zásoby. Francouzský král Karel VI. poslal Konstantinopoli 12 000 franků a 1 200 vojáků, pod velením maršála Jeana le Meingre. Když Jean dorazil do Konstantinopole, zjistil, že město má málo vojáků na obsazení celých hradeb, proto navrhl císaři, aby cestoval na západ a požádal krále Karla o další vojáky, kteří by Konstantinopoli ulehčili.

Cesta Manuela II. na Západ.

Cesta Manuela po Itálii, Franci a Anglii.

Manuel se řídil doporučením maršála a rozhodl se cestovat na západ. Správu hlavního města předal kupodivu Janu VII., který se kdysi vzbouřil proti Manuelovu otci. V dubnu roku 1400 dorazil císař do Benátek a poté cestoval po severní Itálii. Postup byl velmi pomalý, protože v každém městě lidé císaře vítali a konali oslavy na jeho počest, protože byl považován za ochránce křesťanství před Islámem. 3. června dorazil Manuel do Paříže, kde ho přijal Karel VI. se všemi poctami a dokonce dal vyzdobit celé jedno křídlo paláce Louvre, kde zůstal Manuel ubytován po celou dobu svého pobytu v Paříži. Přesto se však Karel nechtěl připojit k případné křížové výpravě.  Po návštěvě Francie se císař vydal na návštěvu anglického dvora krále Jindřicha IV. ten ho rovněž přijal s velkou úctou a sliboval mu účast na výpravě, ovšem Jindřichova pozice nebyla příliš pevná a tak nakonec dal král pro císaře konat velkolepou hostinu ve svém paláci v Elthamu, kde předal Manuelovi alespoň dar 4 000 liber, sesbíraných po kostelech, aby podpořil císařovu věc.

Manuelův návrat do Francie a Itálie, cesta zpět.

V roce 1401 se Manuel vrátil do Paříže, kde víc než rok nadále jednal s Aragonem, Portugalskem, s papežem v Římě i se vzdoropapežem v Avignonu. Všichni vyjadřovali lítost a smutek nad osudem císařství, avšak všichni se vyhýbali nejrůznějším smlouvám, jak jen to šlo. U francouzského krále Karla VI. se navíc projevila závažná duševní choroba. Proto Manuel napsal list Benátskému dóžeti, jestli by se ujal vedení tažení a dočkal se jeho odmítnutí. V září 1402 přišli do Paříže poslové, kteří přinesli zprávu císaři, Bajezid byl poražen a zajat v bitvě u Ankary Mongoly, vedených Tamerlánem. Navíc Mongolové vyplenili téměř celou Malou Asii a v Osmanské říši vypukla občanská válka o trůn. Císař se rozhodl vydat na cestu zpět. Manuel s návratem do Konstantinopole nepospíchal, bylo mu jasné, že Osmani jsou nyní příliš zaměstnáni vlastními problémy, než aby byli schopni ohrozit říši. Zastavil se v několika italských městech a nakonec dorazil do Benátek, kde se mu dostalo dobrého uvítání. Benátčani mu poskytli tři válečné lodě, na kterých se Manuel mohl vrátit domů.

Poslední velký úspěch byzantské diplomacie.

V červnu roku 1403 přistál u Galiopolis, kde ho už očekával Jan VII., který zde pokorně předal moc Manuelovi a navíc měl pro něj pozitivní zprávy. V květnu jednal se Sulejmánem, nejstarším synem Bajezida a ten podepsal s Janem smlouvu, která ukončila vazalství Byzance, navíc vrátil císařství Soluň a její okolí, několik měst v Thrákii i na pobřeží Černého moře a některé ostrovy v Egejském moři. Navíc propustil všechny řecké vězně a uzavřeli dohodu, podle které museli Turci žádat o povolení k přepravě přes Bospor. To vše bylo Byzanci dáno za to, že uznala za sultána Sulejmána, vládnoucího z Adrianopole.  Tato smlouva byla Sulejmánem uzavřena proto, že si byl vědom, že aby se stal sultánem, bude potřebovat podporu Byzantské říše. Přes dobré vztahy s Osmany byl Manuel i nadále ostražitý a zůstával v kontaktu se západem, protože si nemohl být jistý, že občanská válka se bude vyvíjet ve prospěch jeho spojence. Manuel za odměnu Jana VII. odměnil držbou Soluně. Když roku 1407 zemřel Manuelův bratr Theodoros, despota Morejský, jmenoval Manuel novým despotou svého druhorozeného syna Theodora II., kterého odjel osobně na Peleponés dosadit.  V září 1408 zemřel i Jan VII., jeho syn Andronikos zemřel již před rokem. Proto dosadil císař za nového despotu v Soluni svého třetího syna Andronika. Začátkem roku 1409 se pak Manuel vrátil do Konstantinopole. Tím, že sám dosazoval do vůdčích pozic své kandidáty, chtěl opět posílit centrální moc. Začátkem roku 1411 byl sultán Sulejmán zabit a evropskou část Osmanské říše obsadil jeho bratr Musa. Musa byl na rozdíl od svého bratra k Byzanci nepřátelský a neuznával ústupky učiněné Sulejmánem. Poslal dvě armády proti říši, jedna oblehla Soluň a druhá Konstantinopol. Po cestě Turci masakrovali veškeré civilní obyvatelstvo. Musovi se však nepodařilo dobýt ani jedno z mohutně opevněných měst.  Manuel, který měl zájem se ho zbavit, zahájil jednání s dalším kandidátem na osmanský trůn, tentokrát s Mehmedem I., který se zmocnil Malé Asie. Manuel s Mehmedem zahájili jednání roku 1412 a uzavřeli spojenectví. Mehmed potvrdil ústupky dané Byzanci Sulejmánem, protože i on si uvědomil, že jen s pomocí Byzance může převzít trůn. Mehmed roku 1413 porazil Musu a okamžitě poslal posla, který sdělil tuto novinu císaři.  V Osmanské říši však problémy ani teď neskončily. V Malé Asii se objevil nový uzurpátor, tentokrát Mustafa, který tvrdil, že je starším bratrem Mehmeda. Podvodník zorganizoval armádu a byl Mehmedovi skutečnou hrozbou. Občanská válka se rozhořela nanovo, ale neměla dlouhého trvání, nakonec byl Mustafa poražen; podařilo se mu však uprchnout a s pomocí Benátčanů se dostal do Soluně k Andronikovi. Mehmed si stěžoval u císaře. Manuel si však ponechal Mustafu v zajetí, měl být doživotním vězněm v Byzanci. Tímto prozíravým tahem mohl císař v případě útoků Osmanů zpochybnit postavení sultána. Císař s Mehmedem však udržovali až do Mehmedovi smrti přátelské vztahy.

Léta míru.

Byzantská říše byla konečně na čas bezpečná. Manuel nyní plánoval sňatek svého nejstaršího syna Jana s Annou Moskevskou, s dcerou velkoknížete Moskevského Vasilije. Vasilij chtěl sňatkem posílit vztahy s byzantskou říší, a tak poslal teprve jedenáctiletou dceru roku 1414 do Konstantinopole, kde se slavila svatba.  Manuel v letech 1414-1415 podnikl cesto po říšských územích, aby posílil císařskou autoritu. Z Konstantinopole vyplul v červenci 1414 a během své cesty oblehl ostrov Thasos, který padl do rukou Byzantinců v září. Poté se zastavil v Soluni, kde vládl jeho syn Andronikos. Pak odešel na Peleponés, kde rozšířil území Morejského despotátu na úkor latinských panství. Zde dohlížel na výstavbu hradby přes Korintskou šíji, tzv. Hexamilion. Hradba měla ochránit Peleponés před nájezdy Osmanů.  V březnu 1416 se Manuel vrátil do hlavního města. Situace říše nebyla nikdy tak dobrá od obnovení císařství roku 1261. Roku 1417 však v Konstantinopoli vypukla epidemie moru, která zahubila mnoho lidí včetně Anny Moskevské. Císař proto musel roku 1420 hledat nové manželky pro své syny Jana a Theodora. Janovou novou manželkou se stala Sofia z Monteferratu a Theodorovou manželkou se stala Cleofe Malatesta. Obě manželství byla oslavena 19. ledna 1421 a Jan byl korunován spolucísařem.  Po svatbě začal Jan hrát stále významnější roli v rozhodování císařského dvora, bylo to způsobeno i zhoršujícím se zdravím stárnoucího císaře. Manuel byl nucen zanedbávat mnoho ze svých povinností a nastalý směr se začal ukazovat pro říši jako nešťastný. Jan byl totiž přesvědčen (podobně jako většina mladých šlechticů), že říše potřebuje agresivní a výbojné politiky a že je nutno válčit s Osmany.  Manželství Jana a Sofie se ukázalo být katastrofou, i když císař měl svou snachu v oblibě. Jan však nebyl se Sofií nikdy šťastný, protože prý byla velmi ošklivá. Po Manuelově smrti dokonce Sofie uprchla z Konstantinopole na Janovské lodi a vstoupila do kláštera. Dne 21. května 1421 zemřel sultán Mehmed, pro Byzanc to byla zlá zpráva, protože na trůn nastoupil výbojný sultán Murad II., který na rozdíl od svého otce byl rozhodnut Byzanc zničit.

Obléhání Konstantinopole.

Jan s podporou mladých šlechticů, oznámil otci, že nehodlá vzít na vědomí nového sultána, místo toho podpoří jako sultána Mustafu, který byl stále v byzantském zajetí. Manuelovo smýšlení bylo zcela v rozporu s postojem jeho syna, ale byl příliš nemocný a vyčerpaný, než aby měl sílu svému synu vzdorovat. Poté mu předal plnou moc a řekl mu, ať dělá, co uzná za vhodné. Mustafa byl pak propuštěn, dostal malou armádu a záhy se zmocnil evropské části osmanské říše. V lednu 1422 pak napadl Malou Asii, ale byl poražen a musel se stáhnout zpět do Evropy. Murad však Mustafu dostihl a zabil ho, stal se tak nesporným vládcem celé Osmanské říše a byl rozhodnut zničit Byzantskou říši, která se pokusila převzít moc. Invazi naplánoval sám Murad.  Rozdělil velkou osmanskou armádu na dvě části, jedna byla poslána dobýt Soluň, zatímco ta větší vytáhla proti Konstantinopoli. Obležení Konstantinopole začalo 8. června 1422. Manuel pověřil vedením obrany svého syna Jana, protože věděl, že Jan bude bojovat s nadšením za byzantskou věc a navíc sní o obnově někdejší slávy říše. Jan držel statečně hradby a udržoval dobrou morálku vojska. 24. srpna začal velký útok Turků, protože právě na tento den předpověděl prorok pád města. Bitva na hradbách byla krvavá a pokus Turků neúspěšný. Manuel poté projevil opět diplomatický cit. Poslal teprve třináctiletého Mustafu, sultánova mladšího bratra, proti Burse. Sultán se obával o svůj trůn, a proto raději přerušil obléhání a rozhodl se zasáhnout proti Mustafovi, kterého porazil a dal ho popravit. Konstantinopolský lid jásal a lidé si mysleli, že město zachránil zázrak.

Definitivní ztráta Soluně.

Ve stejné době probíhalo obléhání Soluně. Soluň byla po celou dobu byzantské historie druhým nejvýznamnějším městem říše. Jejímu udržení se přisuzovalo skoro stejné důležitosti jako udržení hlavního města. Andronikos, který bránil Soluň však byl nemocný a nemohl si udržet kontrolu nad situací. Navíc město strádalo hlady. Andronikos proto zahájil v létě 1423 diplomatická jednání s Benátskou republikou, protože se domníval, že Benátčané by mohli město bránit mnohem lépe než on. Manuel a Jan podpořili rozhodnutí Andronika. Benátčané byli ohromeni tím, že jim Byzanc nabízela předání Soluně a nakonec nabídku přijali. Soluň byla prodána za 50 000 dukátů. V září pak byly na hradbách vyvěšeny benátské vlajky a Benátčané se chopili obrany města.

Zhoršení zdraví a smrt.

V roce 1423 se Manuelovo zdraví velmi zhoršilo. Jan se zcela chopil vlády nad říší, obával se však nového útoku na Konstantinopol a proto začal hledat zoufale pomoc v Itálii. Dne 22. února 1424 naštěstí Manuel podepsal mír s Muradem. Na západě se mezitím Janovo úsilí nedočkalo úspěchu, Italové odmítali pomoct ortodoxní Byzanci.  Historik Georgios Sphrantzes zaznamenal debatu císaře s Janem, Jan totiž svému otci řekl, že jediná záchrana pro říši je sjednocení západní a východní církve. Císař však svého syna nabádal, aby se vyhnul jakýmkoliv nesplnitelným závazkům západní církvi. Císař poté řekl Sphrantzésovi, že jeho syn je dobrým vládcem ve špatné době, myslí prý na velké věci, které posloužily ve šťastnějších dnech jejich předkům. Poté řekl, že se obává že Janovy plány přivedou říši k zániku. Krátce nato složil Manuel církevní sliby a přijal jméno Matouš. 21. července roku 1425 pak tento velký císař zemřel. Na trůn nastoupil Jan a Sphrantzes zaznamenal, že mnoho lidí oplakalo smrt velkého císaře, který by byl pravděpodobně v době, kdy byla říše na vrcholu, velkým vládcem. Žil v době, kdy Byzanc pomalu skomírala.

Literární díla.

Manuel II. byl neobyčejně vzdělaným panovníkem. Sorbonnští učenci uvítali velmi rádi panovníka, který s nimi mohl hovořit na úrovni, při Manuelově návštěvě v Paříži. Manuel sám byl autorem četných literárních děl, od dopisů přes básně, životy svatých, teologické spisy až po rétoriku, napsal i pojednání o 157 kapitolách o Duchu Svatém. Také napsal malou knížku pro své turecké přátele, kde srovnával křesťanství s islámem.

Rodina.

Manuel byl ženatý s Helenou Srbskou s níž měl deset dětí, osm synů a dvě dcery

Manuel II. Palaiologos nebo Palaeologus (řecky: Μανουήλ Β ́ Παλαιολόγος, "Manouēl II Palaiologos", 27. června 1350 – 21. července 1425) byl byzantský císař v letech 1391 až 1425.

曼努埃尔二世·帕里奥洛格斯(,1350年-6月27日-1425年-7月21日)拜占庭帝国皇帝(1391年-1425年在位)。


Slovo.

Do angličtiny se slovo dostalo roku 1634 z tureckého "harem", které bylo přejaté z arabského slova "haram" ("zakázaný"), původně znamenající „ženské prostory“, doslovně „něco zakázaného a drženého v bezpečí“. Slovo má kořen ve slově "harama", znamenajícího "hlídal a zakázal". Tři souhlásky "H-R-M" se často vyskytují v arabských slovech s významem "zakázat". Je příbuzné s hebrejským "herem", které má podobný význam jako řecké "anathema", používané při exkomunikaci, a znamenalo rozsudek vynesený židovským soudem "Sanhedrin"; všechny tyto výrazy znamenají něco posvátného a nedoknutelného. V islámu je soukromí žen velmi a natolik ctěno, že jakékoliv jeho porušení je "haram" - zakázáno.  Oproti v západním světě všeobecně rozšířenému přesvědčení v muslimském harému nežily jen sultánovy manželky a milenky, ale také jejich děti. Harémy mohly být palácové komplexy z pohádek tisíce a jedné noci se služebnictvem a vykastrovanými strážci, ale také jen obyčejné ženské pokoje, podle turecké tradice oddělené od "selamlik" - mužských částí domu.

Historie.

Harém tureckých sultánů v paláci Topkapı ubytovával několik set, svého času až tisíc žen, z nichž některé byly i manželky. V harému žila též panovníkova matka, jeho sestry a další ženské příbuzenstvo. V harému byli dále přítomni vykastrovaní sluhové a mladé otrokyně, které sloužily sultánovým milenkám. Do šestnácti let byl harém domovem také sultánovým synům, kteří byli po dosažení tohoto věku považováni za dostatečně zralé, aby jeho zdi opustili a začali se podílet na veřejném životě. Harém v Topkapı byl v podstatě obývacími prostorami sultána a jeho nejbližších v rámci palácového komplexu.  Harémy údajně existovaly v Persii již za antické achaimenovské říše i později za íránských dynastií. Za dynastie Sásánovců bylo v harému přítomno až 3000 manželek a 12000 otrokyň. Ženy v královských harémech často hrály skryté, leč důležité role v perských dějinách, zejména v letech 1905 až 1911 během íránské revoluce. Tato tvrzení jsou však některými íránskými historiky odmítána.  Slovo harém bývá dáváno také do spojitosti s čínským výrazem "hougong" - doslova „palác za“. Hougon byly velké paláce pro císařovy manželky, milenky, služebné a eunuchy. Žen, pobývajících v hougonu, bývaly tisíce.  Někteří muslimové odmítají, že by existence harému měla cokoliv společného s islámem, naopak tvrdí, že byly jen součástí osmanské kultury a že harémy pocházejí z předmuslimských i předkřesťanských dob (kde ovšem existovaly pod jiným názvem).  V dobách romantismu Evropu harémy fascinovaly (viz také orientalismus), do jisté míry na tom měla podíl dobrodružná literární tvorba Richarda Francise Burtona. V Evropě byla rozšířena představa o harému jako o nevěstinci, skládajícího se z nahých smyslných žen ležících okolo lázně s naolejovanými těly, připravených potěšit pána domu, kdykoliv si umane. Mnohé z těchto představ byly ztvárněny tehdejšími malíři.  Nové výzkumy však jednoznačně ukazují, že účast žen v osmanské vyšší, resp. dynastické společnosti byla velmi institucionalizovaná a hierarchizovaná. Pohlavní život (samozřejmě za účelem plození potomků) probíhal v prostředí přísné hierarchie a odstupňování moci, paralelně k mužskému mocenskému aparátu. Dělení moci uvnitř dynastie spočívalo nikoli ve větvení, ale v generačním zajištění následníků. Starší generace - ženy i muži - kontrolovaly pohlavní život a reprodukci mladších. Oproti na fantasiích a mýtech založeným evropským cestopisům podléhala sexualita a smyslnost v panovnickém harému přísným pravidlům a kontrole. Harém byl reglementovaná instituce dynastické reprodukční politiky.  Mocnou konkubínou v osmanském harému byla dcera pravoslavného popa Roxelana, která byla roku 1520 unesena při nájezdu Tatarů a jako otrokyně prodána do paláce Topkapı v Istanbulu, kde se později stala oficiální manželkou sultána Sulejmana I a matkou následníka trůnu. Osmanský sultán Ibrahim I., který vládl v letech 1640–1648, se zamiloval do konkubíny a aby dosáhl jejího usmíření, nechal povraždit ostatních 280 žen v harému – svázané oběti byly utopeny v Bosporu.

Odrazy v umění.

V Evropě je staletí staré téma zobrazení Evropanky, násilně odvlečené do orientálního harému. Příkladem může sloužit Mozartova opera "Die Entführung aus dem Serail (Únos ze serailu)", vztahující se k pokusu hrdiny Belmonta o záchranu jeho milované Konstancie z harému paši Selima.  Toto téma bylo znovu a znovu zpracováváno v nesčetných historických románech. Jeden příklad za všechny - "Angelika a sultán", část úspěšné francouzské série manželů Anne a Serge Golonových o francouzské šlechtičně 17. století, zajaté piráty, prodané marockému králi a vsazené do harému, která odmítne i krále a za spletitých okolností se jí podaří uprchnout a setkat se se svým manželem.

Galerie.

Obrazy harémů

Harém (arabsky حريم "harîm" = "haram") je v arabské tradici část domu, zakázaná jiným mužům, než pánovi domu. Nejznámější a nejvelkolepější harémy bývaly v Osmanské říši. Slovo znamenalo soukromí a bylo velmi respektováno a ctěno.

伊斯兰世界的后宫(),本义为禁止之地,神圣密室。起源于近东,包括阿拉伯帝国的倭马亚王朝与阿拔斯王朝、伊朗的萨法维王朝、印度的蒙兀儿帝国与土耳其的奥斯曼帝国等皇室。并通过奥斯曼帝国传入西方世界。指在一夫多妻制环境下的女性以及未成年儿子的居住场所,禁止成年男性进入。奥地利作曲家莫扎特曾以鄂图曼帝国后宫为题材创作歌剧《后宫诱逃》。


Definice.

Grupová rychlost formula_1 je určena vztahem kde formula_3 je úhlová frekvence a formula_4 je vlnový vektor. (Značka formula_5 znamená parciální derivaci.) Odhlédneme-li od směru šíření vln, lze velikost grupové rychlosti počítat poněkud jednodušeji podle vztahu kde formula_7 je vlnové číslo a formula_8 je vlnová délka. Vztah mezi formula_9 a formula_10 udává disperzní relace, která charakterizuje chování daného typu vln v daném prostředí.  Je vidět, že grupová rychlost obecně závisí na vlnové délce, takže vlny různých frekvencí se mohou šířit různě rychle. Není-li vlna monofrekvenční, tj. skládá-li se z více harmonických postupných vln různých frekvencí, pak vlny vytvářejí skupiny – grupy, kterým se v češtině říká vlnový balík nebo vlnové klubko. Grupová rychlost udává rychlost šíření celého balíku. Vlny s větší fázovou rychlostí zdánlivě vznikají na konci balíku, šíří se po něm dopředu a na předním konci zanikají.  Obrázek ilustruje situaci pro případ dvoufrekvenční vlny na hluboké vodě. Červená tečka se pohybuje fázovou rychlostí. Zelená tečka se pohybuje zároveň s balíkem grupovou rychlostí, která je v tomto případě poloviční oproti fázové.

Příklady.

Prostředí bez disperze.

Nedochází-li k disperzi, šíří se vlny všech vlnových délek stejnou rychlostí. Platí to například pro elektromagnetické vlny ve vakuu. Disperzní relace pak říká, že úhlová frekvence je přímo úměrná vlnovému vektoru: Konstanta úměrnosti formula_12 má zjevně význam grupové rychlosti, protože Fázová rychlost je v tomto případě stejná jako grupová, protože formula_14.

Vlny na hluboké vodě.

Neuvažujeme-li povrchové jevy a je-li hloubka vody formula_15, platí pro vlny na vodě disperzní relace kde formula_17 je tíhové zrychlení. Vyjádříme-li odtud úhlovou frekvenci můžeme dle definice spočítat grupovou rychlost. Fázová rychlost pro tento případ vychází formula_20, což je dvojnásobek grupové rychlosti. Protože formula_10 je nepřímo úměrné vlnové délce formula_8, je vidět, že obě rychlosti jsou přímo úměrné formula_23. Delší vlny se tedy na vodě šíří rychleji. Tomu říkáme normální disperze. Naproti tomu při tzv. anomální disperzi by rychlost delších vln vyšla menší než rychlost kratších vln.

Grupová rychlost ve fyzice je rychlost přenosu energie vlněním. Přenosem energie se mohou šířit signály, takže grupová rychlost nemůže být větší než rychlost světla ve vakuu (na rozdíl od fázové rychlosti). Můžeme ji určovat pro nejrůznější druhy mechanického i nemechanického vlnění: vlny na vodě, seizmické vlny při zemětřesení, světlo ve skle, zvuk, elektromagnetické vlny v plazmatu a podobně. V kvantové mechanice se pohyb částice popisuje pomocí vln, jejichž grupová rychlost odpovídá klasické rychlosti částice.

波的群速度(group velocity),或简称群速,是指波振幅外形上的变化(称为波的「调变」或「波包」)在空间中所传递的速度。想象一下我们将一块石头投入一个平静的池塘中激起一个波浪,随即变成一个中心平静呈环形扩展的波环。这个正在扩展的波环为一组由不同传播速度的独立子波组成。波长较长的子波传播速度较快并消失在整组波的前缘。波长较短传播较慢的波随着整组波内缘的推进而消失。


Historie.

Quake III Arena byl přímý konkurent hry Unreal Tournament od Epic Games, která byla vydána o 10 dní později. Obě hry si byly velmi podobné a obě byly multiplayerovým pokračováním single‐playerových her, takže bylo vykonáno množství porovnání obou her. Unreal Tournament byl vyzdvihovaný pro vysokou inteligenci počítačem řízených hráčů (botů), velkou různorodost zbraní a herních módů, zatímco "Quake III Arena" byla chválen za dynamickou hratelnost a výbornou grafiku.  V prosinci 2000 Id Software vydala datadisk s názvem "Quake III: Team Arena". Byl zaměřený na týmovou hru a přinášel nové herní mody, mapy, zbraně a modely hráčů. Tento datadisk byl kritizovaný, protože jeho vydaní bylo příliš dlouho očekávané a jeho nové vlastnosti byly už z velké části implementované modifikacemi fanoušků.  Později společnost vydala dvojCD "Quake 3: Arena Gold", které obsahovalo původní hru "Quake III Arena" a datadisk "Quake III: Team Arena".  19. srpna 2005 společnost Id Software uvolnila kompletní zdrojový kód "Quake III Arena" pod licencí GNU General Public License tak, jako to udělala i u starších her "Wolfenstein 3D", "Doom", "Quake" a "Quake II". To však neznamená, že kompletně celá hra byla vydaná pod GPL, protože textury a ostatní data zůstaly chráněné copyrightem.  18. října 2005 vyšel další díl série Quake jako pokračovaní příběhu z "Quake II" pod názvem "Quake 4".

Hra.

Příběh.

Neví se, před kolika staletími Vadrigaři, tajemní Mistři Arény, postavili Arénu Věčnosti pro jejich vlastní pekelné potěšení. Ve skutečnosti se o těchto bytostech neví nic, kromě toho, že vyznávali krveprolévaní a prostředí skutečného boje. Takovými jako oni sami, největšími bojovníky všech dob, naplnili Arénu. A ty jsi právě vstoupil do jejich řad.  Jako gladiátor v Aréně Věčnosti musíš nejen přežít, ale i vyhrát každý boj proti stále silnějším protivníkům. Neobávej se být moc „zfragovaný“. Vadrigaři se nenechají v jejich oblíbeném sportu oklamat takovou maličkostí, jako je smrt. Ti, co padnou, jsou ihned navráceni zpět k životu a okamžitě vhozeni zpět do boje, možná o trochu moudřejší ze svých chybných kroků.  Když se prach, krev a končetiny usadí, všichni bojovníci si vybojují právo bojovat znovu a poskytovat další zábavu pro Vadrigary. Ale jen ten bojovník, který zabil nejvíc nepřátel, bude vyhlášený za vítěze. Vyhrávající gladiátor postupuje do dalších a obtížnějších arén, až se nakonec on nebo ona postaví Xaerovi, Pánovi Poslední Arény.

Zbraně.

Zbraně jsou navržené tak, aby žádná ze zbraní nebyla dominantní. Rovnováhy mezi jednotlivými zbraněmi bylo dosáhnuto zkušenostmi z předchozích dílů "Quake" a "Quake II". Například raketomet (rocket launcher) byl v "Quake" vysoce účinnou zbraní, která dominovala deathmatchům, zatímco v "Quake II" byl raketomet oslabenou zbraní a hráči ji používali jen velmi málo. V "Quake III Arena" je raketomet už vyváženou zbraní.

Brnění.

Maximum brnění je 200, které klesá každou sekundu o 1 bod až na úroveň 100. Brnění jsou na ochranu nositele a absorbují poškození.

Zdraví.

Každý hráč začíná s 125 bodovým zdravím (životem). Maximum života je 200, které každou sekundou klesá o 1 bod až na úroveň 100. Hráči, který spadne ze střední výšky na zem, se udělí 5 poškození, a z větší výšky 10 poškození. Brnění v tomto případě nehraje úlohu.

Modifikace.

Ke Q3 bylo vytvořeno množství modifikací:

Quake III Arena (známa i jako Trinity [pracovní název], zkráceně Q3A anebo Q3) je počítačová hra, multiplayerová střílečka z pohledu první osoby vydána 2. prosince 1999. Hra byla vytvořená společností Id Software. "Quake III Arena" je třetí titul v sérii a odlišuje se od předchozích verzí absencí klasického módu single‐player. Sólo hra je zpracovaná jako souboj v aréně proti protivníkům s umělou inteligencí (botům), podobně jako ve hře Unreal Tournament.

《雷神之锤III》(Quake III Arena),是由id Software采用id Tech3引擎制作的多人连线第一人称射击游戏(FPS),1999年12月发行。玩家或独立或组队在地图中厮杀,死亡后数秒即在地图某处重生。当某位或某队玩家达到胜利条件或者游戏持续一定时间后即宣告一个回合结束。胜利条件取决于选择的游戏模式。


葡萄牙士<unk>亭俱樂部

Historie.

Sporting byl založen v roce 1906. Za zrodem Sportingu stál legendární José Alfredo Holtreman Roquette (známější jako José Alvalade), jehož jméno je uvedeno v samotném názvu stadionu. Tomu v zakládání klubu pomohl jeho dědeček, který byl šlechtického stavu. Už následující rok se prvně střetl se svým budoucím rivalem Benficou, která tehdy hrála pod názvem "Sport Lisboa". V prosincovém utkání musela Benfica čelit tomu, že 8 jejích bývalých fotbalistů nastoupilo už ve dresu Sportingu. Jeden z nich, Candido Rodrigues, vstřelil úvodní branku a dopomohl k vítězství Sportingu 2:1 poté, co si vlastní gól vstřelil zakladatel klubu Benficy a zároveň její záložník Cosme Damiao. V červnu 1922 narazil Sporting poprvé na budoucího rivala FC Porto, a to v pohárovém utkání. První zápas rozhodl hráč Porta Tavares Bastos, který dvěma góly zařídil výhru 2:1. Sportingu se sice podařilo vyhrát domácí odvetu, ve třetím zápase v Portu však domácí opět vyhráli – tentokrát 3:1 – a získali svou první trofej vůbec. V roce 1923 vybojoval Sporting svoji první trofej, když ve finále portugalského poháru porazil tým Académica.  Ve 30. letech nabrala rivalita s FC Porto na intenzitě. V roce 1936 uštědřilo Porto Sportingu vysokou ligovou porážku 10:1, další sezónu to Sporting Portu oplatil výsledkem 9:1. Mimo to Sporting vyhrál ligu v letech 1934, 1936 a 1938. Zlatou érou se ale stala 40. léta a 50. léta, kdy lisabonský celek získal celkem 10 titulů. Osu týmu tvořili fotbalisté Jesus Correia, Albano Pereira, Fernando Peyroteo, Manuel Vasques a José Travassos. Během 60. let se Sporting ocitl ve stínu lisabonského rivala Benficy, která do svého týmu zlanařila „Černého pantera“ Eusébia, který pak v Benfice působil od roku 1960 do roku 1975. V tomto období se Sporting zmocnil ligového titulu jen 4× (1962, 1966, 1970, 1974). Přesto se klub dočkal úspěchu na evropské scéně, a to v sezóně 1963/64, kdy získal Pohár vítězů pohárů poté, co v opakovaném finále zdolal maďarský MTK Budapešť.  Po titulech v roce 1980 a 1982 přišlo hluché období, kdy se tomuto týmu z Lisabonu nepodařilo vyhrát portugalskou ligu takřka dvacet let. Co se naopak podařilo bylo vítězství 7:1 nad Benficou v prosinci 1986. Benfica se oklepala z této porážky a titul nakonec získala. V ročníku 1993/94 museli příznivci Sportingu „zkousnout“ domácí porážku 3:6 od mužstva Benficy.

Od roku 2000.

V závěru ročníku 1999/2000 ukořistil Sporting po dlouhé době titul. V lednu 2001 začala výstavba nového stadionu a opět byl stadion pojmenovaný po Josém Alvaladem. V ročníku 2001/2002 byl tým posílen brazilským útočníkem Máriem Jardelem, který o pár měsíců dříve nastupoval za FC Porto. Jardel hrál velkou roli při zisku dodnes (k únoru 2019) posledního ligového titulu, sám si došel pro Zlatou kopačku, která se uděluje nejlepšímu střelci Evropy za daný rok. Jardel za onu sezónu vstřelil celkově 42 branek. Sporting navíc opanoval též portugalský pohár, čímž získal double. O několik týdnů později Sporting zvítězil také v portugalském Superpoháru. V létě 2003 byl stadion pro EURO 2004 dokončen, tým však opustil Jardel, který zamířil do anglického Boltonu.  Od sezóny 2003/2004 tak hraje Sporting na svém novém stadionu. V sezóně 2004/2005 se týmu podařilo postoupit až do finále Poháru UEFA, přičemž finálový zápas se hrál právě na novém stadionu Sportingu. Ačkoli lisabonský klub vedl díky trefě Rogéria, CSKA Moskva utkání otočilo a vyhrálo 3:1. Posléze se v rámci domácí ligy čtyři po sobě jdoucí sezóny (2005/2006 až 2008/2009) umístil na druhé příčce za Portem. V sezónách 2006/2007 a 2007/2008 se stal vítězem domácího poháru po výhře nad Belenenses Lisabon, respektive nad FC Porto. Přesto, že maximem posledních let bylo druhé ligové místo, dosáhl Sporting na výhru v domácím poháru v roce 2015.  Na jaře 2018 Sporting neuspěl v Evropské lize, když ve čtvrtfinále nestačil na pozdějšího vítěze Atlético Madrid. Neuspěl ani v domácí lize, získal až třetí místo, čímž přišel o Ligu mistrů pro další sezónu. Během tréninku v půlce května se stal trenér Jorge Jesus se svými svěřenci cílem útoku přibližně 50 fanoušků v kapucích s tyčemi a opasky, kteří byli nespokojení s výkony mužstva. Následoval exodus několika fotbalistů, trenéra Jorgeho Jesuse a odchod ředitele Bruna de Carvalha.  V sezóně 2018/19 byl Sporting nasazen do základní skupiny Evropské ligy, kde se postupně střetl s Arsenalem, Poltavou a Karabachem. Ze skupin postoupil ze druhého místa, v šestnáctifinále na něj čekal španělský Villareal. Sporting začal první utkání na domácí půdě, ale podlehl Španělům 0:1.

Sporting Clube de Portugal (mezinárodně známý též jako Sporting Lisabon) je portugalský fotbalový klub z Lisabonu založený roku 1906. V Primeira Lize patří k popředním klubům. Své domácí zápasy hraje na Estádio José Alvalade. Klubové barvy jsou bílá a zelená.

葡萄牙士<unk>亭俱乐部(),亦可意译为「葡萄牙体育会」,通称「士<unk>亭」(),国际上常以「里斯本士<unk>亭」(英语:Sporting Lisbon)为简称,是位于葡萄牙首都里斯本的一间体育会,成立于1906年。该俱乐部长期派出多支代表队竞逐葡国当地的各个体育项目,并以其下的足球队最广为人知。


Dějiny.

Podle Hérodota pochází název Lýdie od mýtického krále Lýda, který údajně žil v době dobytí Tróje, v historických záznamech je však jméno doloženo teprve od 8. století př. n. l., zejména v pramenech asyrských, řeckých a v bibli. Asyřané se mj. zmiňují o zakladateli dynastie Mermnovců Gýgovi, jehož v 5. století př. n. l. několikrát připomněl Hérodotos. Kolem roku 600 př. n. l. ovládali Gýgovi potomci kromě vlastní Lýdie i větší část západu Malé Asie – v té době patřila jejich země k významným mocnostem Předního východu.  Lýdové udržovali s maloasijskými i pevninskými Řeky kulturní a obchodní styky. Často se je snažili ovládnout vojenskou silou, ale Řekové se jim skoro pokaždé dokázali ubránit. Na východě narážely jejich expanzivní snahy na moc médské říše, která po porážce Asýrie posunula své hranice až do bezprostředního sousedství jejich držav. Oba státy spolu vedly zhruba v letech 591–585 př. n. l. vyčerpávající válku. Při rozhodující bitvě, do níž ve snaze vynutit si konečné rozhodnutí nasadily obě strany všechny dostupné síly, rozhodl nakonec vnější faktor – zatmění Slunce – který přiměl Lýdy a Médy k uzavření míru. Od té doby se hranice mezi oběma státy ustálila na toku řeky Halys (dnes Kızılırmak).  Status quo v oblasti znovu porušil teprve poslední lýdský král Kroisos, který v roce 547 př. n. l. napadl dědice médských imperiálních tradic, perského krále Kýra II., byl však poražen a jeho země přičleněna k državám vítěze. Od těch dob byla Lýdie vždy součástí jiných státních útvarů – perské říše, říše Alexandra Velikého, seleukovské monarchie, římského impéria a říše byzantské. A třebaže téměř po celou dobu tvořila v rámci těchto států autonomní územní jednotku, vlastní lýdské zvyky a jazyk ustoupily v průběhu staletí do pozadí ve prospěch řecké kultury. Ta zde převládala až do velkých výbojů seldžuckých Turků v 11. století.

Lýdie je historickým územím v Malé Asii shodným zhruba s dnešními tureckými provinciemi İzmir a Manisa. Tradičním centrem země bylo město Sardy. Obyvatelstvo mluvilo lýdštinou, dnes již mrtvým jazykem z anatolské skupiny indoevropských jazyků. Starověká Lýdie hraničila na severu s Mýsií, na východě s Frýgií a na jihu s Kárií – na západě tvořilo její hranici egejské pobřeží a ostrovy, obývané z velké části iónskými Řeky. V Lýdii byly nalezeny nejstarší známé mince z období kolem roku 660 př. n. l.

吕底亚(Lydia),小亚细亚中西部一古国(公元前7世纪至公元前546年),濒临爱琴海,位于今天小亚细亚的西北部,其居民的语言为印欧语系安那托利亚语族,以其富庶及其宏伟的首都萨第斯(Sardis)著称,它大约在公元前660年开始铸币,可能是最早使用铸币的国家。


Poloha.

Petra se nachází na jihu Jordánska přibližně tři hodiny cesty od Ammánu, dvě hodiny od Akaby a jednu a půl hodinu od Vádí Ram. Petra se nachází v údolí nazvaném Vádí Musa. Místo je ukryté před okolním světem hradbou skal a leží v samotném srdci Šarských hor. Město vzniklo na křižovatce karavanních cest. Do města vede pouze jedna cesta procházející moderním městem Vádí Musa.

Historie.

Před devíti tisíci lety se zde začaly objevovat první zemědělské osady. Po dalších tisíc let tudy procházelo mnoho nomádských kmenů, ale rozvoj oblasti přišel až rostoucí potřebou navázat kontakt s tehdejšími mocnostmi, kterými byly Egypt a Mezopotámie.  První zmínky o Petře pocházejí ze Starého zákona, jedná se o vyprávění, jak Izraelité po čtyřiceti letech strávených na poušti přišli do Edomu. Legenda dále vypráví o tom, jak byl Mojžíš nucen Bohem vyprosit vodu ze skály pro Izraelity. Mojžíš na místo toho do skály udeřil holí a z onoho místa vytryskl pramen, který od té doby nese jméno Ain Musa. V bibli je Petra nazývána slovem Selá. Slovo je původem z hebrejštiny a označuje skálu nebo také kámen.  Oblast osídlili ve 2. pol. 4. st. př. n. l. Nabatejci, kteří zde vytvořili monarchii, která díky obchodování zbohatla. Město bylo vybudováno ve velice výhodném terénu, bylo prakticky schované v horách, a vzhledem k tomu sloužilo jako útočiště a shromaždiště okolních kmenů.  Petra obchodovala kvůli snadnému přístupu k Rudému moři s Arábií a Mezopotámií a také měla velmi dobrý přístup k syrským přístavům a toto vše umožnilo zviditelnit vliv řecké kultury na její architekturu. Některé památky vytesané do skal během 1. století našeho letopočtu toto potvrzují. Počet obyvatel v době jejího největšího rozkvětu se pohyboval mezi třiceti a čtyřiceti tisíci obyvatel, z nichž většinu tvořili obchodníci. Postupem času začal význam města upadat.  V roce 1812 byla Petra znovuobjevena švýcarským cestovatelem a objevitelem Johannem Ludwigem Burckhardtem. Kvůli nedůvěřivosti beduínů nemohl však město prozkoumat. Později toto místo prozkoumal po povolení, které získal, David Roberts, který pak proslul svými kresbami dalších oblastí například v Palestině, Egyptě, Jeruzalémě a v mnoha dalších.  Dnes je Petra turistickou atrakcí Jordánska. V roce 1985 byla zařazena na seznam světového kulturního a přírodního dědictví UNESCO. Dne 7. července 2007 byla jmenována novým divem světa.  Petra je často využívaná jako kulisa filmů. Vidět ji můžeme například ve filmech: "Indiana Jones a poslední křížová výprava" (1989), "" (2009).

Architektura.

Petra má tvar amfiteátru. Od východu na západ má délku přibližně jeden kilometr a od severu k jihu půl kilometru. Skály, které město ukrývají, jsou vysoké kolem tři sta metrů. Ve městě a na skalách se nacházely různé stavby a významná místa. A také se zde mísily vlivy různých stylů. Najdeme zde egyptský, řecký a římský styl.

Sík.

Tímto slovem je označována soutěska vedoucí do města. Je dlouhá přes jeden kilometr a široká kolem 5 metrů, ale v některých místech úzká tak, že je možné dotknout se obou stran rozpaženýma rukama. Stěny mají výšku přibližně dvě stě metrů. Na začátku se nachází most, který měl bránit zatopení vodou z Wádí Musa. V některých místech jsou viditelné vodní kanály, které sloužily jako přívod vody do města. V roce 1997 zde bylo odkryto při vykopávkách římské dláždění.

Al-Khazneh.

V překladu znamená Al-Chaznech pokladnici. Tuto budovu najdeme hned po východu ze soutěsky Sík. Její výhodná poloha ji chránila před přírodními vlivy. Pokladnici vytesali do železitého pískovce a původně měla sloužit jako hrobka nabatejského krále Arety III. Stavba má velmi propracované detaily, které znázorňují některé božské postavy, například Diovy syny nebo bohyni Tyché. K pokladnici se pojí legenda, že jeden z egyptských faraonů umístil do urny uprostřed horního patra poklad. Někteří z místních lidí této pověsti uvěřili a ve snaze poklad získat, do urny stříleli nebo na ní házeli oštěpy. V současné době je původně hladký povrch zvrásněn otvory po kulkách. Vytesána do skály byla zřejmě mezi lety 100 před naším letopočtem a 200 našeho letopočtu. Na výšku stavba měří 43 metrů a na šířku přibližně 30 metrů.

Divadlo.

Před 2000 lety bylo vytesáno do skály Nabatejci. Hlediště mělo 45 řad, ve kterých našlo místo 3 000 diváků. V průběhu času divadlo upravili Římané. Kvůli rozšíření pro 8 500 diváků zbourali několik hrobek v blízkosti. V roce 363 n. l. v důsledku zemětřesení, které divadlo poničilo, byly některé jeho části použity pro výstavbu dalších staveb v Petře.

Kolonádní ulice.

Místo bylo postavené v roce 106 n. l. Tvoří centrum města a na jejím začátku se nachází kašna zasvěcená nymfám. Do tohoto místa se stahovala voda vedená Síkem. Vedle kolonády se nacházelo tržiště, které bylo směrem na jih, na sever bychom kdysi mohli najít královský palác. Kolonáda končí branou, která dělí obchodní část města od části posvátné, kde najdeme především chrámy.

Ad-Dér.

Tato stavba podobající se svým vzhledem pokladnici se v překladu nazývá klášter. Jeho výška je 45 a na šířku měří 50 metrů. Vytesán do skály byl přibližně v 1. stol. n. l. a původně měl sloužit jako hrobka. Označení klášter si získal podle křížů, které najdeme uvnitř stavby. Dříve bylo možné po úzké stezce při klášteře vylézt k jednomu místu nad ním, ale po nehodě, kdy se po pádu po tomto výstupu jedna turistka zabila, a s ohledem na monumentální stavbu, bylo šplhání nad klášter zakázáno. Z místa je nádherný pohled na krajinu a okolí.

Ostatní památky.

V Petře dále najdeme:

Nabatejci.

Původ tohoto národa je dodnes nejasný. Předpokládá se, že to byli kočovní nomádi, kteří obývali severozápadní a severní Arábii a postupem času se začali usídlovat v této oblasti. Byli to velmi schopní obchodníci a také se živili jako vedoucí karavan. První zmínka o této civilizaci pochází z roku 647 př. n. l.

Petra ( "petra" – „skála“, "Al-Butrā") je skalní město a archeologické naleziště v Jordánsku. Od roku 1985 je zařazena na seznam světového kulturního a přírodního dědictví UNESCO. V Bibli je označováno jako "Selá" a Arabové mu dali jméno "Mojžíšovo údolí".

佩特拉(希腊语:Πέτρα,阿拉伯语:)是约旦的一座古城,位于安曼南250公里处,隐藏在阿拉伯谷东侧的一条狭窄的峡谷内。佩特拉一词源于希腊文“岩石”(petrus)。


Dějiny.

Nástup Attalovců.

Podle legendy založili Pergamon kolonisté z Arkádie vedení Télefem, jedním z Héraklových synů. Télefova matka Augé sloužila jako kněžka bohyně Athény ve městě Tegea, přičemž je třeba zmínit, že Athéna Polias byla patronkou Pergamu. Tento mýtus tudíž spojuje arkádský původ obyvatel Pergamu s tvrzením, že zakladatel města byl synem kněžky pergamského ochranného božstva. Pergamon není v historických análech nijak zmiňován až do doby Xenofónta, za něhož se prý na vrcholu pergamské skály rozkládalo malé opevněné město. Na důležitosti získal Pergamon teprve na počátku 3. století př. n. l., kdy jeden z Alexandrových nástupců, Lýsimachos, uložil do této pevnosti svůj poklad, ohromnou sumu 9000 talentů, jejímž hlídáním pověřil eunucha Filetaira. V roce 282 př. n. l. se ale Filetairos v důsledku intrik na Lýsimachově dvoře vzbouřil a přešel na stranu Seleuka I. Jelikož Lýsimachos padl dříve, než mohl tuto vzpouru potlačit, stal se Pergamon centrem malého, fakticky nezávislého státu. Částečně díky obratné diplomacii, využívající napětí mezi soupeřícími helénistickými králi, částečně v důsledku zmatků vyvolaných příchodem Keltů do Malé Asie se Filetairovi podařilo udržet poměrně dobré vztahy se svými sousedy.  Po Filetairově smrti v roce 263 př. n. l. se vlády v Pergamu chopil jeho synovec Eumenés I., který teritoriálně rozšířil svojí doménu poté, co v roce 261 př. n. l. zvítězil nad seleukovským králem Antiochem I. v bitvě u Sard. Jeho nástupce Attalos I. dosáhl u pramene řeky Kaikos vítězství nad obávanými Galaty, pročež jako první z rodu Attalovců přijal královský titul. V letech 229 až 222 př. n. l. si pak podrobil značnou část Anatolie. Okolní monarchové, především seleukovští a bithýnští králové, však pohlíželi s nevraživostí na Attalův mocenský vzestup a zhruba kolem roku 222 př. n. l. pozbyl Pergamon většinu svého území v Malé Asii. Během první makedonské války podporoval Attalos od roku 212 př. n. l. nepřátele makedonského krále Filipa V., římskou republiku a aitólský spolek. V roce 201 př. n. l. se obrátil na Římany se žádostí o zakročení proti Filipově pokračující expanzi, načež byla zahájena druhá makedonská válka. Za Attalova panování se Pergamon povznesl mezi vůdčí helénistické státy. Kromě snahy o mocenský rozvoj království Attalos štědře podporoval rozvoj vědy a umění v četných řeckých obcích a ve svém sídle, jehož akropoli přebudoval podle athénského vzoru. Rostoucí bohatství Pergamu a králova záliba v monumentální oslavě svých vítězství vedla k rozmachu sochařské „pergamské školy“.

Spojenectví s Římany.

Attalovci vládli své říši moudře a prozíravě. Jejich královská rezidence se díky tomu proměnila z dobře chráněné tvrze ve výstavní metropoli a kulturní centrum helénistického světa, které se honosilo skvostnými chrámy a výtečnými veřejnými budovami. Zachovalo se mnoho dokladů, prokazujících péči Attalovců o prospěch a růst jim poddaných měst, jimž posílali zručné řemeslníky či promíjeli daně. Řeckým obcím, spadajícím do jejich domény, ponechali širokou autonomii. Navíc obdarovávali skvělými dary četná starobylá kulturní střediska v Řecku, zvláště Athény, Delfy a Délos. Bohatství kvetoucích měst attalovského království plynulo z obchodu a řemesel, zejména z tkalcovství, zatímco na venkově se rozkládaly obrovské plochy půdy obdělávané zástupy otroků, lesy oplývající dřevem a velké množství stříbrných dolů.  Proslulost Pergamu dosáhla svého vrcholu na počátku 2. století př. n. l., za vlády Eumena II., který navázal na prořímskou politiku svého otce. Po boku Římanů se účastnil války se seleukovským králem Antiochem III., v níž sehrál klíčovou roli v rozhodující bitvě u Magnésie. Za tyto své zásluhy byl na základě míru z Apameie z roku 188 př. n. l. odměněn seleukovským územím až k pohoří Taurus. Pergamské království poté zahrnovalo Mýsii, Lýdii, Pisídii, Pamfýlii a většinu Frýgie a Iónie. Ve třetí makedonské válce zůstal Eumenés loajálním spojencem Římanů v boji proti králi Perseovi. Přesto poslední léta Eumenovy vlády byla nepříznivě poznamenána nemilostí Římanů, kteří ke králi pozbyli důvěru. Polybios i Livius v této souvislosti spekulují o Eumenových tajných stycích s Perseem, jež ovšem nebyly nikdy prokázány. Eumenés II. byl skutečným zakladatelem pergamského královského kultu. Po roce 180 př. n. l. byl na pergamské akropoli vztyčen Velký Diův oltář, jenž připomínal Eumenovo vítězství nad Galaty.  Po Eumenovi nastoupil v roce 159 př. n. l. na trůn jeho bratr Attalos II. Tento zkušený vojevůdce a diplomat stál po většinu života věrně při svém bratrovi, ačkoli ho Římané pobízeli k jeho svržení. Do období jeho vlády spadá dokončení Pergamského oltáře započatého Eumenem. Rovněž nechal rekonstruovat po něm pojmenovanou Attalovu stou v Athénách. V roce 138 př. n. l. se ujal moci syn Eumena II., Attalos III. Tento podivínský a bezdětný král odkázal ve své závěti pergamské království římskému lidu. Po Attalově smrti v roce 133 př. n. l. se Pergamon pokusil ovládnout jeho nevlastní bratr Aristoníkos. S podporu chudiny a vzbouřených otroků zorganizoval lidové povstání, namířené proti Římanům, přičemž celé toto hnutí mělo výrazný sociální podtext. Po počátečních neúspěších se Římanům podařilo Aristoníka dopadnout, načež byl v roce 129 př. n. l. v Římě popraven. Většina teritoria pergamské říše byla poté přeměněna v provincii Asii.

Pozdější vývoj.

V prvních dvou staletích římské nadvlády setrvával Pergamon v pozici hlavního města provincie a později představoval společně s Efesem a Smyrnou nejdůležitější obchodní a kulturní středisko Asie. Na konci 1. století př. n. l. zde byl vztyčen jedinečný chrám, zasvěcený Augustovi, jenž se stal centrem kultu tohoto císaře. Pergamon byl také jedním z hlavních sídel uctívání boha léčitelství Asklépia. Císařové Traianus a Hadrianus finančně podpořili Pergamon a nechali rekonstruovat místní chrámy. V dobách raných křesťanů patřil Pergamon mezi významná střediska církve. Utužení císařského centralismu a pozvolný úpadek římské moci v období pozdní antiky měly negativní dopad na hospodářský vývoj města, které tak pozbylo mnoho ze své někdejší velikosti. V byzantských dobách razantně poklesl počet jeho obyvatel, neboť Pergamští opustili v důsledku ničivých arabských nájezdů níže položené „nové město“. V roce 716 byl Pergamon vypleněn Araby a na počátku 14. století připadl Osmanské říši.

Významné stavby.

Lokalita antického města se po roce 1878 stala místem rozsáhlých výkopových pracích, iniciovaných Berlínským muzeem. Prvním impulzem k této činnosti byl nález části vlysu, získaného z hradeb města Bergama a dodaného v roce 1873 do Berlína. Zkoumáním tohoto materiálu bylo zjištěno, že se jedná o součást Velkého Diova oltáře budovaného Eumenem II. Na něm byl znázorněn zápas bohů a gigantů (gigantomachie), symbolizující boj mezi pergamskými Řeky a barbarskými Galaty. Vykopávky na jižním konci akropole vedly k objevu vlastního oltáře a zbytků vlysu, které byly zrestaurovány a vystaveny v Pergamonském muzeu v Berlíně. Tyto plastiky se svým propracovaným znázorněním emocí představovaly nejlépe dochované dílo pergamské školy, jež v tomto směru překonávala všechny předchozí řecké sochařské školy. Vrchol pergamské akropole, tzv. „staré město“, byl tvořen tržištěm – Horní agorou, která ležela na jižní straně, a královským palácem na severu. Mezi nimi se nacházel Velký Diův oltář, který autor Apokalypsy označil za „trůn satanův“ a jehož základy dosud zůstávají na akropoli, dále Dionýsův chrám, hexastylový dórský chrám bohyně Athény na východě, divadlo s dlouhou terasou na západě, Pergamská knihovna a velký, v korintském stylu postavený Trajánův chrám (Trajaneum).  Nalézal se tu rovněž Heroon – svatyně, v níž byli uctíváni králové, především Attalos I. a Eumenés II. Pergamská knihovna soupeřila s knihovnou Alexandrijskou a byla druhou nejskvělejší knihovnou antické řecké civilizace. Když Ptolemaiovci na počátku 2. století př. n. l. zastavili vývoz papyru, aby poškodili své pergamské konkurenty, vynalezli Pergamští nový materiál vhodný k uchování textů, nazývaný "pergaminus" či "pergamena" (pergamen). Pergamská knihovna prý obsahovala kolem 200 000 svitků, které však Marcus Antonius věnoval ptolemaiovské královně Kleopatře jako svatební dar. Pergamské divadlo dokázalo pojmout 10 000 diváků a vyznačovalo se nejstrmějšími sedadly mezi všemi známými antickými divadly. V nižších patrech akropole stálo gymnasion a chrám Démétry. „Nové město“, část Pergamu, obývaná obchodníky, řemeslníky a chudinou, se rozkládala pod akropolí, nedaleko Velké Eumenovy brány. V současnosti zaujímá tento prostor město Bergama. Tři kilometry jižně od akropole se nacházel Asklépion, proslulá svatyně boha Asklépia. Toto místo navštěvovali nemocní lidé ze vzdálených koutů říše, aby se zde dotázali na radu Asklépiových kněží a vykonali koupel ve vodách posvátných pramenů, jež jim měly přinést uzdravení. O působivých léčivých účincích těchto lázní se ve 2. století zmiňoval i lékař Galénos.

Pergamon (řecky "Πέργαμος"), případně Pergamum, byla starověká řecká obec na území Mýsie v severozápadní Malé Asii. Toto město, jež se rozkládalo na útesu vypínajícím se na severním břehu řeky Kaikos (dnešní Bakırçay), asi ve vzdálenosti 25 kilometrů od břehů Egejského moře, se stalo centrem mocného a významného helénistického království, kterému mezi léty 282 až 133 př. n. l. vládla dynastie Attalovců. V současnosti se zde nachází turecké město Bergama.

别迦摩(希腊语:;现代土耳其语:Bergama),或称巴格门古城,是安纳托利亚古国,现在是土耳其境内贝尔加马的一处历史遗迹。


Popis.

Jedná se o nejrozšířenějšího a pro svou nenáročnost nejoblíbenějšího domácího hada. Jak již název napovídá, její zbarvení je do červena, ale existují i jiné formy zbarvení. Zespodu je bílá s černou "šachovnicí". Užovka červená dorůstá 140 cm – 200 cm. Ve volné přírodě se užovky živí drobnými hlodavci. Dožívají se 15-18 let.

Chov.

Pro její klidnou povahu a jednoduchost chovu je vhodná pro začátečníky. V zajetí je to nejčastěji chovaný druh hada.

Potrava.

V zajetí stačí užovku krmit 2-3 myšmi měsíčně, mladé hady myšími holátky 4 krát měsíčně. Pro zpestření jídelníčku tohoto hada je možno použít třeba jednodenní kuře. Zhruba tři dny po krmení užovka potravu tráví a v této době je potřeba nechat ji v klidu.

Terárium.

Pro jednoho jedince postačuje terárium o velikosti 120×60×50 cm. Dno terária by mělo být pokryto směsí písku a rašeliny v poměru 1:1, případně hoblinami či bukovými štěpkami. Terárium je potřeba vybavit kamenem (aby se měla užovka kam schovat a kde vyhřívat), miskou na vodu (velkou tak, aby se v ní celá mohla stočit) a topení (žárovka, topný kabel, je vhodná i topná fólie). Teplotu v teráriu udržujeme kolem 24-25 st., v noci necháme poklesnout na pokojovou teplotu. Vzhledem k tomu, že užovky rády lezou a prozkoumávají, je příhodné do terária umístit i nějaké větve, nejlépe z ovocného stromu.

Svlékání.

Užovka červená se svléká zhruba jednou za měsíc a proces svlékání trvá přibližně týden. Během tohoto týdne užovka nepatrně ztratí barvu a jakoby zešedne, oči se jí zakalí. Užovka je zalezlá, protože hůř vidí a zhruba po týdnu opět dostane svou barvu a po třech dnech svleče starou kůži. Před svléknutím je nutno v teráriu udržovat ještě větší vlhkost. Pokud je svlečená kůže vcelku, znamená to, že užovka je zdravá a má vhodné podmínky k chovu. Pokud kůže celá není, může to znamenat nemoc, ale i třeba jen malou vlhkost v teráriu.

Aktivita.

Užovka červená je noční had. Přes den spí a v noci je aktivní. Proto ze špatně utěsněného terária uteče nejčastěji v noci, když je klid a všichni spí. Režim jí lze otočit, pokud terárium umístíme do tmavé části bytu, a v noci svítíme.

Mláďata a rozmnožení.

U těchto hadů je možné se časem pokusit i o úspěšné rozmnožení. K množení by samice měla měřit minimálně 100 cm, ale protože se dá všeobecně had těžko měřit uvádí se pohlavní dospělost u guttát cca v 2,5 – 3 letech života. Vzhledem k tomu, že i v jejich domovině dochází k střídání teplot, je vhodnější k úspěšnějšímu páření nechat samici tzv. zazimovat. Jde o období, kdy na 1 – 3 měsíce snížíme hadům teplotu a tím se mu téměř zastaví metabolismus a po odzimování je jedinec více nastimulován k páření.  Gravidita u guttát trvá cca 60 dní. Po této době snese užovka vejce. Při správné inkubaci, která by měla být při teplotě 28 °C a dostatečné vlhkosti se po dalších 60 – 80 dnech vylíhnou mláďata, která jsou již soběstačná. Po prvním svleku můžeme začít krmit jednodenními holaty. Většinou s přijímáním potravy není problém. Pokud bude potravu několikrát odmítat, musíme sami ručně hádka rozkrmit.

Čeleď a kousnutí.

Myši loví tak, že je udusí a potom je pozře. Užovky nejsou jedovaté, při kousnutí člověka se mu téměř nic nestane. Téměř vůbec to nebolí, spíše se každý lekne. Pokud hovoříme o nejedovatých hadech, pak se vždy jedná o kousnutí, nikoliv uštknutí, jak bývá často mylně interpretováno, uštknout může pouze jedovatý had.

Užovka červená ("Pantherophis guttatus"), zvaná též guttáta či gutka, je nejedovatý had divoce žijící v jižních oblastech Severní Ameriky až po severní Mexiko. Obývá sušší lesy, pole i odlesněné oblasti.

玉米蛇(学名:Pantherophis guttatus)又称作红鼠蛇以及玉米锦蛇,是一种原产于北美洲的食鼠蛇,由于它腹部的斑点状花纹看起来像玉米而得名「玉米蛇」。它们经常在玉米粮仓出没,都是被人得名「玉米蛇」的原因。 玉米蛇是游蛇科最为常见的宠物蛇是一种算是非常温驯的蛇种。


Geografie.

Kauai je vzdálen 170 km severozápadně od ostrova Oahu, na kterém leží hlavní město státu Honolulu. Klimatologickou raritou tohoto ostrova je hora Waialeale, vysoká 1560 m, kde v dlouhodobém průměru spadne za rok 12 344 mm dešťových srážek. Pasátové návětří této hory je tedy nejdeštivějším místem na světě. Kauai bývá nazýván "Zahradní ostrov", pěstuje se na něm cukrová třtina, ananasy nebo kávovník. Hlavním zdrojem příjmů je turistika (přes milion návštěvníků ročně); ostrov láká malebnými vodopády a kaňony, je zde strmé skalnaté pobřeží Nuuanu Pali i tzv. Kapradinová jeskyně, v níž uzavírali sňatek domorodí náčelníci. Zdejší prostředí lákalo i hollywoodské filmaře, na Kauai vznikly filmy "Jurský park", "MASH" nebo "Dobyvatelé ztracené archy". Kuriozitou ostrova jsou všudypřítomné zdivočelé slepice (na Kauai nežijí žádné šelmy, takže je nic neohrožuje). Vyskytuje se zde také ohrožená endemická husa nene ("Branta sandvicensis").  Nejdůležitější řekou je Wailua, jediná splavná řeka Havajských ostrovů, rovina kolem jejího dolního toku je důležitou zemědělskou oblastí. Většina osídlení je soustředěna na východním pobřeží zvaném "Coconut Beach", kde leží administrativní centrum ostrova Lihue (6500 obyvatel) i jeho největší město, desetitisícová Kapaa. Na jihozápadě, u ústí stejnojmenné řeky, se nachází bývalé hlavní město Waimea. Severozápadní část Kauai je obtížně přístupná, hornatá a pokrytá deštným pralesem.

Historie.

Za první obyvatele Kauai jsou považování Menehune, příslušníci protopolynéské civilizace, k níž bývají řazeni také novozélandští Moriori. Jsou jim připisovány megalitické stavby jako Niumalský příkop. Když kolem roku 1000 n. l. ovládla Havajské ostrovy vlna přistěhovalců z Tahiti (nazývaná pro odlišení od "Menehune" podle svých náčelníků "Alii"), uchýlili se původní obyvatelé na odlehlý Kauai, kde se zachoval jejich archaický dialekt, odrážející se také v místním pojmenování ostrova jako "Taua'i" - odtud někdejší ruské "Атувай". Údajně žili potomci Menehune na ostrově ještě začátkem 19. století.  Zátoka Waimea byla prvním místem souostroví, které navštívil v roce 1778 kapitán James Cook. V té době bylo Kauai samostatným královstvím, které zahrnovalo i sousední ostrůvek Niihau. Na začátku 19. století se pokusil jeho panovník Kaumualii čelit snahám Kamehamehy I. o ovládnutí celé Havaje dost neobvykle - sblížením s Ruskem. Přátelské vztahy byly navázány roku 1804, kdy na Kauai zakotvil kapitán Adam Johann von Kruzenštern. V roce 1815 připlul na ostrov zaměstnanec Rusko-americké společnosti, lékař Georg Scheffer, který získal povolení vystavět na ostrově ruský opěrný bod - Alžbětinu pevnost nedaleko Waimey. V roce 1824 posílila ruské zájmy na Kauai návštěva mořeplavce Otty von Kotzebue. Královna Nomahana mu své sympatie vyjádřila dopisem, který ve své knize cituje Miloslav Stingl: ""Zdravím tě, Ruse. Miluji tě z celého srdce. Prosím tě, abys mým jménem pozdravil i svého cara a celý tvůj ruský národ... Hlad mne nutí, abych už tento list skončila. Přeji ti, abys také mohl sníst hlavu svého selátka s chutí a rozkoší."" Panovník zbytku Havaje Kamehameha II. se rozhodl učinit kauaisko-ruskému spojenectví přítrž, nechal krále Kaumualiiho unést a doživotně internovat v Honolulu; tím jeho stát připojil ke své říši. Dnes jsou trosky Fort Elizabeth turistickou atrakcí.

Kauai je čtvrtý největší z osmi hlavních Havajských ostrovů, které se nacházejí v severovýchodní části Tichého oceánu. Žije zde asi 58 300 obyvatel (odhad z roku 2005) a ostrov má rozlohu 1430 km2. Kauai je částí státu Havaj, který je 50. spolkovým státem Spojených států amerických. Název Kauai znamená doslova "místo za krkem" a je odvozen z legendy, že první vládce Havaje Hawaiiloa věnoval tento ostrov svému oblíbenému synovi, kterého v dětství rád nosil na ramenou.

考艾岛(英语:Kauai,,或译可爱岛、考爱岛),太平洋中部夏威夷群岛中第四大岛,属美国夏威夷州考艾县管辖,全岛面积1430.4平方公里,人口58,303人(2000年统计)。


Biografie.

Původ.

Narodil se v roce 1933 v německém Hamburku jako jediné dítě Otta a Elizabethy Lagerfeldtových. Jeho otec pocházel ze švédské rodiny působící v investičním bankovnictví, a vlastní jmění vydělal, když začal v Německu (odkud pocházela Lagerfeldtova matka) vyrábět kondenzované mléko značky "Glücksklee". Karl Otto se narodil deset let po jejich sňatku, když bylo Elizabeth 42 a Christianovi 60 let. Měl jednu starší sestru, která zemřela v roce 2015 ve Spojených státech. Z předchozího svazku otce měl Karl ještě jednu nevlastní sestru. Podle zveřejněného rodného listu se narodil 10. září 1933, on sám však tvrdil, že se narodil až v roce 1938. Německé matriky nejsou veřejně přístupné, ale německý deník "Bild am Sonntag" zveřejnil rozhovory s jeho třídním učitelem a spolužáky, kteří potvrdili dřívější datum. Své původní příjmení "Lagerfeldt" (s „t“ na konci) si později změnil na "Lagerfeld", protože to „znělo víc obchodně“.

Módní tvůrce.

Proslavil se jako nezávislý tvůrce, avšak spolupracoval s mnoha módními značkami, včetně Chloé, římské Fendi a Chanelu. Na počátku 80. let vytvořil vlastní značku Lagerfeld, která se zaměřila na produkci parfémů a kolekčního oblečení. Významnou roli sehrála i jeho spolupráce se známými umělci, přitom on sám byl velmi nadaný kreslíř.  V roce 1953 přesídlil se svou matkou do Paříže. V roce 1955, když mu bylo 22 let, si výhrou v soutěži o nejlepší návrh kabátu vysloužil práci u Pierra Balmaina. Soutěže se tehdy účastnil i Yves Saint-Laurent, který si odnesl první cenu v kategorii šatů. „Yves tehdy pracoval pro Diora. Ostatní mladí lidé, které jsem znal, pracovali pro Balenciagu a mysleli si o něm, že je to bůh, ale na mě žádný velký dojem neudělal,“ vzpomínal Lagerfeld v roce 1976.  Po třech letech se přesunul k Jeanu Patouovi. „Tam mě to po nějaké době taky přestalo bavit, tak jsem odešel a zkusil zase studovat, ale nebylo to ono, takže jsem následující dva roky strávil hlavně na plážích – myslím, že jsem tam studoval život.“ S pomocí peněz, které mu poskytla jeho majetná rodina, si zařídil malý obchod v Paříži. V té době často chodil k Madame Zereakian, turecké věštkyni Christiana Diora. Lagerfeld později řekl: „Předpověděla mi, že uspěju ve světě módy a parfémů.“ V roce 1982 začal pracovat jako hlavní návrhář módní firmy Chanel a tuto činnost vykonával až do své smrti. Neztrácel však nic na své kontroverznosti. Na začátku 90. let 20. století oslovil několik striptérek a bývalou italskou hvězdu filmů pro dospělé, Moanu Pozzi, aby se jako modelky zúčastnily přehlídky jeho černobílé kolekce, což zapříčinilo, že Anna Wintourová, americká šéfredaktorka časopisu "Vogue", během této přehlídky vstala a odešla. Lagerfeld vytvořil také několik legendárních módních kousků, jako např. jeho „sprchové šaty“ s motivem tryskající vody vyšitým z korálků, netradiční vyjížďkové šaty a samozřejmě množství výjimečně výstředních klobouků. Na módní akci v Lincolnově Centru v New Yorku se v roce 2001 stal spolu s Calvinem Kleinem terčem dortového útoku členů organizace pro ochranu zvířat PETA, protestujícím proti nošení pravých kožichů.  V roce 2004 navrhl některé modely pro celosvětovou koncertní šňůru Madonny, podobně pak spolupracoval i na modelech pro koncertní tour "Showgirls" australské zpěvačky Kylie Minogue. Téhož roku vytvořil dámské i pánské modely pro švédskou oděvní společnost H & M Hennes & Mauritz AB. Tato limitovaná série byla ve vybraných obchodech uvedena do prodeje 12. listopadu 2004 a za pouhé dva dny musela firma H&M oznámit, že téměř všechno toto zboží bylo vyprodáno.  Je znám také jako fotograf. Nafotografoval sérii aktů jihoafrického modela Davida Millera, vydanou pod názvem "Visionaire 23: The Emperor's New Clothes".  V roce 2005 se Lagerfeld stal hlavní postavou reality show "Signé Chanel", která dokumentovala proces vytváření podzimní a zimní dámské kolekce značky Chanel. Show byla odvysílána na kanálu "Sundance" ve Spojených státech amerických během podzimu 2006. Dne 18. prosince 2006 pak ohlásil novou kolekci pro muže i ženy, kterou nazval K Karl Lagerfeld. Kolekce obsahovala trička různých velikostí a široký výběr džínů.  S Lagerfeldem spolupracovala celá řada známých modelek. Objevil německou topmodelku Claudiu Schiffer. Další slavná modelka, která předváděla jeho šaty, byla Američanka Cindy Crawford. Kromě těchto dvou velmi známých postav pracovaly pro něj také Dánka Freja Beha Erichsenová, Francouzka Inès de la Fressange, Nizozemky Lara Stone a Saskia de Brauw a Polka Anja Rubik.

Soukromý život.

Lagerfeld měl po dobu 18 let milostný vztah s francouzským šlechticem, „lvem salónů“, krasavcem a modelem Jacquesem de Bascher (1951–1989), tvrdil však, že to nikdy nebyl vztah sexuální. „Toho chlapce jsem nekonečně miloval, ale nikdy jsem s ním neměl fyzický kontakt“, prohlásil Lagerfeld. Jacques de Bascher však měl poměr s jiným slavným módním návrhářem, Yvesem Saint-Laurentem. De Bascher zemřel na AIDS v roce 1989, přičemž Lagerfeld setrvával v posledním stádiu nemoci u jeho lůžka v nemocničním pokoji.  Se svým soukromým majetkem odhadovaným v roce 2013 na 350 milionů eur byl Lagerfeld veden mezi 500 nejbohatšími Němci.  Po dlouhá léta byl Lagerfeld velmi úzce spřátelen s princeznou Carolinou Monackou.  Jeho miláčkem v posledních letech života byla kočka Choupette z plemene birma, narozená 18. srpna 2011, která je bílá s modrýma očima a váží asi 3,5 kg. Lagerfeld porovnával její oči se safírem. Jejím původním majitelem byl s ním spřátelený model Baptiste Giabiconi, který ji Lagerfeldovi zapůjčil po dobu svého pobytu mimo Francii. Módní tvůrce si však Choupette (jméno znamená „sladká“) natolik oblíbil, že mu ji Giabiconi nakonec přenechal. Choupette má Lagerfeldem autorizovaný vlastní účet na Twitteru a byla v červenci 2013 vyobrazena společně s modelkou Lindou Evangelista na titulní stránce německého vydání módního časopisu "Vogue". I po Lagerfeldově smrti je Choupette materiálně velmi dobře zajištěna a má dva zaměstnance, kteří se o ni starají.

Úmrtí.

Dne 18. února 2019 byl Karl Lagerfeld hospitalizován v Americké nemocnici na pařížském předměstí Neuilly-sur-Seine a následujícího dne ráno v 85 letech věku zemřel. Příčinou jeho smrti byla rakovina slinivky břišní.

Vztah ke knihám a k hudbě.

Lagerfeld byl znám svou láskou ke knihám a svou vzdělaností. Vlastnil 300 000 knih, které byly rozděleny na sedm jeho sídel. O každé knize věděl, kde ji má.  Celou svou kolekci 60 000 hudebních CD nechal převést na přehrávače iPod. V prosinci 2004 vlastnil zhruba 70 těchto přehrávačů, rozmístěných v jeho rezidencích po celém světě. Byl autorem hudebního výběru s názvem "Karl Lagerfeld : Les Musiques que j'aime" (Karl Lagerfeld: hudba, kterou miluji).

Dieta.

Stal se známým také svojí neuvěřitelnou změnou tělesné hmotnosti – během 13 měsíců shodil 42 kilogramů. „Prostě jsem se najednou chtěl oblékat jinak, chtěl jsem nosit věci od Hedi Slimane,“ řekl. „Ale tyhle střihy, předváděné velmi, velmi hubenými mladými modely a ne muži mého věku, mě donutily shodit 40 kilogramů. Trvalo mi to přesně třináct měsíců.“ Dietu Lagerfeldovi přesně na tělo vytvořil Dr. Jean-Claude Houdret. Z jejich spolupráce pak vzešla kniha "The Karl Lagerfeld Diet".

Karl Lagerfeld, rodným jménem Karl Otto Lagerfeldt (10. září 1933, Hamburk, Německo – 19. února 2019, Neuilly-sur-Seine, Francie), byl jeden z nejuznávanějších a nejvlivnějších světových módních návrhářů druhé poloviny 20. století i prvních dvou desetiletí 21. století.

卡尔·拉格斐(,1933年-9月10日-2019年-2月19日),全名卡尔·奥托·拉格费尔特(),知名德籍时尚创意总监、时装设计师、艺术家、摄影师及讽刺画画家,旅居法国巴黎。其涉猎众多领域,曾与许多时尚及艺术品牌合作,其最知名的是担任顶级法国时装品牌香奈儿的领衔设计师兼任创意总监,他从1983年开始担任该职位直至去世;他亦是意大利皮草和皮革时装品牌芬迪,以及跟他自己同名时装品牌的创意总监,他在过去亦曾为法国时装品牌蔻依担任首席设计师。拉格斐在时尚、艺术界影响深远,他跟各种时装品牌合作开展了不同的与艺术相关的项目,有「时尚大帝」及「时装界的凯撒大帝」的称誉,大部分中文媒体称其为「老佛爷」。其标志性的白发、黑色太阳镜、无指手套以及高而笔挺并可拆卸的衣领都是其标志。


Popis.

"Alamosaurus" byl obří dinosaurus, který dosahoval délky až přes 30 metrů a hmotnost asi 35 až 80 tun (podle některých izolovaných obratlů obří velikosti mohl dokonce spadat do velikostní kategorie argentinosaura). Dříve byl však považován spíše za středně velkého sauropoda o délce kolem 20 metrů a hmotnosti asi 16 000 kg. V roce 2019 nicméně odhadl stejný americký badatel (Gregory S. Paul) podrobným rozborem a zhodnocením dosud využitých metod stanovování objemu a hmotnosti těla různých sauropodů celkovou tělesnou hmotnost alamosaura na 30 metrických tun, ovšem s poznámkou, že obří exempláře mohly být ještě podstatně těžší.

Paleobiologie.

"Alamosaurus" žil na konci období křídy před 70 až 66 milióny let na území dnešního jihozápadu USA. Žil zřejmě v mokřadech a záplavových pánvích, kde spásal dostupnou vegetaci. V současnosti je smontovaná kostra alamosaura o výšce 8,5 metru hlavním zlatým hřebem expozice Perotova muzea přírodních věd v texaském Dallasu. Doba inkubace vajec alamosaura byla propočtena zhruba na 150 dní (5 měsíců).  Alamosauři obývali bohaté a druhově rozmanité ekosystémy souvrství Ojo Alamo a patřili tak k posledním žijícím druhohorním dinosaurům - tzv. lancijské fauně. Jejich společníky byli četní rohatí a kachnozobí dinosauři ("Ojoceratops", "Torosaurus", "Edmontosaurus", "Kritosaurus"), menší i velcí teropodi ("Tyrannosaurus", "Dineobellator", "Ojoraptorsaurus") a mnoho dalších živočichů (želvy, praptáci, savci ad.).

Paleocénní dinosaurus?

V roce 2011 publikoval americký geolog a paleontolog James E. Fassett studii, která naznačuje, že alamosauři mohli žít ještě asi před 64,8 milionu let, tedy již v období třetihorního paleocénu. Datovali totiž úlomek stehenní kosti alamosaura z Nového Mexika metodou uran-olovo. Výsledek přímého datování však zatím není obecně uznáván a zmíněná fosilie je považována za druhotně uloženou. Jisté je, že alamosauři patří k posledním žijícím obřím sauropodům, přinejmenším na severoamerickém kontinentu.

V literární fikci.

"Alamosaurus" se krátce objevuje v knize "Poslední dny dinosaurů", kde jsou tito obří sauropodi pozorováni zdálky a jeden z lidských členů výpravy se dokonce uvelebí v jeho ohromné stopě, podobně jako ve vaně.

Alamosaurus („Ještěr ze souvrství Ojo Alamo“) byl rod obřího býložravého dinosaura ze skupiny titanosaurních sauropodů (čeleď Saltasauridae), žijícího na konci křídového období na území Severní Ameriky.

阿拉摩龙属(属名:,意为「白杨山的蜥蜴」)又译阿拉莫龙,是蜥脚下目泰坦巨龙类萨尔塔龙科的一个属,生活于晚白垩世的北美洲。牠们是一种大型的四足的植食性恐龙,身长估计达45米以上,体重超过105公吨。近年研究根据脊椎骨、四肢骨头,推测阿拉摩龙的体型甚至超过阿根廷龙、普尔塔龙,是最大型的蜥脚类恐龙之一。阿拉摩龙与其他蜥脚下目的恐龙相似,有着长的颈部及尾巴,尾巴末端有着类似鞭索的结构。


Biografie.

László Rajk se narodil v roce 1909 v sedmihradském Székelyudvarhely (dnes Odorheiu Secuiesc, Rumunsko). Do komunistické strany vstoupil v mladém věku; za svoje politické názory byl vyloučen z university. Bojoval ve španělské občanské válce a po porážce republikánů byl internovaný ve Francii do roku 1941, kdy se pak vrátil do Maďarska. Stal se tajemníkem ilegální komunistické strany. V prosinci 1944 byl zatčen, ale před popravou ho zachránil jeho bratr Endre. V roce 1946 byl Rajk ustanoven ministrem vnitra a založil státní bezpečnostní organizaci ÁVO (později ÁVH). Od srpna 1948 byl ministrem zahraničních věcí. Po roztržce mezi SSSR a Titovou Jugoslávií byl Rajk 30. května 1949 zatčen.

Proces s László Rajkem.

V procesu se sedmi dalšími, který byl inscenován sovětskými poradci Lichačovem a Makarovem vyslanými do Maďarska Stalinem, byl László Rajk obviněn jako titoista, zrádce a špión, který chtěl nastolit v Maďarsku kapitalistický systém. Proces se konal od 16. září do 24. září, 1949 ve velké hale budovy odboru kovodělníků v Budapešti. Rajk učinil doznání ve smyslu obžaloby, poté, co jej zmínění poradci před procesem přesvědčili, že dostane jen mírný trest. Navzdory tomu Rajk spolu s obviněnými Dr. Tiborem Szönyim a Andrásem Szalaiem byli odsouzeni k smrti.  Další podobné inscenované procesy s "titoisty" a "buržoazními nacionalisty" podle přímých instrukcí sovětských poradců pokračovaly v Bulharsku s Trajčo Kostovem (1949), v Polsku s Władysławem Gomułkou a v Československu s Gustávem Husákem (1954) a Rudolfem Slánským (1952).

Rehabilitace.

V březnu 1956 byl Rajk rehabilitován a 6. října 1956 znovu pohřben spolu se svými dvěma společníky, kteří byli odsouzeni k smrti. Tato událost byla protestem proti vládě Mátyáse Rákosiho a vedla k Maďarskému povstání, které začalo 23. října 1956.

László Rajk (8. května 1909, Székelyudvarhely – 15. října 1949, Budapešť) byl maďarský ministr vnitra a zahraničních věcí, odsouzený ve vykonstruovaném procesu k trestu smrti a popraven.

拉依克·拉斯洛(匈牙利语:,1909年-5月8日-1949年-10月17日)是匈牙利共产党领导人,1949年被以铁托分子、间谍特务、阴谋复辟资本主义等罪名判处死刑。


Popis.

Lodě třídy "Galaxy" byly ve své době největšími plavidly Hvězdné flotily. Jedná se o průzkumné hvězdné lodě určené pro dlouholeté mise, na jejich palubách se proto nacházejí i rodinní příslušníci posádky. Pro běžný život jsou lodě vybaveny simulátory, školou, tělocvičnami, velkým sálem, jenž lze využít jako divadlo nebo koncertní síň, atd. Na palubě se také nachází nejrůznější diplomatické vybavení, které je srovnatelné s hvězdnými základnami.  Tvar lodí je „klasický“, sestává z primárního (talíře) a sekundárního trupu, které jsou spojeny propojovacím krkem. Po bocích sekundárního trupu, kde je umístěno warpové jádro, se na držácích nacházejí warpgondoly. Zvláštností třídy "Galaxy" je možnost oddělit primární a sekundární trup a následně je zase spojit. Obě tyto činnosti lze provést za běžného letu a bez vnějšího zásahu. Tato funkce je využívána např. při evakuaci lodi, kdy talířový trup slouží jako záchranný člun (nevýhodou je, že má pouze běžné impulsní motory), nebo při bojových akcích, při nichž je sekundární trup samostatně řízen z vlastního „bojového“ můstku.

Historie třídy.

Počátek vývoje třídy "Galaxy" je datován do 40. let 24. století, některé nové technologie byly v 50. letech odzkoušeny např. na lodi USS "Pegasus" třídy "Oberth". Na její konstrukci se podíleli mimo jiné Orfil Quinteros a Leah Brahmsová; stavba lodí probíhala v orbitálních docích Utopia Planitia na Marsu. Na třídu "Galaxy" konstrukčně navazuje menší třída "Nebula".  Prototyp USS "Galaxy" byl do služby zařazen roku 2357, po něm následovala stavba dalších plavidel včetně vlajkové lodi Federace USS "Enterprise"-D (2363). Tato pod velením kapitána Picarda provedla mnoho prvních kontaktů s nejrůznějšími rasami a civilizacemi, z nichž nevýznamnější jsou Q, Borg nebo Ferengové. Lodě třídy "Galaxy" také sloužily ve válce proti Dominionu či bránily Zemi před invazí Borga.

Lodě třídy "Galaxy".

Kromě zmíněných lodí se v seriálech "Nová generace, Stanice Deep Space Nine" a "" objevilo v záběrech několik dalších nepojmenovaných a neidentifikovaných lodí třídy "Galaxy". V epizodě „Proti času“ seriálu "Vesmírná loď Voyager" se v alternativní budoucnosti vyskytla také loď USS "Challenger" (NCC-71099).

Třída "Galaxy" je fiktivní třída hvězdných lodí, které se vyskytují ve sci-fi příbězích Star Trek. Nejznámějším plavidlem je loď USS "Enterprise" (NCC-1701-D), jejíž osudy zmapoval televizní seriál "" (1987–1994).

银河级星舰(Galaxy Class )是《星际迷航》中,隶属于星际联邦星际舰队的一个星舰级别。在《星际迷航》的世界中,它是星际舰队最庞大的星舰。于2357年在火星乌托邦平原船坞组装完成。其中最著名的是星际迷航:下一代主角舰联邦星舰进取号(NCC-1701-D)。


Typické znaky.

Zadeček dvoukřídlého hmyzu může být stopkatý nebo je celou svou šířkou spojen s hrudí a je složen ze čtyř až devíti zřetelně viditelných kroužků. Poslední z kroužků je zpravidla proměněn v poměrně složité pohlavní ústrojí.  Hruď je spojena v jeden celek, přesto lze odlišit tři jednotlivé části; každá část obsahuje jeden pár nohou. Předohruď a zadohruď je zmenšená, přičemž na zadohrudi je umístěn druhý pár křídel, který je zakrnělý do tzv. kyvadélek (halterae), ta jsou zpravidla bílá a mohou být zakryta poloprůsvitnou šupinou. Středohruď je výrazně zvětšená, s létacími svaly a jediným párem létacích křídel. Tato křídla mají podlouhlý tvar, jsou blanitá, nejčastěji čirá nebo lehce nahnědlá. Na křídlech jsou zpravidla dobře viditelné žilky, jejich propojení je často jediný ukazatel jednotlivých rodů. V některých případech mohou být křídla i skvrnitá či dokonce pruhovaná. Ve velmi vzácných případech mohou křídla chybět (např. puporodky).  Nohy dvoukřídlého hmyzu mají stavbu typickou pro hmyz, chodidla jsou složena z pěti článků, přičemž pata (první článek) bývá výrazně prodloužena, na posledním článku zpravidla bývají dva drápky, mezi nimiž je většinou umístěno houbovité přidržovací ústrojí, které umožňuje lezení po hladkém povrchu.  Nejvýraznějším prvkem hlavy je pár velkých složených očí. Méně výrazná jsou mezi nimi umístěná tři očka, která mohou být redukována na dvě a zcela výjimečně mohou i chybět. Ústní ústrojí je zpravidla tvořeno sosákem, který může mít různý vzhled a tvoří ho horní a spodní pysk. Sosák je zpravidla značně pohyblivý a může být i zcela zatažen. Nejtypičtější je sací ústní ústrojí, může se vyskytovat i bodavě-sací anebo zvhčovací ústní ústrojí. Na sosáku nalezneme dva páry rohových štětinek proměněných v čelisti, které mohou být velmi ostré (např. Komárovití). Makadla pysková u dvoukřídlých zcela chybí, vyvinuta jsou pouze makadla čelistní, která mají jeden až pět článků.  Tykadla jsou dvojího typu, a to buď krátká, složená ze tří článků, nebo dlouhá, složená ze šesti až 36 článků. Podle tykadel jsou dvoukřídlí rozděleni na krátkorohé (Diptera brachycera) a dlouhorohé (Diptera nematocera).  Anatomie dvoukřídlých víceméně odpovídá obvyklé anatomii hmyzu, jedinou větší zvláštností je poměrně komplikované zažívací ústrojí s velmi vyvinutým savým žaludkem. Nervová soustava je na hmyz také poměrně vyvinuta a nervové uzliny jsou u některých čeledí spojeny do jednoho celku.  U některých čeledí dochází ke zvětšení vzdušnic, které se v těle rozšiřují a tvoří tak značnou část těla.  Nápadným projevem dvoukřídlých je obrovská manévrovací schopnost při letu. Je způsobena smyslovými orgány u kyvadélek; mouchy pomocí nich dovedou vnímat vzdušné proudy a řadu dalších informací, které mohou pro let využít.  Typickým rysem zástupců tohoto řádu je bzučení. O tom, jak bzučení vzniká, nepanuje mezi odborníky shoda – nejčastěji přijímanou teorií je, že k němu dochází vlivem rychlého mávání křídel, která se třou o kyvadélka.  Ačkoli se jedná o příliš početný řád na to, aby se dala stanovit velikost zástupců, lze tvrdit, že velikost naprosté většiny zástupců se pohybuje v rozmezí dvou až 35 milimetrů.

Rozmnožování.

U příslušníků řádu dvoukřídlí je běžný pohlavní dimorfismus (rozdíl mezi samcem a samicí) v morfologii (tykadla, sosák aj,) a ve zbarvení.  Pro dvoukřídlé je typická proměna dokonalá. Samičky zpravidla kladou značný počet vajec do prostředí výhodného k výživě larev. Příhodnost prostředí se liší podle druhu (eutrofní vody, eutrofizované vody, hnojiště, žumpy, jiné rozkládající se organické látky včetně mršin, rostliny, humus, stromový trouch, houby, tělo živočišného hostitele aj.) Některé druhy rodí larvy prvního stadia – kladou je nebo pouštějí za letu (např. mouchy z čeledi masařkovití kladou larvy na maso či do tělních dutin a ran obratlovců včetně člověka).  Larvy jsou vždy beznohé. Hlavu mohou mít zřetelnou, s tykadly nebo nezřetelnou, ve výjimečných případech ji nemají vůbec. Larvy bývají zaměňovány s červy, resp. jsou tak lidově nazývány. Většina larev se několikrát svlékne a poté zakuklí.  U dvoukřídlých se rozlišují dva typy zakuklení. Larvy se zřetelnou hlavou se před zakuklením svlečou a změní se v pohyblivou kuklu, na které jsou patrny všechny části dospělce; taková kukla praská podélně. Bezhlavé larvy nebo larvy s nezřetelnou hlavou se před zakuklením nesvlékají, jejich kůže ztvrdne a vytvoří nepohyblivou kuklu. Taková kukla praská v horní části kolem dokola; dospělec, který kuklu opouští, nadzdvihne horní část jako pokličku.

Obživa.

Těžko lze hovořit o konkrétním způsobu obživy, protože řád zahrnuje množství specialistů na jeden (často i lokálně) zvláštní druh potravy. Obecně lze říci, že pro dospělce je nejobvyklejší potravou nektar, ale mnoho druhů je masožravých. Všeobecně rozšířenou představou je, že se samičky některých čeledí (komárovití, ovádovití) živí krví; tato představa je nepřesná. Samičky potřebují krev, aby získaly bílkoviny pro vyvíjející se vajíčka, v ostatních případech se také živí nektarem a pylem.  Ještě složitější je situace u larev, skladba jejich potravy je téměř neomezená.

Význam.

Význam dvoukřídlých je značný, ačkoli mnoho druhů patří mezi parazity anebo jsou zemědělsky škodlivé; patří k jedněm z nejvýznamnějších opylovačů (např. pestřenky). Dvoukřídlí patří vedle klíšťat mezi nejvýznamnější vektory virových, bakteriálních, protozoárních či helmintických chorob. Komáři jsou například přenašeči malárie, horečky dengue, žluté horečky, zika viru nebo elefantiázy. Mouchy rodu "Glossina" přenášejí spavou nemoc. Mouchy rodu "Phlebotomus" a "Lutzomyia" jsou vektorem leishmaniózy.  Dalším významným přínosem pro ekosystém je, že se dospělci nebo jejich larvy podílejí na likvidaci hnijících látek. Jiné druhy kladou vajíčka do těl živých housenek a jejich larvy tak redukují jejich počet. Díky své početnosti jsou také významnou složkou potravního řetězce.  Čeledi octomilkovitých se využívá laboratorně, protože octomilky jsou velmi vhodné ke genetickým pokusům. Výzkum octomilky obecné započal Thomas Hunt Morgan roku 1906.

Dělení.

Rozdělit tento početný řád na nějaké smysluplně skupiny je komplikované. Ačkoli existovalo více pokusů, jak vytvořit systém, nakonec se ustálilo původní dělení dvoukřídlých na dva podřády, které se rozlišují podle počtu článků tykadel, což není zrovna nejpřirozenější dělení.  Tykadla dvoukřídlých lze rozdělit na dvě základní skupiny, které bez ohledu na další skutečnosti určují příslušnost k podřádu. Prvním podřádem jsou tzv. krátkorozí (Diptera brachycera), kteří mají krátká silná tříčlánková tykadla. Poslední článek krátkorohých obsahuje tzv. tykadlovou brvu.  Druhý podřád má tykadla dlouhá a nitkovitá, s šesti až třiceti šesti články; jeho zástupci byli nazváni dlouhorozí (Diptera nematocera).  Ve starší literatuře se lze setkat i s dělením podle způsobu zakuklení. Skupina larev bezhlavých nebo larev s nezřetelnou hlavou, jež se změní v nepohyblivou kuklu, která praskne nahoře, odkud dospělec vyleze, byla nazvána Diptera cyclorrhapha. Zatímco skupina dvoukřídlých s pohyblivou kuklou, která praská v podélném švu, byla nazvána Diptera orthorrhapha. Toto dělení má však řadu nevýhod, a proto se příliš neujalo.

Dvoukřídlí (Diptera – z řečtiny „dvě křídla“) je početný řád hmyzu. Značná část zástupců řádu se lidově nazývá mouchy. Typickým znakem dvoukřídlých je, že mají pouze jeden pár blanitých křídel. Druhý pár zakrněl v paličkovité útvary zvané halterae (kyvadélka) a slouží k vyvažování. Dvoukřídlí se vyskytují po celém světě kromě polárních oblastí. Počet druhů se odhaduje zhruba na 100 000. Mimo tyto žijící druhy jsou známy i již vyhynulé druhy, které se nejčastěji zachovaly v jantaru.

双翅目(学名:)包括蚊、蝇、虻等昆虫,约有8.5万种,是昆虫纲中居于鞘翅目、鳞翅目和膜翅目之后的第四大目。除了在南极洲之外,在全世界都很普遍。其中某些种类是传播疾病给人或其他动植物的媒介。另一方面,有关遗传学的知识和发展大都是根据对黑腹果蝇所做的实验所获得。


Historie.

Raná historie.

V roce 1845 otevřel William Welch Deloitte svou kancelář v Londýně. Deloitte byl první osobou, která byla jmenována nezávislým auditorem veřejné společnosti, konkrétně společnosti Great Western Railway. Kancelář v New Yorku otevřel v roce 1880.  V roce 1896 založili Charles Waldo Haskins a Elijah Watt Sells v New Yorku společnost Haskins & Sells. Ta si později vysloužila označení „první velká auditorská společnost, která byla v zemi založena nikoliv britskými, ale americkými auditory“.  V roce 1898 otevřel George Touche kancelář v Londýně a poté se v roce 1900 spojil s Johnem Ballantine Nivenem, se kterým založil společnost Touche Niven se sídlem v Johnston Building na adrese 30 Broad Street v New Yorku.  Dne 1. března 1933 vypovídal plukovník Arthur Hazelton Carter, předseda Společnosti autorizovaných veřejných auditorů státu New York a vedoucí partner společnosti Haskins & Sells, před Výborem pro bankovnictví a měnovou politiku Kongresu USA. Carter svou výpovědí pomohl přesvědčit Kongres, že nezávislý audit by měl být pro veřejné společnosti povinný.  V roce 1947 založil účetní George Bailey z Detroitu, později předseda Americké asociace autorizovaných veřejných auditorů (American Institute of Certified Public Accountants) svou vlastní firmu. Nově založený subjekt měl takový úspěch, že se již necelý rok po zahájení činnosti partneři rozhodli spojit s Touche Niven a A. R. Smart, a dali tak vzniknout společnosti s názvem Touche, Niven, Bailey & Smart. Pod vedením Baileyho firma rychle rostla, do jisté míry i díky vytvoření funkce zaměřené na manažerské poradenství. Došlo rovněž k upevnění vztahů s firmami založenými spoluzakladatelem Touche Niven, Georgem Touchem – s kanadskou firmou Ross a britskou George A. Touche. V roce 1960 byla společnost přejmenována na Touche, Ross, Bailey & Smart, o devět let později pak na Touche Ross. V roce 1968 založil Nobuzo Tohmatsu společnost Tohmatsu Aoki & Co, firmu se sídlem v Japonsku, která se stala součástí sítě Touche Ross v roce 1975. V roce 1972 stanul Robert Trueblood, předseda Touche Ross, v čele výboru, který doporučil založit Radu pro standardy finančního účetnictví.  V roce 1952 sloučil Deloitte svou firmu (v té době pod názvem Deloitte, Plender, Griffiths & Co.) se společností Haskins & Sells, a společně tak vytvořili Deloitte Haskins & Sells.  V roce 1989 došlo ke sloučení Deloitte Haskins & Sells a Touche Ross v USA a vznikla společnost Deloitte & Touche. Tuto společnost dále společně vedli J. Michael Cook a Edward A. Kangas. Menší část členských společností Deloitte Haskins & Sells fúzi s Touche Ross odmítlo a krátce nato se spojily se společností Coopers & Lybrand, čímž vznikla Coopers & Lybrand Deloitte (která později fúzovala s Price Waterhouse, a dala tak vzniknout PwC). Některé členské společnosti Touche Ross rovněž fúzi s Deloitte Haskins & Sells odmítly a spojily se s jinými společnostmi. Ve Velké Británii došlo v roce 1990 k fúzi Touche Ross a Spicer & Oppenheim.

Nedávná historie.

V době fúzí vedených americkými společnostmi za účelem založení Deloitte & Touche byl název mezinárodní společnosti problematický, protože neexistoval celosvětový jednotný přístup k názvům „Deloitte“ nebo „Touche Ross“ – klíčové členské společnosti, jako je Deloitte ve Velké Británii a Touche Ross v Austrálii, se fúze neúčastnily. Byl proto vybrán název DRT International, který odkazoval k Deloitte, Ross a Tohmatsu. V roce 1993 došlo k přejmenování mezinárodní společnosti na Deloitte Touche Tohmatsu. Tento název reflektoval přistoupení japonské společnosti.  V roce 1995 rozhodli partneři Deloitte & Touche o založení poradenské skupiny Deloitte & Touche Consulting Group (nyní známá pod názvem Deloitte Consulting).  V roce 2000 získal Deloitte společnost Eclipse, čímž mohl ke svým poradenským činnostem přidat i řešení na bázi internetového designu. Eclipse se později oddělila a došlo ke vzniku Deloitte Online a Deloitte Digital.  V roce 2002 vyjádřila britská kancelář Arthura Andersena, největší kancelář společnosti mimo USA, souhlas s fúzí s britskou kanceláří Deloitte. Andersenovy kanceláře ve Španělsku, Nizozemí, Portugalsku, Belgii, Mexiku, Brazílii a Kanadě s touto fúzí rovněž souhlasily. Odštěpení francouzského poradenského oddělení společnosti Deloitte vedlo ke vzniku společnosti Ineum Consulting.  V roce 2005 získal Deloitte společnost Beijing Pan-China CPA Ltd, která se tak stala největší auditorskou společností v Číně.  V roce 2007 začal Deloitte najímat bývalé zaměstnance americké Ústřední zpravodajské služby (CIA) pro své oddělení konkurenčního zpravodajství známé pod názvem Deloitte Intelligence.  V roce 2009 koupil Deloitte severoamerickou kancelář veřejných služeb společnosti BearingPoint (původně KPMG Consulting) poté, co zažádala o ochranu před úpadkem. V lednu 2010 společnost rovněž převzala britské poradce pro oblast nemovitostí, Drivers Jonas.  V roce 2011 získal Deloitte společnosti DOMANI Sustainability Consulting a ClearCarbon Consulting, díky nimž rozšířil svou nabídku služeb udržitelnosti.  V lednu 2012 oznámil Deloitte koupi společnosti Übermind, Inc., inovativní mobilní agentury. Zisk této společnosti znamenal první vstup společnosti Deloitte na pole mobilních aplikací.  V listopadu 2012 získal Deloitte společnost Recombinant Data Corporation, firmu specializující se na datové sklady a řešení tzv. klinické inteligence, a spustila Recombinant by Deloitte. V únoru 2013 se Recombinant by Deloitte spojil s interní jednotkou pro informatiku (Deloitte Health Informatics) a došlo ke vzniku ConvergeHEALTH by Deloitte.  Dne 11. ledna 2013 získal Deloitte v podstatě celý podnik Monitor Group, strategické poradenské firmy založené Michaelem Porterem, profesorem Harvard Business School, poté, co Monitor zažádal o ochranu před úpadkem.  V roce 2014 představila společnost Rubix blockchainovou nabídku poskytující poradenské služby klientům napříč různými podnikatelskými odvětvími, včetně vládního sektoru. V roce 2016 otevřela společnost svou první blockchainovou laboratoř v Dublinu. Druhé středisko bylo otevřeno v New Yorku v lednu 2017. V květnu 2017 se Deloitte stal členem Ethereum Enterprise Alliance a projektu Hyperledger Project sponzorovaného nadací Linux Foundation.  Hlava katolické církve, papež František, jmenovala v roce 2015 Libera Miloneho, bývalého předsedu a generálního ředitele společnosti Deloitte v Itálii, prvním hlavním auditorem města Vatikán a Vatikánské banky.  V září 2016 oznámil Apple Inc. partnerství se společností Deloitte zaměřené na podporu prodeje svých telefonů a dalších mobilních přístrojů. Jako součást partnerství spustí tyto dvě společnosti službu s názvem Enterprise Next, v jejímž rámci bude více než 5 000 konzultantů společnosti Deloitte poskytovat klientům poradenské služby zaměřené na lepší využívání produktů a služeb společnosti Apple.

Globální struktura.

Řadu let byla společnost i síť jejích členských firem právně organizována jako švýcarské sdružení (ekvivalent sdružení bez právní subjektivity). Dne 31. července 2010 se členové tohoto sdružení stali součástí Deloitte Touche Tohmatsu (DTTL), britské privátní společnosti s ručením omezeným zárukou. Každý členský subjekt této globální sítě zůstává oddělenou a nezávislou právní entitou podle právních předpisů a profesních pravidel příslušné země nebo zemí, ve kterých svou činnost provozuje. Společnost Deloitte je registrována podle NAIC pod kódem 55112.  Tato struktura je podobná struktuře jiných sítí poskytovatelů profesionálních služeb, které se snaží omezit nepřímou odpovědnost za škody ostatních členů. Jako oddělené právní entity se členské společnosti ani DTTL nemohou vzájemně zavazovat. Odborné služby poskytují pouze členské firmy, nikoli DTTL. V rámci této struktury nenesou členské společnosti odpovědnost za nedbalost ostatních nezávislých členů. Tato struktura jim rovněž umožňuje být členy fóra společností IFAC, které sdružuje sítě auditorských společností.

Služby.

Členské subjekty společnosti Deloitte nabízejí služby v níže popsaných funkcích s obměnami podle jejich právní implementace v jednotlivých zemích (tj. provozovaných v rámci jedné společnosti nebo prostřednictvím oddělených právních subjektů fungujících jako dceřiné společnosti zastřešujícího právního subjektu v dané zemi). Podíl na tržbách za rok 2016 je uveden v závorkách.

Deloitte Česká republika.

Společnost Deloitte Česká republika poskytuje služby v oblastech digitálních technologií, inovací, auditu, daní, právního a finančního poradenství i poradenství v oblasti rizik a daní. Zaměřuje se na celou řadu odvětví veřejného i soukromého sektoru, například na finance, nemovitosti, spotřebitelské a výrobní odvětví, veřejný sektor, energetiku, technologie, média a telekomunikace nebo zdravotnictví či farmaceutický sektor. Své služby poskytuje v řadě oblastí, které jsou spojeny s moderními technologiemi - od nových příležitostí na trhu po hrozby, které technologie a jejich vývoj přináší. Společnost se tak věnuje tématům, jako např. blockchain, robotická automatizace procesů, finanční technologie nebo kybernetická rizika.  Česká pobočka seznámila nejen svou zemi, ale celý středoevropský region s pojmem forenzní služby, které se specializují na efektivní vyšetřování a prevenci podvodů. Jméno Deloitte zdomácnělo zejména během forenzního šetření v oblasti financování jedné z předních politických stran.  Společně s PricewaterhouseCoopers, Ernst & Young a KPMG patří do tzv. Velké čtyřky. V České republice firma působí od počátku 90. let.

Historie.

Historie Deloitte Česká republika se začala psát v roce 1990, kdy společnost Deloitte Touche Tohmatsu otevřela s 5 zaměstnanci a 3 partnery první kancelář v Praze. V roce 2003 došlo ke změně názvu firmy na Deloitte.  Společnost v současnosti sídlí v ekologické budově Churchill II v Praze na Vinohradech a zaměstnává přes 900 lidí v pobočkách v Praze, Ostravě, Brně, Plzni a Hradci Králové.  Pod značkou Deloitte působí v České republice celkem šest společností:

Vedení Deloitte Česká republika.

Management Deloitte Česká republika tvoří:  Vedení advokátní kanceláře Deloitte Legal:

Deloitte Touche Tohmatsu Limited, obvykle pouze Deloitte, je nadnárodní společnost poskytující profesionální služby v oblasti auditu, daní, konzultingu, podnikových rizik a finančního poradenství prostřednictvím více než 244 400 zaměstnanců po celém světě. Společnost, založená ve Velké Británii, má nyní své hlavní sídlo v New Yorku ve Spojených státech amerických.

德勤(Deloitte Touche Tohmatsu),为一国际性专业服务网络,与普华永道、安永及毕马威并列为四大国际会计师事务所。以年收入及员工数目计,德勤是全球最大的会计师事务所。