Děj.

Erik Stifler těžce žije se svým příjmením, protože je možná jediným Stiflerem, který končí střední školu a je stále panic. Film začíná, když je Erik doma nemocný, rodiče odjeli pryč, a tak zrovna masturbuje. Když už se blíží k ejakulaci, jeho rodiče a babička se neočekávaně vracejí, babička se objeví ve dveřích a je zasažena Erikovým ejakulátem. Babička šokem umírá na infarkt.  Erikova přítelkyně Tracy ho miluje, ale není připravená na sex. Jejich první pokus dopadne katastrofálně. Erikovi přátelé Cooze a Ryan plánují navštívit Erikova bratrance Dwighta Stiflera na univerzitě během slavné události známé jako Nahá míle. Tracy dá Erikovi na tento víkend povolenku na všechno, doufá, že tak uhasí svůj chtíč a pak počká až bude připravena na sex.  Erik s přáteli zastihnou Dwighta zrovna při soutěži v pití, ve které je Dwight školním šampionem. Pak se účastní zápasu ve fotbale proti znepřátelenému bratrstvu, jehož členy jsou téměř samí malí lidé. Členové tohoto bratrstva později napadnou Dwighta, který skončí v nemocnici, kde Dwight řekne Erikovi, že je skvělým členem rodiny Stiflerových.  Následuje Nahá míle, které se účastní mnoho krásných žen. Erik na ní potká studentku s úchylkou na panice. Když se líbají, přenáší to televize a to vidí Tracy, která lituje, že Erikovi dala do Michiganu povolenku na všechno. Její kamarádky ji přemlouvají, aby taky ztratila panenství, než se Erik vrátí. Později večer si Erik uvědomí, že Tracy miluje, a vydá se na cestu k ní. Když přijede k ní domů, její otec jí řekne, že je na party, kam se Erik také vydá a zjistí, že Tracy je v horním patře, aby ztratila panenství se svým bývalým přítelem. Erik začne bouchat na dveře místnosti, ve které má být Tracy, ta je ale za ním. Za velkého aplausu ostatních se obejmou.  Později toho večera se spolu Erik a Tracy poprvé vyspí. Když se Erik ráno vrátí pro své kamarády na kolej, všichni z nich mají své zážitky z předchozí noci. Dwight pošle vůdci znepřáteleného bratrstva Skálovi video, na kterém souloží s jeho přítelkyní. Dwight mu na něm ukáže prostředníček, řekne Rockově přítelkyni, aby se na Rocka usmála. Ta se pak otočí a pokračuje v líbání s Dwightem. Film končí, jak Skála zařve: "Stiflere!"

Prci, prci, prcičky: Nahá míle (orig. "American Pie Presents: The Naked Mile") je americká komedie ze série "Prci, prci, prcičky". Universal Pictures se ji rozhodlo natočit po komerčním úspěchu předchozího dílu. Ten byl stejně jako "Nahá míle" distribuován rovnou na DVD.

是一部2006年的美国性喜剧,由环球影业发行,属于美国派系列电影的衍生系列。


Ježíš a dvanáct apoštolů.

Ježíš sedí uprostřed stolu a je dominantní figurou na obraze. Ve smířlivém a odevzdaném gestu ukazuje na sklenici vína a bochník chleba. Kolem něj vidíme čtyři skupinky po třech apoštolech, kteří jsou nahnuti k sobě a debatují o zprávě, kterou jim právě Ježíš pověděl. Řekl jim, že ho jeden z nich zradí.  Z levé strany nejdál od Ježíše to jsou Bartoloměj, Jakub menší a Ondřej. Vedle Ježíše jsou to tři nejdůležitější apoštolové. Jidáš drží v ruce váček s penězi, které dostal za zradu. Je v mírném záklonu a překvapení, neboť mu je jasné, že se Ježíš o jeho zradě dozvěděl. Budoucí první papež Petr sedí za ním a naklání se k Janu Evangelistovi.  Z pravé strany sedí nejdál od Ježíše Matouš, Juda Tadeáš a Šimon. V blízkosti Ježíše sedí Tomáš, Jakub větší a Filip.

Odkaz v populární kultuře.

Obraz Poslední večeře byl také použit v dobrodružně-fantastickém románu Dana Browna Šifra mistra Leonarda. Obraz je v díle brán jako šifra, vedoucí k odhalení stovky let hledaného objektu, nebo osoby, Svatého Grálu. V díle se poukazuje na to, že da Vinci chtěl poukázat na vztah mezi Ježíšem Nazaretským a Máří Magdalenou. Konkrétně se jedná například o to, že na celém vyobrazení Poslední Večeře se nikde neobjevuje kalich (nejčastější podoba Svatého Grálu v jiných pramenech).  Ve filmu je uvedeno, že osoba po Ježíšově pravici, tedy nejblíže Pána, by mohla být žena. Po důkladném prozkoumání si můžeme povšimnout náznaku ňader, ženských rysů ve tváři, ženských vlasů, dále pak to, že osoba po Ježíšově pravici je téměř v identickém oblečení jako sám Ježíš. Pokud bychom tuto osobu vystřihli a položili ji na Ježíšovu levici, bude velmi záhadně, možná až milenecky, ležet na Ježíšově levém rameni. To vše v dílu od Dana Browna vede k tomu, že by osoba po Ježíšově pravici nemusela být jeden z apoštolů, ale Máří Magdaléna. Mezi údajnou Máří a Ježíšem je volný prostor ve znaku V což může být tvar stejně tak kalichu, ale i starý znak pro ženu, nebo také vyobrazení ženského lůna.

Poslední večeře je nástěnná malba z 15. století, jejímž autorem je Leonardo da Vinci. Nachází se v refektáři dominikánského kláštera u milánského kostela Santa Maria delle Grazie. Da Vinci malbu vytvořil pro své patrony Ludovica Sforza a Beatrici d'Este. Malba zachycuje Ježíše a dvanáct apoštolů při poslední večeři. V obraze je použita trojúhelníková kompozice (konkrétně v pozadí za Kristem a uspořádání skupinek). Z hlediska techniky malby se nejedná o fresku, která byla v renesanci často používána, protože autor vypracoval dílo na již suchou omítku.

《最后的晚餐》()是一幅广为人知的大型壁画,文艺复兴时期由列奥纳多·达·芬奇于米兰的天主教恩宠圣母的多明我会院食堂墙壁上绘成。1980年,绘有《最后的晚餐》的恩宠圣母被列为世界遗产。


Zdraví.

β-Karoten v lidském těle funguje jako antioxidant a jako prekurzor vitaminu A. Nedostatek má obvyklé projevy nedostatku antioxidantů, zvyšuje se riziko rakoviny a klesá celková obranyschopnost organismu. Pokud současně není tělu dodáván ani vitamín A, není z čeho tento vitamín vyrábět a to s sebou nese další významná zdravotní rizika související s nedostatkem tohoto vitamínu. Významnou roli hraje β-karoten při ochraně kůže proti poškození nadměrným sluněním. Při akutním předávkování β-karotenem (na rozdíl od vitamínu A) nehrozí žádné vážnější zdravotní problémy, ale dlouhodobé vyšší dávky u kuřáků zvyšovaly výskyt nádorů plic. Delší podávání vyšších dávek také může vést ke změně barvy kůže do oranžova, které ale při odstranění příčiny bez následku odezní.  β-Karoten se vyskytuje v podobě dvou různých stereoizomerů – jako "all"-"trans"-β-karoten a jako "cis"-β-karoten (konkrétně 9-"cis"-β-karoten).  Syntetický β-karoten je převážně all-trans- izomer (~98%) a vyrábí se ve velkém množství jako složka potravinových doplňků a kosmetických výrobků.  Přírodním zdrojem je převážně zelenina a ta obsahuje v různém poměru obě formy. Ovšem i zde tvoří all-trans- forma převažující složku. Tepelnou úpravou zeleniny dochází k částečné trans-izomeraci a zvýšení podílu cis- izomeru. Například v mrkvi nebo rajčatech, kde je v syrovém stavu obsah cis-izomeru jen okolo 2 % (a je tak prakticky shodný s obsahem v synteticky vyráběném β-karotenu), se po sterilaci zvýší tento podíl na 27 %, respektive 47 % a tepelná úprava usnadní i vstřebávání obou forem. Naproti tomu při vstřebávání v zažívacím traktu se až 95 % "cis"-β-karotenu změní na "all"-"trans"-β-karoten.  Aktivity obou forem v těle se mírně liší. Cis- forma je v organismu účinnějším antioxidantem než all-trans- forma a navíc se déle uchovává ve tkáních. Naproti tomu all-trans- forma je oproti cis- formě aktivnější v úloze provitaminu A. Cis- forma se také hůře vstřebává, obzvláště v přítomnosti velkých dávek all-trans- formy.  Mezi odborníky na výživu probíhá spor o užitečnosti či škodlivosti přijímání synteticky vyráběného (takřka převážně all-trans-) β-karotenu v porovnání s průmyslově extrahovaným β-karotenem přírodního původu, jehož složení kopíruje použitou surovinu.  Zastánci škodlivosti syntetického β-karotenu je často citována studie o vlivu β-karotenu na incidenci nádorů u kuřáků, kde vysoké dávky synteticky vyráběného "all"-"trans"-β-karotenu zvyšoval výskyt nádorů plic. Oponenti však namítají, že tato studie se nezabývala škodlivostí "all"-"trans"-β-karotenu, nýbrž vlivem vysokých dávek β-karotenu na incidenci nádorů u kuřáků, přičemž studie s použitím přírodní směsi β-karotenů provedena nebyla. Takže nelze říci, zda za zvýšený výskyt nádorů u kuřáků může původ a forma podávaného β-karotenu, nebo jeho vysoké podávané dávky.  Z výše zmíněné studie pak vychází i materiál Světové zdravotnické organizace (WHO), která syntetický β-karoten řadí k látkám, které zvyšují riziko srdečně-cévních onemocnění. Vzhledem k neexistenci relevantních studií však nelze říci, zda stejně rizikový je, nebo není i β-karoten průmyslově extrahovaný z přírodních zdrojů.

Potravinářské aditivum.

Betakaroten využívá potravinářský průmysl jako potravinářské aditivum, které je na obalech označováno jako E160a, k obarvení například do sýrů, margarínů, zmrzlin, jogurtů, majonéz, limonád, pudinků nebo cukrovinek.

Betakaroten (β-karoten též provitamin A) je významný karotenoid (tedy izoprenoid), který u mnoha organismů slouží buď jako žlutočervené barvivo, nebo u živočichů jako prekurzor vitaminu A (společně s alfa karotenem a lykopenem). Z jedné molekuly β-karotenu vznikají dvě molekuly vitamínu A. Samostatně pak hraje důležitou roli jako antioxidant. DDD pro betakaroten není přímo určena, ale přepočtem 6 : 1 dostaneme DDD 4,8 mg β-karotenu, což je ekvivalent DDD 800 μg vitamínu A nebo 8 000 IU.

β-胡萝卜素是类胡萝卜素之一,广泛存在于植物的叶、花、根中。它属于多烯烃类,所有双键都参与共轭,其名称中的β-标记即由环中双键的共轭位置而得来。


Biografie.

Dětství a mládí (1925–1946).

Narodil se roku 1925 ve městě Omaha, stát Nebraska, jako čtvrté dítě ze sedmi. Jeho matka se jmenovala Louise Helen Little (rozená Norton) a otec Earl Little. Jeho otec byl laický baptistický kazatel a propagátor panafrikanistického učení Marcuse Garveye. Rodině bylo několikrát vyhrožováno členy Ku-klux-klanu, a proto se roku 1926 přestěhovali do města Milwaukee, stát Wisconsin a brzy poté do Lansingu, stát Michigan, kde bylo rodině vyhrožováno odnoží Ku-klux-klanu s názvem Černé legie. Ti jim roku 1929 zapálili dům. Roku 1931 byl Earl Little zavražděn a roku 1938 prodělala Louise Little nervové zhroucení, které vyústilo k jejímu umístění do psychiatrické léčebny Kalamazoo. Děti byly rozděleny a poslány k pěstounům. Malcolm a jeho sourozenci svou matku dostali z léčebny až o 24 let později.  Školu opustil v osmé třídě a od 14 let začal pracovat v nejrůznějších pomocných pracích. V mládí se přestěhoval ke své nevlastní sestře Elle Little-Collins, která žila ve čtvrti Roxbury ve městě Boston. Roku 1943 se poté odstěhoval do Harlemu ve městě New York, kde se dal na kriminální dráhu. V roce 1946 byl zadržen při pokusu o prodej kradeného zboží a v únoru nastoupil svůj trest osmi až deseti let ve věznici Charlestown u města Boston.

Vězení (1946–1952).

Ve věznici potkal staršího vězně jménem John Bembry, na kterém začal obdivovat jeho vzdělání, které získal samostudiem. To přivedlo Malcolma k zájmu o knihy. V roce 1948 někteří jeho sourozenci vstoupili do islámské sekty Nation of Islam a snažili se pro ni získat i Malcolma. On sám byl do té doby ateistou, až do té míry, že mu jeho spoluvězni přezdívali Satan. Ke konci roku 1948 napsal dopis Elijahu Muhammadovi, vůdci hnutí Nation of Islam. Od té doby s ním udržoval čilou korespondenci.  Ve vězení poté hodně četl, nejvíce o historii a náboženství. Ve vězení si také způsobil, vinou špatného osvětlení, astigmatismus. V roce 1950 napsal otevřený dopis prezidentovi Harrymu S. Trumanovi, ve kterém se postavil proti Korejské válce a prohlásil se za přívržence komunismu. Od té doby o něm FBI vedla spis. Na začátku 50. let také začal používat jméno Malcolm X, kdy X znamená, že mu běloši odňali znalost jeho kmenového jména, a proto odmítá jméno Little, které jeho předkům dali běloši. Tento postup byl tehdy u členů hnutí Nation of Islam běžný.

Nation of Islam a rodina (1952–1962).

Po svém propuštění v srpnu 1952 odjel za Elijahem Muhammadem do Chicaga a v červnu 1953 byl jmenován pomocným duchovním v Chrámu číslo jedna v Detroitu. Ke konci roku 1953 dostal povolení založit Chrám číslo jedenáct v Bostonu, v březnu 1954 založil Chrám číslo dvanáct ve Filadelfii a o dva měsíce později se stal hlavou Chrámu číslo sedm v Harlemu. Od roku 1953 ho FBI začala pravidelně sledovat, znepokojena jeho aktivitami v Nation of Islam.  Roku 1955 založil nové Chrámy ve Springfieldu, Massachusetts (číslo 13); Hartfordu, Connecticut (číslo 14) a Atlantě, Georgie (číslo 15). Současně dokázal naverbovat stovky členů.  Téhož roku v hnutí potkal Betty Sanders, která používala jméno Betty X. Poté se občas vídali. V lednu 1958 ji Malcolm přes telefon požádal o ruku a o dva dny později se vzali. Měli spolu šest dcer Attallah (* 1958, pojmenovaná po Attilovi); Qubilah (* 1960, pojmenována po Kublajovi); Ilyasah (* 1962, pojmenována po Elijahovi Muhammadovi); Gamilah Lumumba (* 1964, pojmenována po Patriceovi Lumumbaovi) a dvojčata Malikah a Malaak (* 1965 po smrti jejich otce a pojmenované po něm).  Pro americkou společnost se stal známým až roku 1957, kdy byl člen hnutí Nation of Islam Johnson Hinton zbit newyorskou policií. Malcolm X tehdy vedl skupinu muslimů k policejní stanici, kde drželi zbitého Hintona. Policie je odmítala pustit dovnitř, ale když se dav rozrostl na pět stovek, tak dovolili Malcolmovi X vstoupit. On poté zajistil převoz Hintona do nemocnice a dal signál, aby se dav rozešel. Ten ho uposlechl. Tato událost ohromila policisty i novináře.  V pozdních 50. letech začal používat další jména jako Malcolm Shabazz nebo Malik el-Shabazz, kdy se přihlásil k bájnému černošskému arabskému kmenu, ze kterého měli pocházet afroameričané, alespoň podle učení Nation of Islam. Tehdy se také stal prominentním řečníkem, ale stále plně oddán vedoucí roli Elijaha Mohammada. Roku 1959 s ním byl veden rozhovor pro dokument "The Hate That Hate Produced", který měl zmapovat hnutí Nation of Islam. V téže době se pro členy hnutí zažil novinářský název Černí muslimové, proti kterému hnutí protestovalo.  V září 1960 pronesl řeč na Valném shromáždění OSN v New Yorku. Tam se setkal s řadou světových lídrů, jako byli Gamál Násir, Ahmed Sékou Touré, Kenneth Kaunda a Fidel Castro. Mediální pokrytí aktivit Malcolma X přivádělo do hnutí Nation of Islam nové členy, kterých nyní byly desítky tisíc. Také inspiroval boxera Cassia Claye (později známý jako Muhammad Ali), aby do hnutí vstoupil a přijal islám. Mezi lety 1960 a 1961 se spolu setkávali.

Odchod z Nation of Islam (1963–1964).

V prosinci 1963 byl dotázán na svůj názor ohledně atentátu na prezidenta J. F. Kennedyho. Malcolm X odpověděl kriticky, což ve vypjaté atmosféře přineslo mediální smršť. Současně tím porušil zákaz komentování atentátu, který vydal Elijah Muhammad. Negativní reakce médií a veřejnosti vedla k 90dennímu suspendování Malcolma X z aktivit hnutí. Další rozkol přišel s morálními skandály Elijaha Muhammada, ke kterým se doznal. Současně se Malcolm X stal velmi neoblíbeným u některých členů Nation of Islam, protože byl upřednostňován médii, členové to vnímali jako ohrožení vedoucí role Elijaha Muhammada.  V březnu 1964 Malcolm X oficiálně oznámil, že vystupuje z hnutí Nation of Islam, ale že zůstává muslimem a že založí vlastní organizaci. To se také stalo, když založil Muslim Mosque, Inc. a Organizaci afroamerické jednoty (OAAU). V březnu se také poprvé a naposledy setkal s bojovníkem za lidská práva Martinem Lutherem Kingem, kterého často kritizoval jako příliš umírněného a propagujícího rasovou integraci. V dubnu pronesl svou slavnou řeč "The Ballot or the Bullet", ve které vybízel afroameričany, že pokud jim budou běloši stále upírat právo volit, tak se mají bránit i s použitím násilí.  V dubnu 1964, financován svou nevlastní sestrou Ellou, odcestoval vykonat hadždž, když odletěl do města Džidda v Saúdské Arábii. Při pouti do Mekky poznal odlišnosti arabského islámu od sektářské podoby praktikované v Nation of Islam. Král Fajsal bin Abd al-Azíz ho později prohlásil za oficiálního státního hosta. Malcolm X zde také poznal jednotu muslimů, kteří se oproti situaci v USA, neohlížejí na rasu věřícího. Opustil zde své radikální názory (bělochy považoval v duchu učení Nation of Islam za ďábly) a přijal víru sunnitských muslimů. Během dubna a května procestoval Súdán, Nigérii a Ghanu. Do USA se vrátil jako sunnita, který hodlá bojovat proti rasismu, nikoliv proti bělochům jako celku. V červenci 1964 opět vycestoval na Blízký východ a do Afriky a navštívil země Egypt, Etiopie, Tanganika, Nigérie, Ghana, Guinea, Súdán, Senegal, Libérie, Alžírsko a Maroko. V Egyptě se účastnil summitu Organizace africké jednoty. Současně byl oficiálním státním hostem u hlav států, jako byli Kwame Nkrumah (Ghana), Gamal Násir (Egypt) a Ahmed Ben Bella (Alžírsko). Nigerijská studentská muslimská organizace mu udělila čestné jméno v jazyku Joruba "Omowale" (což znamená: syn, který se vrátil domů).

Atentát (1965).

Dne 21. února 1965 hovořil Malcolm X ke čtyřem stům posluchačů během setkání Organizace afroamerické jednoty. Projev byl náhle přerušen výkřikem: „Dej ty pracky pryč od mý peněženky, negře!“. Když se Malcolm X spolu se svou ochrankou vydal k místu v hledišti, aby situaci zklidnil, vytáhl na něj útočník upilovanou brokovnici (známou též pod italským názvem lupara) a střelil jej do hrudníku. Dva další komplicové vnikli na pódium a začali na Malcolma střílet z pistolí, přičemž jej zasáhli celkem šestnáctkrát. Okolo stojící svědkové činu jednoho z atentátníků povalili na zem a spoutali, zatímco zbylí dva ze sálu uprchli.  Zmíněným pachatelem, zadrženým přímo v sále byl Talmadge Hayer, člen hnutí Nation of Islam, známý též pod jménem Thomas Hagan. Svědkové přítomní v sále poté policii popsali zbylé dva komplice Normana 3X Butlera a Thomase 15X Johnsonona, kteří byli také členy Islámského národa. Všichni tři uvedení pachatelé zapojení do činu, byli obviněni za vraždu či za spoluúčast na ní. Obviněný Hayer zprvu odmítal své zapojení do činu, později však u soudu vypověděl, že střílel na ležícího Malcolma X. Dále tvrdil, že jeho dva komplicové nebyli Butler a Johnson, nýbrž jiné osoby, které ale odmítl jmenovat.  Butler, známý též jako Muhammad Abdúl Azíz, byl v roce 1985 podmínečně propuštěn, roku 1998 se stal vůdcem mešity v Harlemu a neustále deklaruje svou nevinu. Johnson, známý též jako Khalil Islam, byl z vězení propuštěn v roce 1997. Během výkonu trestu začal popírat učení organizace Nation of Islam a posléze konvertoval k sunnitskému islámu. Stejně jako Butler popírá jakoukoliv vinu. Poslední z odsouzených Hayer, známý pod jménem Mudžáhid Halim, byl podmínečně propuštěn v roce 1993.

Pohřeb.

Počet lidí, kteří přišli vzdát poslední hold ostatkům Malcolma X mezi 23. až 26. únorem, je odhadován na 14–30 000. Pohřební obřad se konal dne 27. února v kostele církve Boha v Kristu Faith Temple nacházejícího se ve čtvrti Harlem. Kostel byl zcela zaplněn více než tisícovkou smutečních hostů. Před kostelem byly navíc nainstalovány velké reproduktory tak, aby se dav, který se shromáždil před kostelem, mohl alespoň částečně účastnit posledního rozloučení a navíc byl celý obřad živě přenášen televizí.  Z řad známých bojovníků za lidská práva se obřadu účastnili John Lewis, Bayard Rustin, James Forman, James Farmer, Jesse Gray a Andrew Young.  Malcolm X byl pohřben na washingtonském hřbitově Ferncliff Cemetery ve čtvrti Hartsdale. Po skončení ceremonie převzali Malcolmovi pozůstalí lopaty od již čekajících kopáčů a sami dokončili jeho pochování. Přátelé Malcolma X vytvořili po jeho smrti Sdružení pečujících matek, jejímž prostřednictvím vybrali dostatek finančních prostředků k zakoupení domu a zabezpečení budoucnosti pro jeho pozůstalou rodinu.

Malcolm X (čteno: Melkolm eks) (19. května 1925 – 21. února 1965), rodným jménem Malcolm Little a přijatým islámským jménem El-Hajj Malik El-Shabazz, byl americký islámský duchovní a bojovník za lidská práva.

麦尔坎·X(英语:Malcolm X,或翻译为马尔科姆·X,原名麦尔坎·利特尔(英语:Malcolm Little),又名哈吉马立克·夏巴兹(),1925年-5月19日-1965年-2月21日),非裔美籍伊斯兰教教士与非裔美国人民权运动者;拥护者多认同他以严厉用词指责美国白人对待黑人的方式,反对者则认为他鼓吹种族主义与暴力。他被视为美国最伟大与最有影响力的非裔美国人之一。


Původ a vývoj plemene.

Zemí původu plemene je severovýchodní Skotsko. Již na začátku 18. století se v krajích Aberdeenshire a Forfarshire podařilo vyšlechtit masný užitkový typ skotu, který v první polovině 19. století chovatel Hugh Watson přikřížením plemene Shorthorn sjednotil a položil tak základ tohoto plemene. Ve čtyřicátých letech 19. století byla založena v Anglii první plemenná kniha a v roce 1860 se uskutečnil import prvních zvířat do Kanady a později do Spojených států. Rozvoj chovu Anguse na severoamerickém kontinentě přinesl tomuto plemeni zvětšení tělesného rámce a sníženou produkci loje. Postupně se chov Aberdeen-anguského skotu kromě Evropy a Severní Ameriky rozšířil i do Jižní Ameriky, Austrálie, na Nový Zéland a do Afriky. Do České republiky byly první kusy importovány v roce 1991, převážně z Kanady.

Popis.

Plemeno je geneticky bezrohé, nejčastěji plášťově černé. Možná je též plášťově červená barva, která se vyskytuje u homozygotních jedinců s red faktorem. Dospělé krávy měří v kříži okolo 135 cm při hmotnosti 650-700 kg, býci dosahují výšky 145-155 cm a hmotnosti 1100-1300 kg. Tělesná stavba je kompaktní a harmonická, konstituce pevná, zvířata jsou dobře osvalená. Trup je hluboký a válcovitý, prsní kost zřetelně vystupuje mezi hrudními končetinami. Tělo má při pohledu zboku tvar obdélníku, končetiny jsou krátké, hlava malá. Aberdeen-anguský skot má mírnou, přátelskou povahu.  Aberdeen-anguský skot vyniká nenáročností, odolností, přizpůsobivostí a dobrou schopností využívat pastvy. Průměrné denní přírůstky ve výkrmu dosahují u býků v testaci 1400 g. Jatečná výtěžnost dosahuje 61 %, přičemž díky jemné kostře je podíl kostí v jatečně opracovaném trupu pouze 14-16 %. Maso z plemene Angus je jemně vláknité a křehké, vysoce mramorované, šťavnaté a má typickou chuť. Tuk má typickou žlutou barvu. Plemeno je velmi rané, matky se poprvé telí ve dvou letech, vynikají schopností snadných porodů a silným mateřským instinktem. Telata jsou se svou matkou svázána silným poutem, vynikají pevným zdravím a rychlým růstem. Na konci pastvy mají běžně hmotnost 300 kg. Býci plemene Angus jsou velmi vhodní pro křížení s ostatními plemeny skotu. Přenášejí do nových generací výbornou pastevní schopnost, odolnost a konstituční pevnost. Ve výkrmu dosahují výborných denních přírůstků a porážkové hmotnosti dosahují ve 14-15 měsících věku.

Aberdeen-anguský skot (AA) je masné plemeno skotu typické bezrohostí a plášťovým zbarvením, zvířata jsou jednolitě černá nebo červenohnědá. Je to jedno z nejvíce chovaných masných plemen na světě. V hojném počtu je toto plemeno zastoupeno též v České republice, první telata se zde narodila v roce 1992 a v roce 2003 byl Aberdeen-anguský skot druhým v Česku nejčastěji chovaným masným plemenem.

安格斯牛(英语:Aberdeen Angus)是一种早熟肉牛品种,由苏格兰的阿伯丁夏尔和安格斯的牛培育而来,没有角,毛皮为黑色或红色,下腹可能是白色,成年公牛的体重可达800千克左右。在美国红色和黑色被认为是两个品种,黑安格斯牛较多,2005年注册的黑安格斯牛有324,266头。


Dětství.

Vanessa-Mae se narodila v Singapuru thajskému otci Varaprongovi Vanakornovi a čínské matce Pamele Tan. Poté, co se její rodiče rozvedli, si její matka vzala Angličana Grahama Nicholsona. Rodina se odstěhovala do Anglie, když byly Vanesse-Mae čtyři roky. Vyrostla v Londýně a má britské občanství.

Hudební kariéra.

Vanessa-Mae začala ve třech letech na piano a v pěti letech na housle.  V dětství byla díky pravidelnému vystupování v televizi v pořadech s klasickou muzikou docela známá ve Spojeném království. Podle "Guinessovy knihy rekordů" je nejmladším zaznamenaným sólistou hrajícím Beethovenovy a Čajkovského houslové koncerty, což dokázala ve věku třinácti let. Během této doby navštěvovala Francis Holland School v centrálním Londýně.  Vanessa-Mae mezinárodně debutovala na Schleswig-Holstein Musik Festival v Německu v roce 1988, a také v roce 1988 měla svůj první koncert s Filharmonickým orchestrem v Londýně. Do celosvětového povědomí však vstoupila až v roce 2001 díky svému hitu Destiny.  V dubnu 2006 byla Vanessa-Mae plátkem Sunday Times Rich List označena za nejbohatší osobnost v zábavním průmyslu ve Velké Británii ve věkové kategorii do 30 let s odhadovaným bohatstvím okolo 64 milionů dolarů pocházejících z koncertů a z asi 10 milionů prodaných desek.

Housle.

Vanessa-Mae nejčastěji používá dva typy houslí — akustické housle Guadagnini nebo elektrické housle Zeta Jazz. Guadagnini byly vyrobeny v roce 1761 a zakoupeny jejími rodiči v aukci za 150 000 liber. V lednu 1995 jí byly sice ukradeny, ale policie je nalezla o dva měsíce později. Později spadla a rozbila je, ale byly opraveny. Používá také dvoje elektrické housle Zeta Jazz, jedny z nich jsou bílé a na druhých je obtisklá vlajka Spojených států amerických. Do roku 2001 používala stříbrné elektrické housle Zeta Jazz.  Občas kupuje housle, později je prodává a výdělek věnuje charitě.

Sportovní kariéra.

Kromě hudby se věnuje alpskému lyžování. Závodí pod jménem Vanessa Vanakornová. V létě roku 2010 oznámila záměr kvalifikovat se jako reprezentantka Thajska na Zimní olympijské hry 2014 do Soči. Pokoušela se o to již v roce 2002. Tehdy ovšem thajská vláda požadovala, aby se vzdala britského občanství, pokud chce získat thajské.  V lednu 2014 splnila kvalifikační kritéria pro nadcházející sočskou olympiádu, kde se stala součástí thajské výpravy. V obřím slalomu dojela na posledním 67. místě (z 88 závodnic) se ztrátou padesáti sekund na vítěznou Slovinku Tinu Mazeovou. V červenci se v tisku objevily informace, podle kterých splnila kvalifikační kritéria díky podvodu, o kterém však sama nemusela vědět. Zfalšovány měly být výsledky kvalifikačních závodů ve Slovinsku. Čtyři údajní viníci byli suspendováni. V listopadu oznámila Světová lyžařská federace FIS, že Vanessa Mae podváděla při kvalifikačních závodech a vyloučila ji na čtyři roky ze závodů.

Vanessa-Mae Vanakorn Nicholsonová, uměleckým jménem Vanessa-Mae (tradičně 陳美, pchin-jin "Chén Mei", český přepis "Čchen-mej"; * 27. října 1978 Singapur), je britsko-singapurská houslistka, která ve své hře prolíná pop music a klasickou hudbu. Jako alpská lyžařka se kvalifikovala na Zimní olympijské hry 2014, kde v obřím slalomu reprezentovala Thajsko, zemi otcova původu. Na olympijské hry se však dostala podvodem.

陈美(英文名:英语:Vanessa-Mae Vanakorn Nicholson,1978年-10月27日),华裔小提琴演奏家,兼善古典音乐及流行音乐,亦为滑雪运动员。


Vláda.

Ethelstan byl synem Eduarda I., který před svou smrtí vládl anglickým královstvím na jih od řeky Humber. Hned po jeho smrti byl Ethelstan uznán jako král Mercie ale trvalo nějakou dobu, než byl uznán i vládcem Wessexu.  Z velké části se věnoval vytváření politických aliancí. Pouze rok po své korunovaci provdal jednu ze svých sester za vikinského krále z Jórviku Sithrica, který ho uznal za svého svrchovaného vladaře a přijal křesťanství. Asi po roce Sithric zavrhl svou manželku, ale předtím než se s ním mohl Ethelstan utkat, Sithric roku 927 náhle zemřel. Ethelstan se rychle vydal s vojskem na sever a obsadil větší část Northumbrie. Tato akce způsobila, že se téměř celá Anglie dostala pod vládu jednoho panovníka, i když se tato situace stabilizovala až od roku 954.  Zpočátku se i jiní vládci ve Velké Británii podrobili Ethelstanovi, mimo jiné králové západního Walesu, Skotska, Gwentu a Strathcylde. Podobně je zaznamenána i Ethelstanova výprava na západ. Král severního Walesu se mu podrobil u Herefordu a jeho vliv ve Walesu se odrazil i v tom, že králové Walesu byli uvedeni v seznamu podřízených králů. Vypudil i západní Walesany z Exeteru a posunul hranice Cornwallu k řece Tamar.

Bitva u Brunanburhu.

Roku 937 skotský král Konstantin II. spolu s Olafem Guthfrithsonem, králem Dublinu, napadli Anglii. Rozhodujícím střetem byla bitva u Brunanburhu, označovaná v Anglosaské kronice jako "velká bitva". Je zde uváděno, že Konstantin, tehdy šedesátiletý, v ní ztratil svého syna a nástupce. Přesné místo této bitvy ale v současnosti není známo. I když byla tato bitva slavná a krvavá, nic nerozhodla. 29. října 939 Ethelstan zemřel a jeho nástupcem se stal jeho bratr Edmund I., kterému v té době bylo 18 let. Etlestanovo impérium, které se zdálo po bitvě u Brunanburhu bezpečné, se během jediného roku rozpadlo, poté co se Amlaib vrátil z Irska a obsadil Northumbrii a oblast Danelawu.

Dosažené úspěchy.

Ethelstan je považován za prvního krále, který vládl celé Anglii a za jeho vlády byla království Anglie, Walesu a Skotska ovládána jedním panovníkem. Dosáhl významných vojenských úspěchů a rozšířil své panství na území Walesu a Cornwallu. Podobně jako jeho předchůdci i Ethelstan udržoval časté kontakty s cizinou. Jeho nevlastní sestry se provdaly do šlechtických rodin na kontinentu. I když vytvářel mnohé politické aliance, neměl žádné své potomky.  Byl náboženský založen a podporoval církev ve Wessexu. Když roku 939 zemřel v Gloucesteru, byl pohřben ve svém oblíbeném opatství v Malmesbury, na rozdíl od svých předchůdců, kteří byli pohřbeni ve Winchesteru. Zde se nachází jeho náhrobek, jeho pozůstatky však byly asi o století později ztraceny.

Ethelstan, nebo také Athelstan (895– 27. října 939, Gloucester) byl anglickým králem v letech 924 až 939. Byl synem Eduarda I. Ethelstanovo nástupnictví bylo potvrzeno podrobením Konstantina II., krále Skotska, roku 927 v dohodě u Eamount Bridge a po bitvě o Brunanburhu byl titulován jako "král všech Britů".

埃塞尔斯坦(;英语:Æthelstan或Athelstan;894年-939年-10月27日),924年至927年为盎格鲁-撒克逊人之王,927年至939年为英格兰人的国王。他是长者爱德华和他的第一任妻子艾格温之子。现代历史学家认为他是首任英格兰国王以及一位最伟大的盎格鲁-撒克逊人之王。他终生未婚,死后王位由异母弟埃德蒙继承。


Popis.

Rostlina roste velice rychle a vyžaduje ke svému růstu oporu, nejlépe kruhovou. Její výhony mohou dosahovat délky až 6 m. Na svých dlouhých, poléhavých dřevnatějících stoncích nese lesklé, tmavě zelené dužnaté listy se silnou pokožkou, které jsou vstřícné a mají oválný, mírně zašpičatělý tvar. Listy jsou 5–8 cm dlouhé a 3–4 cm široké, masité a lesknou se jako voskové. Kvete od jara do podzimu pětičetnými hvězdicovitými květy, které vytvářejí polokulovité květenství. Jednotlivé kvítky mají v průměru kolem 1,5 cm, květenství může obsahovat až 30 kvítků. Plstnatá koruna má bílou nebo narůžovělou barvu, vedlejší koruna je lesklá pěticípá hvězdička s červeným středem. Květy intenzivně vylučují sladký nektar, vytvářející průzračnou kapku na každém kvítku. Kvete po celé léto a její květy silně voní, někomu však může výrazná vůně připadat nepříjemná až zapáchající. Kvalitní květy vynášejí pouze dobře vyvinuté rostliny. Kořen rostliny je žlutavý, uvnitř bílý. Jeho chuť je palčivá – ostrá až hořká. Hoja může trpět na opadávání listů a květů. Velmi často ji také napadají mšice, které rostlinu výrazně poškozují.  Rostlina je původem z Číny, Indie a Malajsie.

Český název.

Zavedený rodový název voskovka není doporučováno používat, neboť je stejný jako název pro rod voskovka ("Cerinthe") z čeledi brutnákovité ("Boraginaceae").

Význam.

Hoja masitá patří mezi tradičně pěstované pokojové rostliny. Využívá se k ozelenění stěn, často se nechává splývat z nábytku. Díky svým květům velice esteticky působí na květinových stolcích, oknech nebo policích. Tato rostlina je oblíbená díky své trvanlivosti v interiérech. Není příliš náročná, proto se jí nemusí bát ani pěstitelští začátečníci.

Pěstování.

V létě by se teplota vzduchu pro hoju měla pohybovat mezi 18–22 °C. V zimě na světlém stanovišti bude vyhovující teplota 12–13 °C. Celkově důležité je vybrat slunečné stanoviště, protože hoja potřebuje dostatek slunečních paprsků. Dostatek světla je podmínka pro to, aby výhony, na kterých kvete, mohly dostatečně vyzrát. Nikdy by však neměla být vystavena přímému slunci. Rostlině se daří dobře i při umělém světle, ale nevykvete. Rostlina se stáčí ke světlu a nepříliš dobře snáší změnu umístění vůči světlu. Proto by se neměla přemisťovat, ani otáčet. Měla by se nechávat na jednom, vhodně zvoleném stabilním místě. Důležitý je pro rostlinu také čerstvý vzduch. Další nutností je mírná, přesto však pravidelná zálivka]]. V letních měsících je třeba zvýšit intenzitu. Jako zálivka je, alespoň v létě, ideální dešťová voda. V zimě se zálivka omezuje. Stačí, když kořenový bal bude polosuchý. Důležitým faktorem je také hnojení. V době vegetace hnojíme každých 7 dní standardním tekutým organickým nebo plným průmyslovým hnojivem. Odkvetlé stonky nikdy neodstraňujeme, protože se na nich vytváří nová květenství. Seřezávání květních stvolů po odkvětu rostlině nesvědčí, nemohou tak v dalších letech vyrůstat vedlejší okolíky květů. Jako substrát pro zakořenění je pro hoju vhodná jakákoli živná a kyprá půda, nevadí jí zahradní půda s příměsí písku. Optimální je pro ni také hydroponie a iontoponie. Nesnese však vyšší koncentraci živného roztoku než 0,1 %. Sledovat by se měla i vlhkost, která by měla být 40–60%.

Množení.

Množí se na jaře stonkovými řízky s jedním párem listů, které zakořeňují při teplotě půdy okolo 20–25 °C. Kromě půdy zakořeňují i ve vodě, písku nebo jiných substrátech, od ledna do května. Po zakořenění vysazujeme do květináčů o průměru 10–15 cm po dvou až třech rostlinkách. Více se nedoporučuje, rostliny by byly slabší a ne tolik husté a urostlé. Vhodné je zvolit rašelinu s pískem v poměru 1 : 1. Mladé rostliny je třeba mírně zastiňovat, později nevadí plné osvětlení. Přesazuje se jednou ročně, květen – srpen. Čím starší rostlina je, tím méně by se měla přesazovat. Ani s právě kvetoucí rostlinou se nemá příliš manipulovat, je tady riziko opadání květů. Od dubna je vhodné hoju přihnojovat roztokem vícesložkového hnojiva 0,1–0,2 %.

Zajímavosti.

Hoja masitá se objevila již ve starém českém herbáři z roku 1899. Avšak pod názvem perluha obecná, jak je hoja masitá také zřídka nazývána. Kromě běžného popisu rostliny se zde také pojednává o jejích léčivých účincích. Mladé části hoji se používaly jako lék k vnějšímu užití proti uštknutí brýlovcem.

Hoja masitá ("Hoya carnosa"), též známá pod názvem voskovka masitá, je listový sukulent. Roste často epifyticky. Je oblíbenou pokojovou květinou a nejčastěji pěstovaným druhem rodu hoja.

球兰(学名:)是夹竹桃科萝<unk>亚科球兰属的植物。虽名称中有「兰」,但与一般常见的兰花不同科。


Obyvatelstvo.

V Castellónu žilo k roku 2007 172 624 obyvatel, což je o třicet tisíc více než před deseti lety. Počet obyvatel výrazně stoupl díky silné imigraci. 11 % obyvatel města tvoří Rumuni.

Dějiny a pamětihodnosti.

Castellón vznikl v místě původního hradu, založeného Araby zřejmě ve 12. století. Roku 1233 dobyl území Jakub I. Aragonský a Castellón se stal součástí Valencijského království, existujícího formálně až do roku 1707. Od reformy roku 1833 je střediskem jedné ze španělských provincií. Ve 20. století a na začátku 21. století prodělal rychlý demografický a urbanistický růst. Místní univerzita byla založena teprve roku 1991.  Zdejší gotická katedrála byla zničena roku 1936 a od roku 1940 obnovována v pseudogotickém slohu. Dominantou starého města je "El Fadrí", volně stojící zvonice (oddělená od chrámu) z 15.-16. století.

Doprava.

Euromed je stanicí dálkových vlaků Euromed (Barcelona - Valencia - Alacant), vlaky Alaris pak zajišťují spojení s Madridem. Do nedaleké Valencie jezdí také příměstské vlaky "Cercanías".

Městská doprava.

Většinu městské dopravy zajišťují autobusy, avšak v červnu 2008 byl dán do provozu první úsek trolejbusové sítě, zvané zde TVRCas. Ke konci roku 2014 byly do města přivezeny nové trolejbusy "Solaris Trollino 12" s výbavou Škoda Electric a.s., které zajišťují přepravu obyvatel linkou T1 z města k moři. Linka je rozdělena na nový úsek s trolejemi, a na úsek v centru města Castellón, kde jezdí trolejbusy na bateriový pohon. V provozu je celkem 6 trolejbusů a výprava je 5 vozů jeden je v záloze, plánuje se dokoupení dalších trolejbusů.

Letecká doprava.

Castellonské letiště Costa Azahar bylo slavnostně otevřeno roku 2011, v lednu 2015 obdrželo licenci od národní letecké společnosti AENA a první komerční let se uskutečnil 15. ledna 2015, jednalo se o přesun místního fotbalového klubu Villarreal CF. Dokončení stavby se pojí s řadou nechvalně proslulých korupčních skandálů a trestných činů proti životnímu prostředí. Město počítá s přistávací plochou umístěnou v městské části Grao, kde má základnu parašutistický klub Skytime.

Gastronomie.

Díky svému příznivému klimatu je okolí Castellónu využíváno pro kultivaci různých druhů plodin. V suchých částek okolí se pěstují především mandle, ve vlhkých jsou to pak artyčoky, rajčata a především citrusové plody, které se zde vyskytují téměř na každém kroku. Část místních pomerančů a mandarinek je dokonce určena pro vývoz do zbytku Evropy a Severní Ameriky.  Rýže je hlavní ingrediencí mnoha pokrmů v této oblasti. Stejně jako ve většině regionu je i zde nejznámějším a nejoblíbenějším jídlem "paella" (typický pokrm připravovaný ve speciální pánvi, jehož základními ingrediencemi jsou rýže, králičí maso, fazole, různé druhy zeleniny a šafrán, ne však mořské plody, jak se turisté často chybně domnívají). Dále například "arroz a banda" (rýže připravovaná s rybou), "arroz al horno" (zapečená rýže s jelity, bramborami, cizrnou a zeleninou), "fideuá" (obdoba paelly kde je rýže nahrazena těstovinami). V přímořské části Grao se připravují pokrmy z čerstvých ryb.  Mezi nejznámější dezerty patří "coca malfeta" (dezert s citronovou kůrou a skořicí, pro Castellón je typická verze, ve které se mouka nahradí bramborami) a "pelotas de fraile" (doslova „mnichovy koule“, obdoba českých koblihů).

Svátky.

Svátky Magdaleny (Feria y Fiestas de la Magdalena).

Tento významný svátek se koná na oslavu události z roku 1252, kdy tehdejší obyvatelé sestoupili z pahorku Cerro de la Magdalena do níže položené roviny (la Plana) a založili zde nové město (údajně se jim to podařilo za jedinou noc). Tyto oslavy probíhají od třetí soboty postní doby a trvají devět dní. Nejdůležitější událostí je takzvaná "Romería de les canyes" ("Třtinová pouť"), kdy se průvody poutníků opírajících se o třtinové stonky vydávají na kopec ke kapličce svaté Magdaleny, kde se nacházela původní vesnice. Element, který spojuje všechny tyto oslavy je takzvaná „Gaiata“, monument vytvořený z různých materiálů, jehož nejdůležitějším znakem je světlo. Má tak uměleckým způsobem připomínat lampy, kterými si při stěhování lidé svítili na cestu.  Mezi další události oslav patří mascletás (oslavné salvy do vzduchu připomínající ohňostroje), ohňové show, setkávání u stánků s tradičními tapas, pivem a vínem, průvody, koncerty skupin různorodých stylů, slavnostní obětování květin Panně z Lledó a slavnostní zakončení.  V roce 2010 byly španělským Ministerstvem průmyslu, turismu a obchodu tyto svátky označeny jako oslavy mezinárodního turistického významu.

Castellón de la Plana (španělsky) či Castelló de la Plana (ve valencijské katalánštině) je město na pobřeží Středozemního moře ve španělském autonomním společenství Valencie, 70 km severovýchodně od jejího hlavního města. Sousedí s obcemi Borriol, Benicàssim, Almassora, l'Alcora a Onda. Je sídlem comarky Plana Alta a provincie Castellón.

卡斯特利翁-德拉普拉纳(,;,) 是西班牙瓦伦西亚自治区卡斯特利翁省的首府,毗连地中海,总占地面积107.5平方公里,2017年人口约有169,498。


Význam obchodu.

Od pradávna je vývoj lidské společnosti spojen s dělbou práce, a její postupnou specializací. Původní formy dělby práce byly velmi jednoduché, ale o to přehlednější byly její důsledky: Vzájemné ekonomické vazby postupně narůstaly, tím vznikla potřeba prostředníka ekonomických transakcí – tzv. obchod.  Opodstatnění a význam obchodu jako mezičlánku je mezi hospodářskými subjekty nebo v užším smyslu mezi výrobou a spotřebou je nepopiratelné.

Hlavní typy stacionárních obchodních jednotek.

Specializované prodejny.

Specializované prodejny se vyznačují konkrétním zacílením. Jejich sortimentem se dá popsat jako úzký a hluboký zaměřující se na vybrané sortimentní skupiny a podskupiny. Zpravidla se tyto prodejny zaměřují na oblast nepotravin. Cenová úroveň se většinou pohybuje mezi vyššími. V těchto prodejnách můžeme nalézt jak rychloobrátkové zboží, tak i zboží s nižší frekvencí poptávky. Tyto prodejny se vyznačují vysokým stupněm a rozsahem poskytovaných doprovodných služeb. Personál by měl mít odborné znalosti. Typickým místem působnosti mohou být městská centra, nákupní centra a lokality s vyšším množstvím potenciálních zákazníků.

Úzce specializované prodejny.

Jde o vyšší stupeň výše popsané kategorie. Sortiment je užší a hlubší. Orientují se na dílčí sortimentní skupiny, podskupiny či určité druhy. Zaměřují se na oblast nepotravin. Rozsah služeb je v těchto prodejnách nadstandardní. Cenová úroveň je vysoká. Tyto prodejny mají vyšší režijní náklady právě z důvodu kvalitního servisu, služeb a atraktivnosti umístění jednotek. Typickým místem působnosti jsou městská centra, nákupní střediska a jiné.

Smíšené prodejny.

Jde o opačný typ než předchozí kategorie. Sortiment je široký a mělký. Jde většinou o zboží běžné denní potřeby, jako jsou potraviny i nepotraviny. Velikost doprovodných služeb je nízká. Odbornost obsluhy nebývá vysoká. Tyto prodejny lze nalézt na venkově nebo jiných místech s nižší hustotou osídlení a malou frekvencí poptávky. Cenová úroveň zde bývá vyšší. Relativní podíl režijních nákladů je vysoký. Často může jít i o službu podporovanou nebo dotovanou místní samosprávou.

Superety – samoobsluhy s potravinami.

Za tyto prodejní jednotky jsou označovány prodejny s prodejní plochou cca 200–400 m, které nabízejí většinou také základní druhy nepotravinářského zboží denní potřeby. Jsou umísťovány blízko zákazníkovi na místa, jako jsou sídlištní oblasti, střediskové vesnice, komunikační cesty a další místa s vysokou frekvencí pohybu lidí. V dnešní době lze tyto prodejny najít především na nádražích, letištích, podchodech, součásti čerpacích stanic apod.

Supermarkety.

Jde o velkokapacitní prodejnu s plným sortimentem potravin a základními druhy nepotravinářského zboží. Forma prodeje je samoobslužná. Dolní hranice prodejní plochy pro supermarkety je 400 m. Horní hranice je 2 500 m. Nejčastěji můžeme vidět supermarkety s prodejní plochou okolo 1 500 m. Počet druhů zboží se pohybuje mezi 5 000 a 10 000 položkami. Většinu tvoří potraviny. Nepotraviny jsou doplňkový segment. Supermarkety se vyskytují na okrajích měst, v regionálních nákupních centrech nebo jako součást obchodních domů. Jejich oblíbenost je vysoká.

Hypermarkety.

Hypermarkety jsou typickou formou obchodní jednotky v globalizovaném světě. Vyvinuly se ze supermarketů a jsou jejich jakousi nástavbou. Vyjadřují akcent společnosti na konzumní hodnoty. Reflektují požadavky na bohatost výběru a nákupu na jednom místě za přijatelné ceny. Jsou ideálním místem pro realizaci velkých týdenních nákupů. V hypermarketech lze nalézt až 50 000 položek. Dolní hranice prodejní plochy činí 2 500 m a horní hranice 20 000 m. Větší zastoupení má nepotravinářské zboží, avšak podnětem k nákupu většiny zákazníků jsou potraviny.

Plnosortimentní obchodní domy.

Tyto obchodní jednotky disponují značně hlubokým a širokým sortimentem zboží. Jejich heslem je nakoupit vše pod jednou střechou. Počet nabízených druhů je vyšší než u hypermarketů. Pohybuje se kolem 200 000 položek. Takové domy jsou obvykle situovány v centrech měst nebo regionálních nákupních centrech a obchodních či komerčních zónách. Jsou formou podnikání s nejširší a nejucelenějším sortimentem. Prodejní plocha se pohybuje mezi 5 000 – 20 000 m.

Specializované obchodní domy.

Mají výrazně užší sortiment oproti plnosortimentním obchodním domům. Orientují se jen na určitý segment trhu. Sortiment je však značně hluboký. Častý je sortiment odívání a zboží pro volný čas. Minimální prodejní plocha se pohybuje okolo 1 500 m. Jsou situovány v místech jako plnosortimentní obchodní domy. Cenová úroveň bývá vyšší.

Nákupní centra.

Představují koncentrovanou formu nabídky velmi širokého a hlubokého sortimentu nepotravinářského i potravinářského. Detailní popis nákupního centra bude uveden dále v práci.

Odborné velkoprodejny.

Specializují se na sortiment vybraných větších ucelených segmentů specializovaného zboží. Je kladen důraz na zboží s rychlou obrátkou. Prodejny jsou řešeny halově s nižším počtem pracovníků a služeb. Preferuje se samoobslužný prodej. Jde převážně o prodej nábytku, domácích potřeb, sportovních potřeb, elektra, zahrádkářských potřeb apod.

Diskontní prodejny.

Podstatou a filosofií je akcent na cenovou konkurenci, tedy dosažení extrémně nízkých cen. Usilují o minimalizace provozních nákladů. Jde o tzv. „core business“, tedy obchod v tom nejužším pojetí. Typickým příkladem je prodejna Makro.

Vývoj nákupních center.

Spojené státy americké.

První centra jsme v USA mohli objevit již na začátku minulého století, kdy byly na předměstích některých měst řady prodejen s pěší ulicí a prodejny byly pronajímány obchodníkům. Nákupní centra v pravém slova smyslu vznikla však až po 2. světové válce.  Tab.1 : Vývoj nákupních center v USA Kvalitativně nový rozvoj začal v 50. letech 20. století. Mezi první velká nákupní centra v USA patřilo například nákupní centrum Northgate v Seattlu, Northland nebo Southdale v Minneapolis. Tyto nákupní centra byla situována především v centrech měst.  V sedmdesátých letech se likvidují negativní důsledky výstavby center ve středech měst.  V osmdesátých letech se pokračuje v tendenci rozvíjení vybavenosti v centrech měst. Klade se důraz na architektonické ztvárnění, posílení veřejné dopravy a vzájemné skloubení nových a starých staveb. Dobrým příkladem je centrum Horton Plaza San Diego nebo Harborplace Baltimore.  Konec 80. let přináší rozvoj generace mamutích regionálních center, jež byly umisťovány na okraje měst v rámci městských aglomerací s názvem Mega Mall. Nová obchodní centra se nazývají Mall a ne Centre. Jako příklad lze uvést West Edmonton Mall nebo Mall of America v Bloomingtonu v Minnesotě.

Evropa.

Rozvoj velkých nákupních center v Evropě lze obecně charakterizovat odstupem zhruba 10 let za vývojem v USA. Vývojové tendence jsou podobné až na to, že v Evropě nikdy nedošlo k vylidnění a devastace center měst, ani k rozsáhlé výstavbě nákupních center na zelené louce mimo městské oblasti.  K pozitivním rysům evropských center je třeba přičíst i skutečnost, že většina z nich vnikla postupně. Vznikali ve dvou až třech etapách ve vazbě na stoupající koupěschopnost obyvatel. Na vzdory zpoždění za americkým vývojem je třeba hledat vzory pro velká nákupní centra právě v Evropě. Za nejstarší vzor je považován Palais Royal, který byl v roce 1784 přestavěn na obchodní a společenské centrum. Tato pětipatrová budova poblíž Louvru obsahovala prodejny, kluby, restaurace, hudební salony, divadlo, muzeum voskových figurín, turecké lázně a dva malé hotely. V polovině 19. století přicházejí pařížské obchodní domy, které byly svého času vzorem pro celý svět. Konec století je znám příchodem pasáží a hal s obchody a skleněnou střechou, které jsou známé nejen v Paříži a Bruselu, ale i v Milánu a Neapoli. Evropě se mohla poučit z pozitivních ale i negativních poznatků z rozvoje v USA.  V roce 1967 byla v Bruselu založena Mezinárodní organizace Obchod a výstavba měst, která stanovuje zásady racionálního vývoje nákupních center v Evropě. Ve stejné době prožívá Evropa první rozsáhlou vlnu výstavby regionálních nákupních center na zelené louce. Nákupní centra se však vystavují také na předměstí i v centru měst, což je specifikum Evropy.  Regionální nákupní centrum jako nový prvek maloobchodní sítě můžeme definovat jako architektonický jednotný soubor komerčních zařízení, naplánovaný, postavený, vlastněný a spravovaný jako celek. Jeho umístění, velikost a druh provozoven, které jej tvoří, závisí na spádové oblasti, jíž centrum slouží. Součástí jednotky jsou parkovací plochy, odpovídající typu a celkové velikosti soustředěných provozoven.

Česká republika.

Regionální nákupní centra přišly do České republiky pro nákladnost výstavby s určitým zpožděním. První velké nákupní centrum je v Praze od roku 1998 Centrum Černý Most s celkovou využitelnou plochou přes 100 000 m. Zrychlení nové výstavby nastalo začátkem tohoto století. V roce 2005 jich bylo již 200 s plochou nad 5 000 m. Kromě klasického vymezení nákupního centra se používají i tyto názvy:  Typickou právní formou obchodního nebo nákupního centra je společnost s ručením omezeným. V České republice je v nákupních centrech obvykle poměr ploch 80 % prodejní plocha, 10 % gastronomie, 10 % služby.  Ve velkých nákupních centrech jsou multikina, časté jsou také různé druhy zábavy pro děti i dospělé. Poblíž nákupních center jsou také čerpací stanice pohonných hmot, bankomaty, restaurace rychlého občerstvení a samozřejmostí je dobrá dostupnost autem i městskou hromadnou dopravou. Zákazníci oceňují komplexnost nákupu i služeb. Poslední dobou nečekaně rychlých tempem rostly nákupní střediska v centrech měst. Mezi největší nákupní centra s prodejní plochou nad 35000 m patří: Centrum Černý Most (Praha), Avion Shopping Park (Ostrava), Fórum Nová Karolina (Ostrava), Centrum Chodov (Praha, od roku 2019 Westfield Chodov), Olympia (Brno), Obchodní centrum Letňany (Praha).

Marketing nákupních center.

K přesvědčení zákazníka, aby do prodejny vstoupil, používá každý obchodník (obchodní firma) řadu komunikačních prostředků: od masové reklamy v médiích až po například atraktivní vstupní prostor. Ze samotné návštěvy však obchodník nic netrží, a tak je pro něj důležité přimět zákazníka, aby nakoupil. Proto vede snaha obchodníků učinit pro zákazníka nabídku vystavovaného zboží natolik lákavou, aby jí zákazník neodolal a produkt zakoupil. K tomuto působení na zákazníka v místě prodeje využívá řadu nástrojů, především osobní prodej, podporu prodeje, reklamy P-O-P, merchandisingu a další. Neméně důležitým faktorem maloobchodní prodejní jednotky je „in store“ komunikace.

Obchodní centrum nebo nákupní centrum je budova nebo soustava budov, ve kterých jsou jednotlivé maloobchody, které jsou propojeny cestami pro chůzi z jednoho maloobchodu do druhého.

商场,或称购物中心(英国英语:Shopping center;美国英语:Shopping mall),是现代城市或郊区市镇中常见的建筑物,是结合购物、休闲、文化、娱乐、饮食、展示及资讯等设施于一体的商业设施。


英格蘭期盼人人都恪盡其責

Pozadí události.

Roku 1805 byla napoleonská Francie dominantní silou na evropském kontinentu, naproti tomu britské námořnictvo ovládalo moře. Když třetí koalice dne 18. května 1803 porušila krátce trvající amienský mír a vyhlásila Francii válku, Napoleon se rozhodl Británii napadnout. Aby mohl takový plán uskutečnit, potřeboval zlomit odpor britského královského loďstva ovládajícího kanál La Manche. Jeho plán spočíval ve shromáždění válečného loďstva v ústí průlivu a prolomení britské blokády mezi Evropou a Amerikou, což mělo Napoleonovým silám umožnit, aby se spojily s holandskými a španělskými loděmi odříznutými v amerických koloniích.  Dne 17. ledna 1805 z Toulonu přes blokádu proklouzla francouzsko-španělská eskadra vedená francouzským viceadmirálem Pierrem-Charlesem Villeneuvem, aby britské síly odlákala k Antilám. Viceadmirál Horatio Nelson skutečně začal eskadru pronásledovat. Villeneuve se v Karibiku bitvě s Angličany ještě vyhnul a od Martiniku zamířil zpět k Evropě. Když však byl na zpáteční cestě zastižen britskými loděmi, spojené francouzsko-španělské loďstvo muselo ustoupit a hledat útočiště ve španělském přístavu Cádiz. Napoleon nakonec invazi do Anglie zrušil a loďstvu nařídil stáhnout se do Středozemního moře. Ke Cádizu však mezitím z Karibiku dorazilo Nelsonovo loďstvo. Dne 20. října viceadmirál Villeneuve vydal rozkaz z Cádizu vyplout a druhý den se u mysu Trafalgar s Nelsonovými silami konečně střetl.

Signál u Trafalgaru.

Jakmile se britské lodě přiblížily ke spojenému nepřátelskému loďstvu, viceadmirál Nelson signalizoval ze své lodi nezbytné instrukce ostatním lodím britského loďstva. Nicméně, vědom si nastávajících nesnadných událostí, považoval za nezbytné učinit něco zvláštního. Nařídil proto svému signálnímu důstojníkovi, poručíku Johnu Pascovi, aby co nejrychleji signalizoval ostatním zprávu: "England confides that every man will do his duty" – "Anglie spoléhá, že každý muž splní svou povinnost". Poručík Pasco viceadmirálovi navrhl zaměnit výraz "confides" za "expects", protože signál "expect" se již nacházel v knize námořních kódů, zatímco slovo "confides" by se muselo signalizovat písmeno po písmenu. Nelson se změnou souhlasil, přestože výraz "expect" nevyjadřoval takovou míru osobní zodpovědnosti, jak by si býval přál:  Termín "Anglie" (England) se v té době obecně používal k označení celého Spojeného království, ačkoliv se britské loďstvo skládalo i z kontingentů z Irska, Skotska a Walesu, stejně jako ze samotné Anglie. Kolem tři čtvrtě na dvanáct tak byl z admirálské lodě "Victory" odeslán nejslavnější námořní signál v britských dějinách. Přesný čas odeslání signálu není znám, je možné, že byl odeslán již v půl jedenácté, protože trvalo nějaký čas, než zpráva proběhla celým loďstvem. Záznamy byly sepsány až po bitvě, ale Pasco uvádí čas „čtvrt na dvanáct“ a záznamy z jiných blízkých lodí udávají signál blízko Pascovu údaji.  Signál byl přenášen pomocí numerického vlajkového kódu známého jako "Telegraphic Signals of Marine Vocabulary" vytvořeném roku 1800 kontradmirálem sirem Homem Pophamem, založeném na dřívějším signálním kódu admirála lorda Howea. Howeův kód se zakládal na číslech od 1 do 9 na celkem deseti signálních vlajkách. Tyto vlajky v různých kombinacích představovaly číselné kódy, jež byly zapsány v seznamu šifer. Kniha šifer byla součástí výbavy každé lodi Britského královského námořnictva a každá byla opatřena olověným závažím, aby mohla být v případě zajetí lodi hozena přes palubu. Předpokládá se, že číselný kód musel být jeden po druhém vytahován na stěžeň spolu s „telegrafickou vlajkou“, která signalizovala, že jde o kódy Pophamovy šifry.  Slovo „duty“ se rovněž nenacházelo v kódovací knize, ale nebylo nahrazeno jako „confides“ (dvě nejbližší slova, jež šifra znala – „best“ (nejlepší) a „utmost“ (krajní) – nebyla považována za vhodnou náhradu), tak muselo být každé písmeno signalizováno zvlášť, což znamenalo, že celá zpráva zabrala dvanáct „výtahů“. Slovo „duty“ bylo signalizováno pomocí čísel od 1 do 25, která představovala písmena od „A“ do „Z“, ovšem bez „J“. Navíc v tehdejší abecedě písmeno „V“ předcházelo „U“. Skupina čtyř až šesti mužů vedených poručíkem Pascem připravila vyvěšení signálních vlajek na palubě Nelsonovy vlajkové lodi HMS "Victory" a předpokládá se, že vyslání celého signálu mohlo trvat asi čtyři minuty. Zpráva mimo jiné zrcadlila jeden z nedostatků Pophamova kódu – dokonce dvojpísmenné anglické slovo „do“ si ke svému zobrazení v šifře vyžádalo tři signální vlajky. Běžně se uvádí, že jak se zpráva postupně šířila z jedné lodě na druhou, posádky lodí propukaly v nadšení.  Téměř okamžitě začal být Nelsonův signál chybně předáván. Mnoho lodí britského loďstva zprávu předalo jako „England expects every man to do his duty“ (tedy vynecháno „that“ a „will“ nahrazeno „to“). Takto pozměněná verze se tak rozšířila, že je v tomto tvaru uvedena dokonce na Nelsonově sloupu na Trafalgarském náměstí v Londýně či na jeho hrobu v katedrále svatého Pavla. Nicméně záznamy z "Victory" a výpovědi poručíka Johna Pasca a kapitána fregaty HMS "Euryalus" Henryho Blackwooda, kteří byli přítomni přípravě signálu, se shodují na verzi „England expects that every man will do his duty“.  Nelsonova konečná zpráva, před tím než jednotlivá britská děla začala ostřelovat nepřítele, pro loďstvo zněla: "engage the enemy more closely", a byla vyslána ve 12:15. Tato zpráva byla signalizována pomocí telegrafické vlajky a signálních vlajek značících čísla 1 a 6. Nelson nařídil tento signál vytáhnout na stěžně a nechat ho tam. Signál zůstal na stěžni, dokud nebyl nepřátelskou palbou sestřelen.

Po bitvě.

Roku 1811 složil tenorista John Braham píseň „Nelsonova smrt“, kde rovněž byla zahrnuta slova signálu z bitvy u Trafalgaru. Brahamova píseň se vzápětí stala velmi populární a hrála se napříč britským impériem po celé 19. století. Aby však slova zapadla více do rytmu, byl signál pozměněn na „England expects that every man this day will do his duty“. Tato varianta se rovněž dodnes někdy užívá.  V letech 1885 až 1908 se věřilo, že Nelsonův signál využil kódovací šifru z roku 1799, protože v roce 1885 se poukázalo na to, že šifra z roku 1799 se v britském námořnictvu používala až do roku 1808. V roce 1908 však bylo zjištěno, že britská Admiralita ve skutečnosti svou šifru změnila již v listopadu roku 1803 poté, co se šifru z roku 1799 podařilo ukořistit Francouzům a nová šifrovací kniha byla Nelsonově loďstvu předána v Cádizu v září 1805. Kvůli této mylné představě knihy vydané v letech 1885–1908 signál zobrazují se špatnými signálními vlajkami. Loď HMS "Victory" v současnosti slouží jako námořní muzeum v suchém doku v Portsmouthu a každý rok 21. října na Trafalgarský den (Trafalgar Day) je slavný signál vyvěšen na stěžních. Signální vlajky jsou ale vyvěšeny všechny najednou, směrem od přídě na záď místo postupného vytahovaní na zadní stěžeň.

Podobné signály.

Nelsonův slavný signál byl v pozdějších letech napodobován mnohými světovými námořnictvy. Již Napoleon Bonaparte nechal signál přeložit do francouzštiny a v podobě "La France compte que chacun fera son devoir" byl poté zobrazován na francouzských lodích. V září roku 1814, se zahájením bitvy na Champlainově jezeře, komandér (v anglickém originálu "Master Commandant") Thomas MacDonough z námořnictva Spojených států vyslal signál "Impressed seamen call on every man to do his duty". Před bitvou u Cušimy v květnu roku 1905, japonský admirál Heihačiró Tógó (který v letech 1871–1878 studoval v Anglii) svému loďstvu signalizoval: "Osud císařství závisí na dnešní bitvě: nechť každý muž splní svou nejvyšší povinnost".

Pozdější ohlasy.

Díky trvalé slávě viceadmirála Nelsona se fráze stala v Anglii velmi známou. Ve svých dílech ji parafrázoval Charles Dickens či Lewis Carroll. Britská premiérka Margaret Thatcherová ji užila během jednoho ze svých projevů k britské vládě, kdy nakonec vládu přesvědčila, aby se za ni postavila během sporu o daň z hlavy. Dále byl citát užit Jamesem Joycem v jeho románu "Odysseus". Ve Spojených státech Gordon England, bývalý ministr námořnictva, nosil kravatu se signálními vlajkami symbolizující tento slavný signál při jedné ze svých inspekcí amerických lodí. Fráze se rovněž vyskytla i ve filmu Stevena Spielberga "Čelisti 2".  V současné době je zkrácená verze „England expects...“ často užívána v britských médiích, zejména ve spojitosti s očekáváním vítězství britských sportovních týmů. Například kniha Jamese Corbetta o dějinách anglického národního fotbalového týmu nesla název "England Expects".

„Anglie očekává, že každý muž splní svou povinnost“ () byl námořní vlajkový signál vyslaný z vlajkové lodi viceadmirála Horatia Nelsona HMS "Victory" jako zahájení bitvy u Trafalgaru proti námořnictvu napoleonské Francie dne 21. října 1805. Bitva u Trafalgaru byla osudová pro Napoleonovo Francouzské císařství jako námořní velmoc. Spojené království získalo převahu na moři a zmařilo tak všechny naděje na francouzské vylodění na Britských ostrovech.

“英格兰期盼人人都恪尽其责”(英语:England expects that every man will do his duty)是英国海军中将纳尔逊在特拉法加战役(1805年)开始前通过其旗舰胜利号战舰发出的讯号。特拉法加战役为拿破仑战争里的决定性海战,其使得英国控制了大海,从而制止了法国入侵与占领英国的计划。


Právní zakotvení.

Listina základních práv a svobod.

Článek 9 Listiny základních práv a svobod stanoví:(1) "Nikdo nesmí být podroben nuceným pracím nebo službám."(2) "Ustanovení odstavce 1 se nevztahuje na:"a) "práce ukládané podle zákona osobám ve výkonu trestu odnětí svobody nebo osobám vykonávajícím jiný trest nahrazující trest odnětí svobody,"b) "vojenskou službu nebo jinou službu stanovenou zákonem namísto povinné vojenské služby,"c) "službu vyžadovanou na základě zákona v případě živelních pohrom, nehod, nebo jiného nebezpečí, které ohrožuje životy, zdraví nebo značné majetkové hodnoty,"d) "jednání uložené zákonem pro ochranu života, zdraví nebo práv druhých."

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod.

Čl. 9 Listiny základních práv a svobod se podobá čl. 4 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (neboli Evropské úmluvě o lidských právech, dále jen EÚLP). Čl. 4 EÚLP se kromě zákazu nucených prací věnuje také zákazu otroctví a nevolnictví. K nuceným pracím pak přidává ještě pojem povinné práce. Výčet činností, které za nucené nebo povinné práce považovat nelze, se téměř shoduje s výčtem v Listině základních práv a svobod. V písmeni d) hovoří šířeji než Listina: namísto jednání přímo uloženého zákonem pro ochranu lidského života, zdraví a práv se zde mluví obecněji o práci či službě, "která tvoří součást běžných občanských povinností". V obou případech se ale všechna čtyři písmena týkají činností, jež jsou v obecném zájmu společnosti a uplatňují princip mezilidské solidarity. U obou předpisů také platí, že tyto výčty nejsou vyčerpávající.  O tom, že se konkrétní právní úprava v jednotlivých státech liší, svědčí třeba i čl. 4 písm. a) EÚLP, v němž se hovoří o pracích požadovaných při výkonu trestu nebo podmíněného propuštění. Zatímco EÚLP ve svém anglickém originále umožňuje uložení těchto prací také osobám v ústavní péči nebo ve vazbě, česká verze kvůli svému překladu uložení nedobrovolné práce osobě ve vazbě neumožňuje.  Z formulace článku 4 EÚLP vyplývá úzká souvislost mezi nucenými pracemi, povinnými pracemi, otroctvím a nevolnictvím. Např. nucená práce může být součástí otroctví, ale o otroctví se může jednat i v případě, kdy soud vyvrátí, že by posuzovaný čin byl nucenou prací. Další podobné pojmy se navíc zahrnují pod některý ze čtyř výše zmíněných, Evropský soud pro lidská práva (dále jen ESLP) sem zařadil obchodování s lidmi, a to bez bližšího určení, do které z kategorií patří. K uvedeným pojmům nemá svým způsobem daleko ani diskriminace – jedná-li se o situace, kdy jsou k uloženým činnostem (byť nehodnoceným jako nucená či povinná práce), vybírány diskriminujícím způsobem určité osoby či skupiny osob.

Vymezení pojmu nucené práce v praxi.

Nucená práce může mít různé formy, včetně dluhového otroctví, obchodování s lidmi a jiné formy novodobého otroctví. Oběťmi jsou často nejzranitelnější osoby – ženy a dívky nuceny k prostituci, zadlužení migranti, továrenští nebo zemědělští dělníci, kterým není umožněno běžným způsobem opustit své zaměstnání a za jejich práci jim je vyplácena velmi nízká nebo žádná mzda.  Za nucenou práci lze považovat: Za nucenou práci naopak nelze považovat:  Ve sporných případech o otázce, zda se jednalo o nucenou či povinnou práci, rozhoduje soud a přihlíží ke konkrétním okolnostem. Z rozsudků ESLP vyplývá, že takovou okolností může být např. přiměřenost zátěže dané práce. (Nenáročná práce nemusí být soudem posuzována jako nucená, ačkoli jinak nucenou prací v podstatě je; neúměrně tvrdá práce zase může nakonec vést k rozhodnutí, že je nucenou prací, byť se k ní oběť původně přihlásila dobrovolně.) Dále se jedná o to, zda diskutovaná služba je nebo není předem danou součástí zaměstnání, k němuž se žalobce dobrovolně přihlásil, a také je třeba projednat otázky, zda měl žalobce při vykonávání neplacené činnosti dostatek času na výkon finančně ohodnocené práce a zda se při výkonu sporné služby nemohl nechat zastoupit.  Jako příklad konkrétního rozhodnutí ESLP poslouží případ z 90. let, kdy se v německé obci řešilo, zda je nucenou prací povinná služba obecního hasiče (jednalo se o službu nahraditelnou příspěvkem do obecní pokladny). ESLP rozhodl, že se o nucenou práci nejednalo, právě s odkazem na běžné občanské povinnosti, které se dle EÚLP za nucené ani povinné práce nepovažují. (V tomtéž případě však bylo rozpoznáno naplnění skutkové podstaty diskriminace, neboť povinnost hasičské služby či náhradního poplatku měli uloženu pouze muži, nikoli ženy.) Podobný výsledek měla i soudní řízení, v nichž se žalobci snažili do pojmu nucené a povinné práce zahrnout např. povinnost lékaře poskytnou první pomoc, povinnost vlastníků nemovitostí uklízet chodník při náledí nebo povinnost zaměstnavatelů zaměstnávat v daném podílu osoby se zdravotním postižením.

Nucené práce za druhé světové války.

Nucená práce pro Německo během druhé světové války se týkala přibližně 13,5 milionů Evropanů, z toho mezi 350 000 až 450 000 Čechů. Ještě před samotným vznikem režimu nucené práce a před vypuknutím války odcházela řada dělníků včetně obyvatel Československa do Německa dobrovolně. Německá říše potřebovala v rámci přípravy na válku zvýšit průmyslovou výrobu, avšak neměla dostatek pracovních sil, náborové komise Říšského ministerstva práce proto využívaly nezaměstnanosti v jiných evropských státech. Postupně byly spouštěny mechanismy, jak tyto dělníky k práci v Německu přimět, Čechům např. od roku 1939 hrozila ztráta podpory v nezaměstnanosti. Brzy se ukázalo, že zaměstnávající podniky nedodržují pracovní podmínky, najímají cizince na těžké práce (na stavbách, v lomech či cihelnách) a zacházejí s nimi hrubě. To už byly ale pro celý systém zřízeny úřady práce, byla zavedena možnost přinutit cizince k povinné práci v Německu a kvůli kontrole nad nimi se začaly vydávat pracovní knížky. Zodpovědnost za zavedení nucených prací bývá tedy přisuzována jednak samotnému německému státu, jednak zaměstnávajícím podnikům. Podle mnohých historiků totiž průmyslové podniky po získání instrukcí od státu spoluutvářely životní podmínky dělníků, a pokud mohly surové zacházení mírnit, nečinily tak.  Nuceně nasazení nebyli homogenní skupinou. Vedle civilních nuceně pracujících dělníků k nim v průběhu války přibyli také váleční zajatci nebo vězni koncentračních táborů, lidé z věznic či káznic a dalších podobných zařízení. Podle tohoto dělení s nimi bylo také zacházeno. Navíc byly především pro dělníky, kteří z Německa uprchli nebo se dopustili jiných pracovních přestupků, zřízeny tzv. pracovně-výchovné tábory. Pro všechny skupiny bylo ale nakonec společné to, že lidé pracovali pod hrozbou trestu a že jim práce nebyla přidělena podle jejich kvalifikace, ale na základě příslušnosti k národu, etniku nebo náboženství.  Právě národnost hrála v pracovních podmínkách velkou roli. Nejlépe na tom byli původně dobrovolní dělníci ze západní a jihovýchodní Evropy, členové spojeneckých států (Bulharsko, Chorvatsko, Rumunsko, Slovensko, Maďarsko a do r. 1943 také Itálie) a dále Dánska a neutrálního Španělska. Tito směli mimo jiné odjet z Německa poté, co jim vypršela doba pracovní smlouvy. Naopak nejhorší práci a nejmenší práva měli Židé a vězni koncentračních a pracovně-výchovných táborů, ale také civilní dělníci z Polska a Sovětského svazu, polští a posléze i italští váleční zajatci.  Pro rozdělení příslušníků jednotlivých národností byly vytvořeny čtyři skupiny. Češi spadali pod skupinu D, se kterou se zacházelo nejhůře. Tvořili ji "příslušníci negermánských-slovanských národů, kteří žijí více či méně pod bezprostřední vládou Německé říše (protektorátní příslušníci, Srbové, Slovinci, pracovní síly z Pobaltí, Poláci, cizí pracovní síly nepolské národnosti z generálního Gouvernementu a včleněných území, východní dělníci)." Jako takoví museli pracovat hlavně v německých průmyslových podnicích a velkých firmách, ale také v polovojenských organizacích, s nimiž odklízeli trosky po náletech a žili tak trvale v nebezpečí dalšího bombardování. Pracovní doba trvala často dvanáct hodin denně, šest dní v týdnu, k práci patřila šikana ze strany nadřízených a minimální hygiena i zdravotní péče. Při tom jim však zůstávala možnost volného času a vycházek do okolí táborů.  Do pracovně-výchovných táborů byli lidé umisťováni jen na několik týdnů, případně měsíců. Dozor zde vykonávalo gestapo a byly tu záměrně vytvářeny tvrdší podmínky než v koncentračních táborech, hlídaných příslušníky SS. Gestapo také mohlo dělníkovi dobu pobytu svévolně prodlužovat, prohlásit ji za tzv. ochrannou vazbu a následně jej odeslat do koncentračního tábora. Náplň práce tvořilo opět odklízení válečných trosek, činnost na stavbách a v průmyslu. Součástí pobytu byla šikana a ponižování, beztrestné ubližování na zdraví a týrání ze strany dozorců i hrozba poprav. Pracovní doba se tu podobně jako v německých podnicích pohybovala mezi 10 a 12 hodinami denně, pracovalo se ale mnohdy i o nedělích a svátcích. Do pracovně-výchovných táborů se mohli dostat dělníci ze západních států, Rakouska i Německa, měli ale volnější režim a Němci dokonce ani nemuseli vykonávat těžší práce. Z pracovně výchovných táborů je známé třeba zařízení v Reichenau, tábor mezi vesnicemi Schörgenhub a Wegscheid u Lince nebo tábor v Oberlanzendorf. Na území protektorátu vzniklo pracovně-výchovných táborů deset, tábor v Plzni na Karlově byl zřízen pro ženy a dívky.

Nucené práce v ČSR po roce 1948.

V socialistickém Československu existovaly tábory nucené práce (TNP) mezi léty 1948 a 1954. Vznikly z podnětu Rudolfa Slánského a řídily se zákonem 247/1948 Sb., o táborech nucené práce. Je proto třeba je odlišovat od nápravně pracovních táborů (NPT) a dalších táborů, určených k nedobrovolné práci, které se tímto zákonem neřídily. Zřizovatelem táborů nucené práce bylo Ministerstvo vnitra, na systému se ale podílela i další ministerstva a národní podniky, které takto získanou pracovní sílu využívaly.  Noví pracovníci byli pro podniky nutností, podle potřeby pracovních sil se také volilo umístění táborů. Již v roce 1948 se totiž projevily první obtíže socialistického státu – zásobovací potíže a bouření dělníků v závodech. (Kromě toho se v září téhož roku zvedla vlna nevole proti novému režimu v souvislosti s událostí pohřbu Edvarda Beneše.)  Dalším ze zřejmých účelů táborů nucené práce bylo zastrašení obyvatel, vznikem táborů mělo být bráněno nepokojům. Rudolf Slánský ve svém návrhu mínil ustanovit nucenou práci k vytvoření kázně mezi dělníky a k boji proti nepohodlným živnostníkům, obchodníkům a tzv. kulakům. Také při své realizaci pak byly tábory určeny nepřátelům režimu, lidem, kteří se „vyhýbali práci“ a osobám, jež těmto lidem napomáhali. Ve skutečnosti nebylo vůbec třeba dopustit se něčeho nezákonného, aby se občan státu do tábora nucených prací dostal – stačilo, aby se stal podezřelým, že by jednou něco spáchat mohl. Z toho také plyne, že bývali lidé na tyto práce obvykle přikázáni bez řádného soudu: mohl sem být poslán v podstatě kdokoli. Skutečným cílem bylo tyto osoby, komunistickému režimu nebezpečné, vytrhnout ze sociálních vazeb na své okolí a izolovat je. Idea táborů spočívala v převýchově osob, zvaných chovanců – jak samotnou prací, tak politickými školeními (z nichž byli před propuštěním také přezkušováni). Ačkoli však nebyl pobyt v TNP oficiálně prezentován jako trest, doba zde strávená se chovancům zapisovala do trestního rejstříku. Změna nastala až v roce 1951, kdy získalo většinu táborů do své působnosti Ministerstvo spravedlnosti a přejmenovalo je na "přechodná nápravná zařízení"; chovancům se pak začalo říkat vězni. Jediná hranice, která, kromě zdravotní způsobilosti pro přikázání na nucené práce platila, byla věková – byli na ně posíláni lidé od osmnáctého do šedesátého roku věku.  Doba, kterou chovanec trávil v TNP, se pohybovala mezi třemi měsíci a dvěma roky. Komise, která o přikázání osoby do tábora rozhodla, mohla určenou dobu zkrátit nebo dotyčného propustit z důvodu zdravotní nezpůsobilosti. Tatáž tříčlenná komise, jmenovaná krajským národním výborem, také rozhodovala o dalších „sankcích“ pro osobu, přikázanou na nucené práce; § 4 zákona o táborech nucené práce v tomto ohledu stanovil:"Komise zřízená podle § 3, odst. 1 může, kde toho povaha případu vyžaduje:"a) "zakázati osobě zařazené do tábora po jejím propuštění z něho pobyt v určitém územním okrsku nebo místě nebo jí určiti místo pobytu,"b) "naříditi vyklizení bytu zařazené osoby,"c) "rozhodnouti, že do živnostenského podniku nebo majetkových podstat zařazené osoby bude zavedena národní správa,"d) "rozhodnouti, že zařazené osobě bude odňato živnostenské oprávnění."Životní podmínky i namáhavost práce se v jednotlivých táborech velmi různila, za nejtěžší formu byla považována asi práce v uranových dolech. Tábory se dělily např. podle pohlaví na mužské, ženské a smíšené, dále podle provinění, za které byla osoba na práce přikázána (zařízení se lišila stupněm ostrahy), podle sociálního původu a také tělesné zdatnosti. Těžké tábory znamenaly práci v dolech a hutích, střední na stavbách nebo v cihelnách, lehké pak zpravidla v zemědělství a dílnách a konečně pomocnými pracemi se rozuměla údržba táborů. Ženské TNP měly na programu práci v zemědělství na státních statcích, v táborových dílnách, textilních továrnách apod.  Chovanci TNP dostávali za svoji nucenou práci od zaměstnávajících podniků mzdu. Avšak tato mzda jim byla vyplácena Správou TNP, jež si většinu mzdy nechávala na provoz tábora. Část mzdy pak byla poslána rodině pracovníka, část mu byla ukládána na konto, které si směl vybrat při opuštění tábora, a zbytek peněz opravdu dostal, pokud byl poslušný. Výše mezd závisela na druhu práce, nejvyšší výdělky v rudných dolech a železárnách činily 8 000,- Kčs, jinak se průměrný plat pohyboval u mužů okolo 3 500,- Kčs, u žen mezi 2 000 a 3 000,- Kčs.  Dozor nad chovanci vykonávali příslušníci SNB, obdaření stejnokrojem a pistolí. Byly pro ně vydány předpisy, podle nichž např. neměli trvale nosit samopaly, aby TNP nebyly zaměňovány s válečnými koncentračními tábory. Co však z nedávné minulosti zůstávalo, byly kázeňské postihy a s nimi spojená šikana a ponižování – do července roku 1950 nebyly pokusy o útěk trestány soudně, ale pouze na základě řádu tábora. Vedle útěků se trestalo také třeba nedovolené stýkání s osobami mimo tábor. V táboře existovala funkce referenta pro politickou a mravně osvětovou východu, tato osoba kromě konání přednášek nebo promítání výchovných filmů vedla osobní spisy ke konkrétním chovancům. Tresty se pohybovaly od udělení důtky, přes omezení návštěv až po uložení tvrdého lůžka nebo samovazby. Jako opačný prostředek byly místy praktikovány motivační soutěže o různé výhody a privilegia či dokonce propuštění.  Počet TNP na území Československé republiky nebyl přesně vyčíslen, zřejmě se pohyboval okolo čtyřiceti. K říjnu roku 1950 se uvádí 25 táborů nucených prací, o necelý rok později už Ministerstvo spravedlnosti přebíralo pod svoji působnost jen 6 táborů, které postupně zanikly. Při přísném vymezení pojmu tábory nucené práce lze říci, že jimi prošlo asi 20 000 občanů. Mezi nejtvrdší tábory nucené práce bývá jmenován mužský TNP Nováky, mezi nejmírnějšími pak smíšený TNP Lešany. Z ženských táborů byl důležitý TNP Dlažkovice – sběrný tábor pro ženy ze všech krajů Čech – a TNP Valtice – sběrný tábor pro Moravu a Slezsko. Konec táborů nucených prací byl stanoven zákonem č. 102/1953 Sb., jako poslední byl zrušen TNP Brno, a to 15. února 1954.

Novodobá nucená práce.

Od ledna do listopadu roku 2012 bylo rozhodnutím Vlády ČR dovoleno úřadům práce, aby nezaměstnaným občanům ČR zprostředkovávaly výkon veřejné služby bez nároku na odměnu. Trestem za nevykonávání stanovené práce bylo odebrání podpory v nezaměstnanosti. Koncem roku 2012 Ústavní soud České republiky rozhodl, že je povinné ukládání této služby v rozporu se zákazem nucených prací. Jednání úřadů práce bez potrestání viníků a odškodnění dotčených obětí je v příkrém rozporu s Úmluvou Mezinárodní organizace práce o nucené nebo povinné práci.  Kromě tohoto pokusu o legitimní zavedení formy nucené práce ale v ČR i po celém světě stále existuje její běžné nelegální praktikování, jako je nucení k prostituci nebo nevyplácení smluvených mezd dělníkům, kteří nemohou dát výpověď. Odhady z posledních let uvádění 12, 3 milionu obětí nucené práce (občany České republiky nevyjímaje), z toho asi pětinu tvoří oběti obchodu s lidmi určenými k nuceným pracím.

Nucená práce nebo povinná práce je práce nebo služba, která je od osoby vymáhána pod pohrůžkou trestu. Taková osoba se na danou práci nenabídla dobrovolně, vykonává je proti vlastní vůli z vůle jiné osoby, skupiny osob nebo zákona. Nejde jen o práci manuální, vynucována může být právě tak práce duševní.

强迫劳动是指人们在违背自己的意愿下,以惩罚或威胁的方式做任何工作服务,强迫劳动包括所有的奴隶制做法、童工、人口贩运、抵押劳工、债奴、征兵制、监狱劳动等,包括合法、非法或是法律所订之义务。其中国际劳工组织于第105号公约《废除强迫劳动公约》中充分说明与呈现强迫劳动一词。


Dětství.

Charlotte se narodila v Monaku. Když jí byly čtyři roky, její otec Stefano Casiraghi zahynul při neštěstí závodního člunu. Po smrti otce se celá rodina přestěhovala do městečka Saint-Rémy-de-Provence v jižní Francii. V roce 1999 se její matka, princezna Caroline, provdala za Ernsta Augusta V., prince hanoverského, a rodina se přestěhovala do Paříže.  Jako mladá dívka se Charlotte věnovala závodně jezdectví.

Rodina.

Prarodiče: Rainier III., kníže monacký, a Grace Kelly, kněžna monackáRodiče: Stefano Casiraghi a Caroline, hanoverská princeznaNevlastní otec: Ernst August V., princ hanoverský Sourozenci: * Andrea Albert Pierre Casiraghi, nar. 8. června 1984* Pierre Rainier Stefano Casiraghi, nar. 5. září 1987Nevlastní sourozenci:* Ernst, princ hanoverský, nar. 1983* Christian, princ hanoverský, nar. 1985* Alexandra, princezna hanoverská, nar. 20. července 1999

Vzdělání.

Od dvou do šesti let navštěvovala Kateřinou školku ("école maternelle") v Saint-Rémy-de-Provence. Od šesti let pak "École de la République", také v Saint-Rémy-de-Provence. Od 1999 do 2004 byla studentkou gymnázia "Lycée François Couperin" ve Fontainebleau, poté "Lycée Fénelon" v Paříži.

Soukromý život.

V letech 2004 až 2007 chodila s Felixem Wincklerem. Jejím současným přítelem je Alexander Dellal.  Mezi její přátele patří Valentine Pozzo Di Borgho, Cecile Winckler, sestra Felixe, Eugenie Niarchos a Tatiana Santo Domingo, přítelkyně jejího bratra Andrei.  Pravidelně se účastní oficiálních i neoficiálních monackých společenských událostí jako je např. charitativní ples Monackého červeného kříže, Velká cena Monaka F1 nebo ceremoniál při příležitosti Monackého státního svátku (Monaco National Day, 19. listopadu).Rodina monacké kněžny se přátelila s již zesnulým Karlem Lagerfeldem, módním návrhářem a kreativním ředitelem francouzské značky Chanel, proto je Charlotte často hostem módních přehlídek a recepcí firmy Chanel.  Nyní Charlotte žije v Londýně, kde pracuje pro noviny "The Independent". Mluví francouzsky, anglicky, italsky a německy.

Charlotte Marie Pomeline Casiraghi (* 3. srpna 1986, Monte Carlo, Monako) je dcera monacké princezny Caroline a italského sportovce a podnikatele Stefana Casiraghiho. Její babičkou byla monacká kněžna a hollywoodská hvězda Grace Kelly. Je pátá v pořadí na monacký trůn, nemá však formálně žádný šlechtický titul.

夏洛特·玛丽·波美琳·卡西拉奇(Charlotte Marie Pomeline Casiraghi,1986年-8月3日)是摩纳哥公主和汉诺威王妃卡露莲和意大利商人,史蒂芬诺·卡西拉奇(Stefano Casiraghi)的女儿及一名社交名媛、马术运动员及记者,她亦是美国知名女演员格蕾丝·凯利及兰尼埃三世的外孙女。夏洛特是摩纳哥王位的第十一位继承人。


Život.

Mládí a začátek kariéry (1907 - 1933).

Laurence Olivier se narodil 22.5.1907 v Dorkingu v hrabství Surrey jako nejmladší ze tří děti reverenda Gerarda Kerr Oliviera a jeho ženy Agnes Louise. Olivierové byli potomci gaskoňských hugenotů, kteří v roce 1688 emigrovali do Anglie a trvale používali francouzská jména. (Také Laurence Olivier odmítl později požadavek hollywoodské produkce změnit své jméno na Lawrence Oliver). Rodina žila v materiální tísni. Otec byl chladný a rezervovaný excentrik. Olivier miloval svou matku, která jej podporovala při jeho vystoupeních v proslulém chlapeckém sboru církevní školy All Saints v Londýně. V žákovských inscenacích Shakespearových her Julius Caesar, kde hrál v devíti letech roli Bruta a zejména ve Zkrocení zlé ženy v roli Kateřiny o tři roky později projevil svůj herecký talent. Matka zemřela v roce 1920, když začal studovat v Oxfordu na koleji svatého Eduarda. I zde s úspěchem vystupoval ve školním divadle, ale netoužil stát se profesionálním hercem. O tom rozhodl jeho otec, který jej poslal v r. 1924 do Ústřední školy kultury řeči a dramatického umění v Londýně, kde získal stipendium i finanční podporu. Po roce ze školy odešel jako jeden z nejlepších studentů s diplomem ke zlaté medaili za roli Shylocka v Kupci benátském.  Zpočátku žil velmi nuzně a neměl žádné stálé zaměstnání. Pracoval příležitostně jako herec vedlejších rolí, pomocný inspicient nebo asistent scény. Své první divadelní angažmá získal pro sezónu 1926 – 1927 ve známém Birminghamském repertoárovém divadle. Jako dvacetiletý zde hrál hlavní role mj. ve hře Strýček Váňa nebo Dobrý konec vše napraví. Od roku 1928 působil v Londýně, kde hrál se střídavými úspěchy v různých divadlech. Získal první krátké zahraniční angažmá na Broadway.  25. července 1930 se oženil s herečkou Jill Esmondovou. Z toho manželství se v r. 1936 narodil syn Simon Tarquin. V té době přijal z finančních důvodů dvě menší role ve filmu. Velký úspěch a zlom v jeho kariéře znamenala účast v komedii Noëla Cowarda Soukromé životy, kterou napsal pro otevření londýnského divadla Phoenix v září 1930. V letech 1931 až 1933 natočil v Hollywoodu i v Londýně několik filmů.

Divadelní angažmá a film (1934 - 1940).

V letech 1934-35 se věnoval divadlu. Velký úspěch mělo zpracování Romea a Julie v režii Johna Gielguda, které dosáhlo 189 repríz. Ve hře se střídali s Jphnem Gielgudem v rolích Romea a Mercucia. Olivierova interpretace hlavní postavy zpočátku vyvolávala rozporuplné reakce kritiky i publika. Diváky si postupně získal svým fyzickým, realistickým herectvím, kterému dával přednost před tradičním lyrickým přednesem textu.  V r. 1936 Laurence Olivier hrál Orlanda ve filmu podle Shakespearovy hry Jak se vám líbí. Příští rok se objevil v historickém filmu Oheň nad Anglií vedle Vivien Leighové, která se později stala jeho manželkou.  Přijal nabídku angažmá v divadle Old Vic, v němž hlavní část repertoáru tvořily Shakespearovy hry. Jeho nástupní rolí v r. 1937 byl Hamlet a inscenace byla natolik úspěšná, že Old Vic dostalo nabídku uvést hru přímo v autentickém prostředí na hradě Kronborg v dánském Helsiingoru. Na přání Laurence Oliviera v roli Ofélie vystoupila Vivien Leighová. Další hra Macbeth znamenala pro Old Vic komerční ztrátu, protože diváci nepochopili Olivierovo pojetí hlavní postavy. Podobně tomu bylo v tragédii Othello, kde hrál Jaga. Úspěch mu přinesla až hlavní role v dramatu Coriolanus v r. 1938.  Odjel do Hollywoodu a v r. 1939 se objevil v roli Heathcliffa ve filmu Větrné výšiny (Na větrné hůrce) podle románu Emily Bronteové. Film měl úspěch a Olivierovi přinesl nominaci Akademie na cenu pro nejlepšího herce. Alfred Hitchcock jej obsadil do svého filmu Mrtvá a živá (Rebecca). V r. 1940 hrál Olivier pana Darcyho ve filmu Pýcha a předsudek.  V srpnu 1940 Olivier a Leighová uzavřeli manželství v Santa Barbaře. Spolu hráli v extravagantní, ale nepříliš úspěšné divadelní adaptaci Romea a Julie na Brodaway. Tento projekt pro ně znamenal značnou finanční ztrátu, protože se oba podíleli na jeho produkci.

Činnost během 2. světové války (1940 - 1944).

Po vypuknutí 2. světové války se Laurence Olivier chtěl podílet na obraně své vlasti. Absolvoval letecký výcvik, ale ze zdravotních důvodů (neslyšel na jedno ucho) se nesměl zúčastňovat bojových letů. V Anglii se zapojil do činnosti vojenského estrádního souboru, vystupoval v rozhlase a hrál v propagandistických filmech jako Paní Hamiltonová (s Vivien Leighovou), Poloviční ráj, 49. rovnoběžka.  V r. 1944 opustil armádu, protože přijal nabídku na natočení filmu Jindřich V. podle hry W. Shakespeara. Olivier se na filmu podílel jako režisér, producent i scenárista a současně hrál hlavní roli. Film se natáčel v neutrálním Irsku, kde byly příznivější podmínky pro jeho realizaci. Hodnocení kritiky bylo velmi příznivé a film získal tři nominace na Oscara: za nejlepší film, kameru a herce v hlavní roli. Olivier byl velmi zklamán, že nakonec žádnou z nominací neproměnil.

Divadlo Old Vic (1944 - 1949).

V roce 1944 se projevila snaha obnovit soubor divadla Old Vic. Do vedení byla jmenována trojice Laurence Olivier, Tyrone Guthrie a Ralph Richardson. Pro Oliviera to znamenalo splnění jeho cíle: být nejen hercem, ale také režisérem a manažerem. V první sezóně mělo divadlo na programu 4 hry, mezi nimi Shakespearova Richarda III. Laurence Olivier v titulní roli dosáhl triumfální úspěch a jeho jevištní interpretace je dodnes považována za nepřekonatelnou. Ve druhé sezóně, v r. 1945, byl na programu Jindřich IV, Sofoklův Král Oidipus a satira Kritik od R.B.Sheridana. Po skončení sezóny hrál soubor šest týdnů Strýčka Váňu na Broadway. Sezóna 1946-7 byla poslední pod společným vedením. Olivier hrál Krále Leara, Richardson hlavní roli v Cyranovi de Bergerac. Soubor byl pokládán za nejlepší v Anglii, Olivier a Richardson byli střídavě vysoce hodnoceni za své výkony. Oba herci byli povýšeni do rytířského stavu. V r. 1948 během turné v Austrálii a Novém Zélandu se dozvěděli, že z důvodu reorganizace jsou z vedení Old Vic odvoláni. Po návratu do Anglie v r. 1949 Laurence Olivier ještě hrál poslední sezónu v Old Vic v několika hrách, mj. Richard III. a Antigona Jeana Anouilha.  Olivier v lednu 1947 začal točit jako režisér svůj druhý film Hamlet. Současně v něm hrál titulní roli. Film měl velký divácký i komerční úspěch. Získal mnoho mezinárodních ocenění. Stal se prvním neamerickým filmem, který získal cenu Americké akademie za nejlepší film a Olivier za herecký výkon v hlavní roli.

Vlastní divadlo (1950 - 1960).

V roce 1950 si pronajal divadlo St. James, které řídil dalších osm let. Uvedl hru Tennessee Wiliamse Tramvaj do stanice touha s Vivien Leighovou v roli Blanche DuBois. Představení mělo velký komerční úspěch a v r. 1951 Leighová ztvárnila tuto postavu ve filmové verzi. Laurence Olivier ji doprovázel do Hollywoodu a objevil se ve filmu Carrie podle románu Theodora Dreisera.. Za svůj výkon byl navržen na cenu BAFTA. V této době tvořili nejslavnější pár světa, ale u Vivien Leighové se začaly projevovat známky duševní nemoci a deprese. V září 1954 Olivier režíroval svůj třetí shakespearovský film Richard III. Film nebyl komerčně úspěšný, ale Olivier získal cenu BAFTA za herecký výkon a také nominaci na Oscara.  V r. 1955 Olivier a Leighová vystoupili s velkým úspěchem ve třech Shakespearových hrách na festivalu ve Stratfordu. Jejich manželství, narušované opakujícími se psychickými krizemi Leighové, postupně odumíralo. V roce 1956 se Olivier rozhodl natočit film Princ a tanečnice a k jeho realizaci přizval Marylin Monroe. V následujících letech se více věnoval divadelní práci. Přijal hlavní roli v nové hře dramatika Johna Osborna Komik, která znamenala určitý předěl v jeho divadelní kariéře. Účinkoval znovu ve Stratfordu a v New Yorku. V r. 1961 přijal funkci ředitele nového divadelního festivalu v Chichestru. Na zahajovací sezonu připravil dvě anglické hry ze 17. století, následoval Čechovův Strýček Váňa. Vytvořil hlavní roli ve dvou filmech: Komik a Spartakus. Na XII. MFF Karlovy Vary byl za roli komika vyznamenán cenou za mužský herecký výkon.  V r. 1960 se s Vivien Leighovou rozvedli a Olivier se vzápětí oženil s mladou herečkou Joan Plowrightovou. Měli spolu tři děti: syna Richarda (1961) a dcery Tamsin (1963) a Julie-Kate (1966).

Národní divadlo a závěr života (1963 - 1989).

V roce 1963 byl Laurence Olivier jmenován ředitelem nově ustaveného Národního divadla. Zahajovacím představením byl Hamlet. V režii Laurence Oliviera hlavní roli hrál Peter O'Toole. Během deseti let svého působení v Národním divadle hrál ve třiceti hrách a osm jich režíroval. V r. 1973 ze zdravotních důvodů musel odstoupit, zůstal však doživotním prezidentem této instituce. V roce 1970 mu byl za službu divadlu udělen titul baron Olivier z Brightonu.  Posledních patnáct let svého života Laurence Olivier bojoval s mnoha nemocemi a jeho zdravotní stav mu bránil v jevištní práci. Z finančních důvodů často přijímal role v průměrných filmech. Výjimkou byl v r. 1974 film J.Schlesingera Maratónec, za který byl nominován na Oscara za vedlejší roli a získal Zlatý glóbus. V polovině sedmdesátých let se začal věnovat televizní práci, např. četl komentář k 26 epizodám dokumentárního cyklu o 2. světové válce. V r. 1973 získal cenu Emmy za televizní adaptaci hry E. O Neilla Dlouhý den do noci, v r. 1975 tutéž cenu za hru Láska mezi ruinami. V r. 1978 byl nominován na Oscara za roli lovce nacistů ve filmu Hoši z Brazílie. Tuto cenu sice nezískal, ale byl oceněn Čestným Oscarem za celoživotní práci ve filmu.  V roce 1981 mu byl udělen řád Za zásluhy (Order of merit). Začátkem 80. let pokračoval v práci v televizi i ve filmu. V r. 1983 hrál v televizi svou poslední shakespearovskou roli krále Leara, za kterou získal svou pátou cenu Emmy. Naposledy se objevil v r. 1989 ve filmu Válečné rekviem.  Laurence Olivier zemřel 11. července 1989 na selhání ledvin ve svém domě blízko Steyningu v západním Sussexu ve věku 82 let. Jeho popel je uložen v koutě básníků ve Westminsterském opatství v Londýně.

Laurence Kerr Olivier, Lord Olivier (22. května 1907, Dorking, Surrey, Anglie, Velká Británie – 11. července 1989, Steyningu, West Sussex, Velká Británie) byl britský režisér, herec, dramatik a divadelní manažer. Jednalo se o jednoho z nejvýraznějších a nejznámějších britských divadelníků 20. století, jenž celosvětově proslul zejména coby výrazný představitel hlavních rolí z divadelních her britského národního klasika Williama Shakespeara i jejich filmových adaptací. V roce 1947 mu byl udělen rytířský titul a v roce 1970 se stal baronem. V roce 1979 obdržel cenu Americké filmové akademie Oscara za celoživotní dílo.

劳伦斯·奥利维尔,奥利维尔男爵,OM(英语:Laurence Kerr Olivier, Baron Olivier,,1907年-5月22日-1989年-7月11日),英国电影演员、导演和制片人,奥斯卡奖得主,三次获得金球奖和英国电影和电视艺术学院奖,两次获得奥斯卡荣誉奖,五次获得艾美奖。和约翰·吉尔古德、并称是20世纪最著名和最受尊崇的演员。他和费雯·丽是美国影史上第一对奥斯卡影帝影后夫妻档(奥斯卡史上共有两对影帝影后夫妻档,另一对则是保罗·纽曼与乔安娜·华德)。


Historie.

Území, na němž se dnes Oberhausen nachází, patřilo do roku 1862 mnoha různým dominiím. V roce 1862 byl následkem rozvoje uhelných dolů a továrny na ocel vytvořen nový správní obvod, což způsobilo příliv obyvatel. Jméno pochází z názvu železniční stanice (postavené v roce 1847), která naopak převzala jméno z bydliště místního aristokrata – "Zámek Oberhausen". Brzy nato byla Oberhausenu v roce 1847 udělena městská práva a během svého růstu koncem 19. století absorboval několik sousedních čtvrtí. V roce 1929 byla do Oberhausenu včleněna města Sterkrade a Osterfeld a tak vytvořily město v podobě, v jaké existuje dnes.

Demografie.

V roce 2006 žilo ve městě 218181 obyvatel.  Míra nezaměstnanosti je celkem vysoká – 13,2 % (leden 2007), stejně jako míra zahraniční populace – 12,4 %.

Průmysl.

Stejně jako v jiných městech v Porúří se průmysl v Oberhausenu soustředil až do konce 60. let především na těžbu a výrobu oceli. Srdcem průmyslového komplexu byla velká železárna a ocelárna Thyssen. V druhé polovině 20. století toto odvětví pokleslo, poslední uhelný důl byl uzavřen v roce 1992 a ocelárna byla postupně uzavírána až do roku 1997. Během tohoto procesu přišlo o práci více než 50000 lidí. Dnes je město v procesu přetvoření na centrum maloobchodu a volného času. Stará část ocelárny byla přeměněna na "Neue Mitte Oberhausen" (Nový centrální Oberhausen) s velkým nákupním střediskem (CentrO), multifunkční arénou, zábavním parkem a kinem, stejně jako s kancelářemi a lehkým průmyslem. Další významné sektory zahrnují chemické procesy, strojní inženýrství a vzdělání.

Panorama města.

Díky své historii má Oberhausen 4 "městská centra": Alt-Oberhausen, Sterkrade a Osterfeld jsou běžnými městskými centry podobnými těm v jiných městech této oblasti, hlavně pro každodenní potřeby. Nové městské centrum se svým nákupním střediskem láká mnoho lidí ze vzdálenějších míst, protože nabízí rovněž větší množství výjimečných obchodů.  Městu chybí architektonická identita. Většina města je tvořena málo nebo středně hustě zalidněnými územími, většina z nich se datuje do 50.–70. let 20. století.

Doprava.

Silniční.

Oberhausen je dobře napojen na německou motoristickou síť.

Železniční.

Hlavní železniční stanicí ve městě je Oberhausen Hauptbahnhof. Ve stanici zastavují vlaky na delší vzdálenosti (některé jedou dokonce do Amsterdamu nebo Basileje), stejně jako regionální a místní vlaky. Regionální a místní dopravu obsluhují stanice Holten, Sterkrade a Osterfeld.

Letiště.

Nejbližším komerčním letištěm je Mezinárodní letiště Düsseldorf (asi 30 km), Letiště Dortmund (asi 50 km) a Letiště Weeze (asi 60 km).

Vodní cesty.

Město protíná kanál Rýn-Herne. Navíc jihozápadní část města obchází řeka Rúr, ale doprava na řece překlenuje toto napětí pomocí krátkého kanálu směrem na jih.

Veřejná doprava.

Městem vlastněná společnost "STOAG" poskytuje velké množství autobusových a tramvajových služeb. Je součástí dopravní asociace VRR, která zajišťuje celou oblast Porýní-Porúří.

Sport.

S asi 250 sportovními kluby je Oberhausen aktivní společností. Místní fotbalový tým SC Rot-Weiß Oberhausen hraje v současné době v Regionallize West, čtvrté německé nejvyšší fotbalové soutěži.

Oberhausen je město v Severním Porýní-Vestfálsku v Německu. Leží v Porúří, 35 km severně od Düsseldorfu na březích řeky Emscher.

奥伯豪森(德语:)是德国北莱茵-威斯特法伦州的一个市镇。总面积4.50平方公里,人口210005人(2012年12月),人口密度2724人/平方公里。奥伯豪森位于德国鲁尔工业区西部,是北莱茵-威斯特法伦州的无属县城市,隶属于杜塞尔多夫行政区。他还是北莱茵-威斯特法伦自行车骑行城市成员中之一。


Počátky vzpoury.

Počátkem roku 1970 se izraelsko-palestinský konflikt přesunul na území Jordánska. Jordánský král Husajn začal mít obavy z rostoucí moci a vlivu OOP a faktické absence jordánské autority v palestinských uprchlických táborech. Militantní organizace pak vytvořily za pomoci palestinských Arabů stát ve státě. Tento fakt podpořil pragmatická jednání a tajné schůzky mezi Izraelem a Jordánskem. V únoru téhož roku propukly nepokoje v hlavním městě Ammánu a byl spáchán neúspěšný atentát na krále. Králi Husajnovi došla trpělivost, když Lidová fronta pro osvobození Palestiny (LFOP) nechala na jednom z jordánských letišť vyhodit do povětří tři unesená letadla. 16. září 1970 tak vyhlásil v zemi stanné právo. Jordánská armáda zaútočila proti palestinskému velitelství a jordánské tanky ostřelovaly základny militantů. Během této odvety zahynulo na dva tisíce teroristů z OOP a několik tisíc palestinských civilistů. Situace se vyhrotila, když do Jordánska vtrhla syrská armáda, pod záminkou ochrany uprchlíků. Vzápětí se však stáhla, když nad jejich tanky začala nízko přelétávat izraelská bojová letadla.

Uklidnění situace a vyhnání militantů.

Situace měla být uklidněna na setkání hlav arabských států v Káhiře. V důsledku komplikovaných jednání však jeden z účastníků, egyptský prezident Gamal Násir, dostal infarkt a zemřel. Konflikt v Jordánsku již velikostí připomínal občanskou válku. Nakonec byl předseda OOP Jásir Arafat donucen podepsat dokument o zrušení palestinských guerill v Jordánsku a složení zbraní militantních organizací. LFOP a Demokratická fronta pro osvobození Palestiny (DFOP) však tuto dohodu odmítly a společně s Fatahem vyzvaly prostřednictvím Rádia Bagdád ke svržení krále Husajna. Na to jordánská armáda obsadila poslední centra palestinských militantů. Většina jich pak prchla do Libanonu, zbylí se vzdali jordánské nebo izraelské armádě. Počet obětí tohoto konfliktu se odhaduje na 5–10 tisíc.  Po této události došlo k radikalizaci frakcí OOP na straně palestinských Arabů a na straně Izraele došlo k zavedení cílené likvidace teroristů a významných osobností. V důsledku těchto událostí také vznikla teroristická organizace Černé září, která měla na svědomí masakr izraelských olympioniků na olympiádě v Mnichově, v roce 1972.

Černé září (arabsky: أيلول الأسود) je v arabské historii označení pro září 1970, kdy došlo ke konfliktu mezi jordánským panovníkem králem Husajnem a palestinskými militantními organizacemi, které neustále oslabovaly královu autoritu, ozbrojeně vystupovaly proti jordánským bezpečnostním složkám a pokusily se o zabití krále a vyvolání revoluce. Násilnosti Černého září vedly ke smrti 5 až 10 tisíc lidí. Ozbrojený konflikt skončil v červenci 1971 vyhnáním Organizace pro osvobození Palestiny (OOP) a tisíců palestinských militantů do Libanonu.

1970年约旦内战(又称黑色九月,阿拉伯语:أيلول الأسود;Aylūl Al-Aswad),是一场发生于约旦国王侯赛因·本·塔拉勒领导的军队和阿拉法特领导的巴勒斯坦解放组织之间的冲突。时间主要集中于1970年9月16日至27日。第一次中东战争,尤其是1967年六日战争爆发后,大批巴勒斯坦难民来到约旦避难,在阿拉法特的领导下成立了巴勒斯坦解放组织,并不断针对以色列开展武装斗争,引发以色列越境打击报复,从而动摇了约旦王室的统治基础。因此约旦国王下定决定清除约旦境内的巴解组织势力。最后巴解组织战败并迁移到黎巴嫩境内,后导致1975年开始的黎巴嫩内战。