Život.

Mládí.

Anton Škaplerov pochází z krymského Sevastopolu, po střední škole byl roku 1989 přijat ke studiu na Černigovskou vojenskou vysokou leteckou školu (), po třech letech přestoupil na Kačinskou vojenskou vysokou leteckou školu () absolvoval ji s vyznamenáním roku 1994. Roku 1997 absolvoval Žukovského vojenskou leteckou inženýrskou akademii.  Po studiu sloužil v leteckých jednotkách v Kalužské a Moskevské oblasti, létal na letadlech Jak-52, L-39 a MiG-29. Do zařazení mezi kosmonauty získal kvalifikaci vojenského letce-instruktora 2. třídy, nalétal 410 hodin, absolvoval 32 seskoků.

Kosmonaut.

Přihlásil se k výběru kosmonautů a 29. května 2003 získal doporučení Státní meziresortní komise k zařazení do oddílu kosmonautů CPK. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a 5. července 2005 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  Byl zařazen mezi kosmonauty připravující se na lety na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). V červenci 2008 byl včleněn do záložní posádky Expedice 22 (start v listopadu 2009). V červenci 2009 byl současně vybrán do záložní posádky Expedice 27 (start plánován na březen 2011) a hlavní posádky Expedice 29, jejíž start v Sojuzu TMA-22 byl naplánován na září 2011. Jmenování oficiálně potvrdila NASA v říjnu 2009. Po neúspěšném startu Progressu M-12M byl let Sojuzu TMA-22 odložen na 14. listopadu.  Ke svému prvému vesmírnému letu odstartoval v lodi Sojuz TMA-22 z kosmodromu Bajkonur 14. listopadu 2011 ve 4:14 UTC ve funkci velitele lodi společně s Anatolijem Ivanišinem a Danielem Burbankem. Po dvoudenním letu se 16. listopadu Sojuz spojil s Mezinárodní vesmírnou stanicí. Na stanici pracoval ve funkci palubního inženýra, jednou vystoupil do vesmíru (na 6 hodin a 15 minut). Po půlročním letu trojice 27. dubna 2012 přistála v Kazachstánu.  V září 2012 odešel z vojenské služby do zálohy.  V prosinci 2012 byl jmenován do posádky Expedice 42/43 společně se Samanthou Cristoforettiovou a Terry Virtsem. Posádka byla současně záložní pro Sojuzu TMA-13M letící k ISS v květnu 2014. V neděli 23. listopadu 2014 odstartovali k ISS na palubě Sojuzu TMA-15M, po šesti letových hodinách se dostali ke stanici. Na ISS Škaplerov opět pracoval funkci palubního inženýra. Dne 11. června 2015 se s Virtsem a Cristoforettiovou vrátil na Zem.  V říjnu zahájil přípravu k další misi na ISS, tentokrát jako velitel lodi Sojuz MS-09 se startem v červnu 2018 (Expedice 56/57). V dubnu 2017 byl přesunut na místo velitele lodi Sojuz MS-07 (Expedice 54/55; současně záloha pro Sojuz MS-06).  Do vesmíru potřetí odstartoval 17. prosince 2017 se Scottem Tingle a Norišigem Kanai. Po dvoudenním letu kosmonauti přešli na ISS a zapojili se do práce Expedice 56 a 57. Škaplerov jednou vystoupil do vesmíru, v únoru 2017 převzal funkci velitele stanice. Dne 3. června stejná trojice kosmonautů v Sojuzu MS-07 přistála na Zemi v Kazachstánu po misi trvající 168 dní, 5 hodin a 19 minut.  Anton Škaplerov je ženatý, má dvě dcery.

Anton Nikolajevič Škaplerov (, * 20. února 1972 v Sevastopolu, Krymské oblasti, Ukrajinská SSR, SSSR) byl původně pilot ruského vojenského letectva, od května 2003 je ruským kosmonautem, členem oddílu kosmonautů CPK. Od roku 2009 se připravoval na svůj první kosmický let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), jako palubní inženýr Expedice 29/30. Do vesmíru vzlétl 14. listopadu 2011 v lodi Sojuz TMA-22, přistál 27. dubna 2012. Od konce roku 2012 se připravoval na druhý let v sestavě Expedice 42/43, přičemž na ISS pracoval v listopadu 2014 – červnu 2015. Potřetí pracoval na ISS od prosince 2017 do června 2018 jako člen Expedice 54/55.

安东·尼古拉耶维奇·什卡普列罗夫(,1972年-2月20日)是俄罗斯宇航员。


Popis.

Kolibříci jsou ve velikosti viditelně odlišní, nejmenší zástupce celé čeledi, kalypta nejmenší, je s 6 cm délky a 2 gramy hmotnosti zároveň i nejmenším ptákem současného světa. Největším zástupcem je naopak kolibřík velký. Většinou se jedná o nápadně zbarvené, štíhlé ptáky s malými končetinami. Kolibříci mají výborný zrak a dokážou rozeznat mnohem širší paletu barev než člověk.

Metabolismus.

S výjimkou hmyzu mají kolibříci nejrychlejší metabolismus ze všech živočišných druhů. Důvodem je zejména velmi rychlý a pro tělo značně vytížující tlukot křídel. Za minutu přitom jeho srdce vykoná až 1260 tepů, v noci, kdy je jeho metabolismus značně zpomalen, jeho výkon může klesnout až na 50–180 tepů/min.

Potrava.

Živí se zejména nektarem rostlin, k čemuž jim napomáhá jejich dlouhý zobák, který je často u různých druhů odlišný a specializovaný pro určitý druh květu. V potravě přitom zcela odmítá nektar s nižším zastoupením cukrů než 10 %. Kvůli tomu, že je nektar málo výživný, požírá také drobný hmyz a jiné bezobratlé živočichy, zvláště pak v období rozmnožování. Létáním a hledáním potravy tráví kolibříci pouze 10–15 % dne, zbývajících 75–80 % zaujímá odpočinek. I přesto však musí denně pozřít značně větší množství potravy, než je jeho celková hmotnost a musí tak denně navštívit stovky květů.

Rozmnožování.

V období rozmnožování se samec nijak nepodílí na inkubaci vajec, ani na krmení mláďat. Většina druhů si staví malé, velmi dobře maskované hnízdo, které buduje na větvích stromů nebo keřů. Velikost hnízda je značně odlišná, nejmenší přitom mohou dosahovat velikosti jedné poloviny skořápky vlašského ořechu. Kladou obvykle 2 vejce, na kterých sedí 12–19 dnů.  Ve volné přírodě se dožívají průměrně 3–5 let.

Systematika.

Čeleď kolibříkovitých se dělí na dvě podčeledi (Phaethornithinae a Trochilinae), které zahrnují velké množství rodů, běžně jich bývá uváděno 106.  Podčeleď Trochilinae: Podčeleď Phaethornithinae:

Kolibříci, kteří tvoří samostatnou čeleď kolibříkovití (Trochilidae), jsou malí, často velmi nápadně zbarvení ptáci. Proto se jim také někdy říká „létající drahokamy“. Jde o endemické živočichy, kteří se vyskytují jen na americkém kontinentě. (V Česku a střední Evropě může být tento ptačí druh snadno zaměněn za dlouhozobku, což je ovšem motýl z čeledi lišajovitých.) Kolibříci jsou velmi zdatnými letci. Za sekundu mohou mávnout křídly 12× až 90× (v závislosti na druhu), díky čemuž se mohou ve vzduchu doslova zastavit na místě. Dokážou také vyvinout rychlost větší než 15 m/s (54 km/h), a jako jediní zástupci ptačí říše dokážou létat pozpátku. V současné době rozeznáváme přibližně 325–340 druhů (v závislosti na taxonomickém zařazení).

蜂鸟科(学名:)是雨燕目一科,其下物种通称为蜂鸟,体型小,能够以快速拍打翅膀(每秒70次,取决于鸟的大小)的方式而悬停在空中,也是唯一可以向后飞的鸟。蜂鸟的飞行本领高超,也被人们称为「神鸟」、「彗星」、「森林女神」和「花冠」等。


Klasifikace.

Karelština patří mezi baltsko-finské jazyky ugrofinské větve uralských jazyků. Nejblíže si je z lingvistického hlediska s finštinou. Karelštinu bychom si neměli plést s finskými „karelskými“ dialekty, kterými se mluví ve východním Finsku (a před druhou světovou válkou ve městě Vyborgu).

Geografie.

Karelštinou, resp. jejími dialekty se mluví zejména v Karelské republice a v Tverské oblasti (severozápadně od Moskvy) v Rusku a ve východním Finsku. Díky migrační vlně po druhé světové válce bychom dnes našli karelské mluvčí roztroušené po celém Finsku. V Karelské republice má karelština statut minoritního jazyka. Od 90. let 20. stol. bylo několik pokusů alespoň legislativně zrovnoprávnit karelštinu s ruštinou po vzoru jiných ugrofinských republik Ruské federace, totiž přiznat jí v Karelské republice status úředního jazyka, dosud se to nepodařilo. V Tverské oblasti mají Karelové kulturní autonomii, tudíž mohou svůj jazyk používat ve školství a médiích.

Karelská abeceda.

A a (aa) B b (bee) Č č (čee) D d (dee) E e (ee) F f (ef) G g (gee) H h (hoo) I i (ii) J j (jii) K k (koo)  L l (el) M m (em) N n (en) O o (oo) P p (pee) R r (er) S s (es) Š š (šee) Z z (zee) Ž ž (žee) T t (tee)  U u (uu) V v (vee) Y y (yy) Ä ä (ää) Ö ö (öö)  Karelská abeceda je psána latinkou, má 28 znaků, z toho 19 konsonantů, 8 vokálů. V minulosti se zde často používala cyrilice, někde až do 19. století. Karelská abeceda založená v latince vznikla oficiálně se založením Sovětského svazu. Zajímavostí oproti české abecedě je pořadí znaků, kdy písmena Z, Ž následují hned po S, Š. Stejné to je i u estonštiny.

Hlásky.

Vokály.

Pokud nezohledňujeme délku, karelština má 8 vokálů. Jsou to a, e, i o, u, y, ä, ö. Vokály ä, ö, y, e i patří mezi přední vokály, a, o, u mezi zadní.  V karelštině platí vokalická harmonie, což znamená, že v jednom slově se můžou vyskytnout buď pouze vokály a, o, u, nebo pouze vokály ä, ö, y. Vokály e, i se pojí s oběma skupinami. Příklad: kävelöy, viuhkata  Stejně jako finština, karelština značí délku vokálu jeho zdvojením v písemné podobě, jediným rozdílem je, že karelština prodlužuje pouze vokály ii, uu, yy. Vokály a, ä, o, ö, e se neprodlužují. Dlouhé vokály je nutno rozlišit i v mluvené řeči, je to esenciální pro význam slova (hiivuo – hivuo, tuuli – tuli, kyzyy – kyzy). České dlouhé měkké í by se tedy v karelštině zapsalo jako ii. Příklady karelských slov s dlouhým vokálem: suuri, tuučču, kuuzi, kuuluu, tyynii, kyynäl, sygyzyy  Karelština má dvacet jeden diftong (zejména severní karelština a livvština) a triftongy. Diftongy a příklad použití: ua (andua, ruadua), yä (tömsyttyä), uo (vuozi, kaččuo), yö (pyörie, nälgävyö), ie (tie, mies, eččie), iä (iäni, miäččy), ai (kaivo, vaihtai), äi (äijy, mäit), oi (koiru, heboine), öi (igävöijä, söi), ui (uinota, ruis), yi (kylyine, sygyzyine), ei (eineh, veičči), au (aunu, algau), äy (käytös, kyndäy), ou (ounas, kaččou), öy (löyly, kävelöy), eu (leugu, reunu), ey (keyhy, leyhkiä), iu (čiučoi, oppiu), iy (liygiläine, eččiy)  Triftongy a příklad použití: uau (katkuau), iäy (lykkiäy), uou (juou), yöy (mädžyöy), ieu (katkieu), iey (rebiey)

Konsonanty.

Karelština má 19 souhlásek. Když za konsonantem následuje přední vokál (ä, ö, y, e, i), je pak konsonant změkčený. Zadní vokály (a, o, u) tuto funkci nemají. Změkčení (palatalizace) se případně značí apostrofem (t'outa, died'oi, vil'l'u, pun'u, or'hoi, Vas'a).Mezi konsonanty patří i gemináty (čili dlouhé konsonanty). V karelštině se používají gemináty čč (počči), kk (lukku), ll (villu), mm (lämmin), nn (anna), pp (pappi), rr (sorrat), ss (kissi),šš (bošši), tt (tuatto), vv (tuvva). Uprostřed gemináty je šev slabiky (oč-ču, tuk-ku).

Slabiky.

Hlásky se přirozeně shlukují do slabik. V karelštině se vyskytují jednoslabičná (suo), dvouslabičná (sa-na) a vícelsabičná slova (vo-ka-li). Rozdělit karelské slovo na slabiky je stejně jednoduché jako v češtině, stačí vědět, že hranice slabiky leží mezi geminátou (om-mel-la) či dvěma po sobě jdoucími konsonanty (kah-ten).

Tvarosloví.

Podstatná jména.

Podstatná jména v karelštině se dělí na vlastní jména (erisnimet) a obecné názvy (yhteisnimet).  Mezi vlastní jména patří následující příklady: Jména a příjmení osob (Ofon’an Natoi, Nikolai Petrovič) Jména zvířat (Mirri, N‘akku) Názvy zemí, měst a vesnic (Suomi, Anus, Kotkatjärvi) Geografické názvy (Luadogu, Onieu, Baikal) Názvy kontinentů a planet (Jeuroppu, Aazii, Mua, Venera) Názvy knih, novin, časopisů (Aberi, Kirjuniekku, Oma Mua)  Skloňování  Karelská substantiva mohou mít více kmenů. Existují vokalické kmeny v silném a slabém stupni. Ve slově takki je takki- silný vokalický kmen a taki- slabý. Některá slova mají vedle vokalického i konsonantní kmen (kmen končící konsonantem), např.: suuri (suure-, suur-), sammal (sammale-, sammal-). Při připojování pádové koncovky ke slovu je jeho kmen esenciální, různé pády vyžadují různé kmeny slova. Při volbě kmenu bereme v úvahu, zda pádová koncovka naruší systém slabik v nominativním tvaru slova, pokud pádová koncovka uzavře otevřenou slabiku, používáme slabý vokalický kmen, pokud pádová koncovka nenaruší systém slabik nominativu, využijeme silného kmenu. (loppu → loppuu, lopun). Konsonantní kmen často využijeme při tvorbě partitivu singuláru (kymmene → kymendy, sammal → sammaldu). Karelština má 17 pádů. Jsou to nominativ, genitiv, akuzativ I, akuzativ II, partitiv, essiv, translativ, inessiv, elativ, illativ, adessiv, ablativ, allativ, abessiv, komitativ, prolativ a instruktiv. V následující tabulce jsou znázorněny pádové koncovky (tučně) a způsob tvorby množného čísla (-t, -i-, -loi-) "(kurzívou)".

Přídavná jména.

Přídavná jména v karelštině se dělí na dvě skupiny. První z nich jsou tzv. luaduaadjektiivat (adjektiva kvality: barvy, velikosti, hmotnosti, stáří, vnější vlastnosti, vnitřní vlastnosti). Tato přídavná jména se mohou stupňovat (kaunis – krásný, kaunehembi – krásnější, kaunehin – nejkrásnější). Druhou skupinou kohteadjektiivat (materiály, přídavná jména vyjadřující absenci něčeho – lapsi(dítě) – lapsetoi) (bezdětný).  Přídavná jména se skloňují stejně jako podstatná jména. Většinou kongruují s podstatným jménem, které rozvíjejí, tedy přejímají jeho pád a číslo.

Zájmena.

Osobní zájmena.

Osobní zájmena se skloňují stejně jako podstatná jména, jejich kmeny pro přidání kmenových koncovek jsou minu-, sinu-, häne- + hän-, meijä- + mei-, teijä- + tei- a heijä- + hei-.

Ukazovací zájmena.

tämä (tento), nämmä (tito – zde) se (to), neče, net, nenne (tito – neurčitě) tai (tamten), nuot (tamti) tämmöine, semmoine, nengoine, moine, tämmözet, semmozet, nengozet, moizet (takový, takoví)  Ukazovací zájmena se skloňují stejně jako podstatná jména.

Tázací zájmena.

Ken? Kdo? Mi? Co? Kudai? Jaký? Mittuine? Který?  Tázací zájmena se skloňují stejně jako podstatná jména.

Vztažná zájmena.

ken (kdo – rody se nerozlišují), mi (co), kudai (jaký), mittuine (který); plurál: ket, mit, kudamat, mittumat

Záporná zájmena.

niken (nikdo), nimi (nic), nikudai (žádný), nimittuine; plurál: niket, nimit, nikudamat, nimittumat Záporná zájmena niket a nimit se neskloňují!

Neurčitá zájmena.

Neurčitá zájmena se tvoří přidáním koncovky -gi, -tah, -tahto nebo -liene k tázacímu/vztažnému tvaru v nominativu. ken (kdo) → kengi, kentah, kentahto, kenlienne mi (co) → migi, mitah, mitahto, milienne Neurčitá zájmena se skloňují stejně jako tázací zájmena.

Určitá zájmena.

Mezi určitá zájmena patří kai (všechen), joga (každý), jogahine (další), toine (druhý); v plurálu kaikin, jogahizet, toizet, mollei, mollembat. Zájmena joga, mollei se neskloňují, ostatní se skloňují podle standardního vzoru.

Zvratná (reflexivní) zájmena.

V karelštině se používá zvratné zájmeno iče. Skloňuje se jako ostatní jména.

Číslovky.

Základní číslovky.

0 nol'a 1 yksi 2 kaksi 3 kolme 4 nelli 5 viizi 6 kuuzi 7 seiččie 8 kaheksa 9 yheksä 10 kymmene 11 yksitostu 12 kaksitostu 20 kaksikymmen 21 kaksikymmenyksi 30 kolmekymmen 40 nellikymmen 100 sada 101 sadayksi 110 sadakymmene 111 sadayksitostu 200 kaksisadua 1000 tuhat 2000 kaksituhattu 2007 kaksituhattu seiččie 2048 kaksituhattu nellikymmen kaheksa 1 000 000 miljon 2 000 000 kaksi miljonua 1 000 000 000 miljardu 2 000 000 000 kaksi miljardua 1 000 000 000 000 biljon 1 000 000 000 000 000 biljardu

Řadové číslovky.

0. nol'as 1. enzimäine 2. toine 3. kolmas 4. nelläs 5. viijes 6. kuvves 7. seiččemes 8. kaheksas 9. yheksäs 10. kymmenes 11. yhtestostu 12. kahtestostu 20. kahteskymmenes 30. kolmaskymmenes 40. nelläskymmenes 100. suas 200. kahtessuas 1000. tuhandes 2000. kahtestuhandes 1 000 000. miljonnoi 2 000 000. kahtesmiljonnoi 1 000 000 000. miljardnoi 2 000 000 000. kahtesmiljardnoi

Zlomky.

1/2 puoli 1/3 kolmandes, kolmasvuitti 2/3 kaksi kolmattu (vuittii) 1/4 nelländes, nelläsvuitti 3/4 kolme nellätty (vuittii) 1/5 viijendes, viijesvuitti 1/6 kuvvendes, kuvvesvuitti 1/7 seiččemendes, seiččemesvuitti 1/8 kaheksandes, kaheksasvuitti 1/9 yheksändes, yheksäsvuitti 1/10 kymmenendes, kymmenesvuitti, nol'a pilku yksi (0,1) 1/100 suandes, suasvuitti, protsentu 1/1000 tuhandes, tuhandesvuitti, promille

Slovesa.

Slovesa mají finitní (tvar určený mluvnickými kategoriemi) a infinitní tvar (slovníkový tvar). Infinitivy jsou v karelštině tři (např. kirjuttua, kirjuttajes, kirjuttama). Sloveso v karelštině má dva kmeny – vokalický (slabý a silný) a konsonantní. Například sloveso juostaa má vokalický kmen juokse-n a konsonantní kmen juos-kah; sloveso viertä → viere-n, vier-käh.  Koncovky sloves vyjadřující osobu a číslo jsou následující:  Vyčasované sloveso si ukažme na příkladu slovesa löydiä (lövvä-, löydä-)  Zápor se tvoří pomocí záporového slovesa, jež má různé tvary pro tři osoby ve dvou číslech: en, et, ei, emmo, etto, ei, a slabého vokalického kmenu významového slovesa (ei lövvä).

Slovesné způsoby.

Oznamovací způsob – indikativ.

V přítomném čase  V minulém čase  V předpřítomném čase  V předminulém čase  V budoucím čase

Podmiňovací způsob – kondicionál.

V přítomném čase  Zápor: ei tuos  V minulém čase  Zápor: ei tuonnus  V předpřítomném čase olizin, olizit, olis, olizimmo, olizitto ostanuh oldas ostettu en, et, ei, emmo, etto olis ostanuh ei oldas ostettu  V předminulém čase olluzin, olluzit, ollus, olluzimmo, olluzitto ostanuh oldanus ostettu en, et, ei, emmo, etto ollus ostanuh ei oldanus ostettu

Rozkazovací způsob – imperativ.

Jako příklad si uvedeme sloveso tuvva (tuo-). V první osobě: Pl: Tuoguammo! (slabý vokalický kmen + guammo/-giämmö, -kuammo/-kiämmö)  Ve druhé osobě: Sg: Tuo! (slabý vokalický kmen!) Pl: Tuogiä! (slabý vokalický kmen + -gua/-giä)  Ve třetí osobě: Sg: Tuogah! (slabý vokalický kmen + -gah/-gäh, -kah/-käh, -kkah/-kkäh) Pl: Tuodähes! (slabý vokalický kmen + dähes/ttähes)

Příslovce.

Příslovce se skloňují podle běžného vzoru. Lze je též stupňovat (příponami mba/mbä a ima/imä).

Místa.

Například tiä (zde), tänne (tam), tuos (támhle), tuonne (tam), lähan (blízko), kaikkiel (všude).

Času.

Například aijoi (včas), myöhä (pozdě), hedi (hned).

Způsobu.

Například hyvin (dobře), paho (zle), kiirehsti (rychle).

Míry.

Například vähä (málo).

Příčiny.

Například ičepiädäh, naerko, ilmite.

Předložky a záložky.

Předložky.

V karelštině existují předložky, které se pojí se jménem v genitivu, partitivu nebo elativu. S genitivem se pojí například předložka ymbäri (okolo). S partitivem se pojí např. předložky enne (před), ilmai (bez), lähäl (blízko). S genitivem se pojí např. předložky ymbäri (okolo), läbi, poikki.

Záložky.

Postpozice neboli záložky jsou velmi časté, stejně jako například ve finštině. Pojí se s genitivem, elativem, illativem a allativem. S genitivem se pojí např. záložky alle (pod), aigua, jytyi, keskeh, ymbäri. S elativem se pojí např. záložky läbi, poikki, siiriči. Některé mohou stát na pozici předložky i záložky. S illativem se pojí např. záložky päi, sah, niškoi. S allativem se pojí např. záložky jälles, suate.

Spojky.

V karelštině existují spojky souřadící – slučovací (da, i, sego, ni) a vylučovací (eiga, libo, taigo, vai). Dále existují spojky podřadící – uvozující vedlejší věty časové (ku, kuni – když), příčinné (ku, gu),... Jako spojovací výrazy se často používají vztažná zájmena.

Částice.

V karelštině fungují částice prakticky jako přípony (-go, -bo, -s, -vai, gi-, -že) nebo předpony (ni-).

Citoslovce.

V karelštině se používají například citoslovce a-a, o-o, u-u, ai, oi, ah, oh, eh-heh-heh, čuk-čuk, tprukoi-tprukoi, kis-kis-kis.

Dialekty.

Karelštinu by bylo možné rozdělit na dvě skupiny – vlastní karelštinu (dále se dělící na severní a jižní karelštinu) a livvštinu.

Historie.

V 9. stol. se v okolí Ladožského jazyka střetly dva vlivy – severní a západní dialekt původního prajazyka (baltskofinský prajazyk), spolu zde daly základ původní karelštině. V 13. stol. tento jazyk dosáhl regionu Savo ve Finsku. V roce 1323 byla Karélie rozdělena mezi Švédsko a Novgorod, což zapříčinilo počátek oddělování dialektů karelštiny. Ve finských oblastech tak vznikly i karelské dialekty finštiny.  Do 13. století se datuje i dokument zvaný Tuohikirje 292 (Birch bark letter no. 292 – Dopis na březové kůře č. 292). Je to první dochovaný dokument psaný v baltofinském jazyce, předpokládá se, že se jedná právě o archaickou livvštinu, dialekt karelštiny. Tento našla v roce 1957 sovětská expedice vedená Artemiyem Artsikhovským v blízkosti Novgorodu.  V 19. stol. bylo vydáno několik knih v karelštině psaných cyrilicí (modlitby, katechismus), tu postupně nahradila latinka.  V roce 1921 se v Sovětském svazu sešel 1. karelský kongres, který diskutoval o tom, zda by mohly karelština a finština být oficiálními jazyky v oblasti budoucí Karelské autonomní republiky (tehdy Karelská autonomní sovětská socialistická republika) vedle ruštiny.  V roce 1931 byla karelská abeceda v latince standardizována v Tverské oblasti. V té době karelské noviny v KASSR Karjalan Sanomat stále ještě psaly cyrilicí. Až v 80. letech se začaly vydávat karelské texty psané latinkou. Až v roce 2007 přijaly latinku jako své písmo všechny dialekty karelštiny.  V roce 2008 byla na univerzitě v Joensuu ve Finsku udělena první profesura karelského jazyka.

Média.

http://depvladimir.narod.ru/urokkat/index.html Online kurs karelštiny http://www.karjalankielenseura.fi/radio/ Karelské rádio http://verkolehti.karjal.fi/home-5/ Karelské noviny http://www.karjal.fi/ Finsko-karelský spolek Online kurz karelštiny

Karelština ("karjalan kieli") patří k baltofinským jazykům ugrofinské větve uralských jazyků. Velice se podobá finštině, někteří finští lingvisté ji považují přímo za dialekt finštiny. Karelštinou hovoří lidé v Karelské republice v Rusku a ve východním Finsku. Počet lidí užívající tento jazyk se pohybuje okolo 35 600, z toho 25 600 mluvčích je v Rusku (podle sčítání lidu v roce 2010). Počet mluvčích se zmenšuje, podle prvního sčítání lidu v roce 1835 jich bylo 171 000 jen v Rusku. Ve Finsku jsou mluvčími karelštiny zejména starší lidé. V minulosti se psalo cyrilicí, ale nyní karelština užívá jako písmo latinku.

卡累利阿语("karjala"、"karjal" 或 "kariela")是一种主要在俄罗斯联邦卡累利阿共和国境内通行的语言。它属于乌拉尔语系芬兰-乌戈尔语族芬兰语支。语言学上卡累利阿语非常接近芬兰东部所说的芬兰语方言,有些芬兰语言学家甚至把卡累利阿语列为芬兰语的一种方言,但现今被广泛接受维一种单独的语言。卡累利阿语不应该与芬兰语东南方言群相混淆,该方言群有时在芬兰称为“卡累利阿方言”()。


Život.

Čičerin se narodil do šlechtické rodiny ve městě Karaul v Tambovské gubernii. Jeho otec Vasilij Nikolajevič Čičerin byl diplomatem Ruského impéria. Už v mládí byl fascinován historií a klasickou hudbou, převážně Richardem Wagnerem. Naučil se většinu hlavních evropských jazyků, stejně jako pár asijských. Vystudoval Petrohradskou univerzitu v oboru historie a jazyků. Poté pracoval v letech 1897 až 1903 v archívu ruského ministerstva zahraničních věcí.  V roce 1904 náhle zbohatl, když zdědil statek svého strýce Borise Čičerina. Tento kapitál pak použil na podporu revolučních aktivit v průběhu revoluce v roce 1905. Za tuto činnost byl následně nucen opustit Rusko a strávit 13 let ve vyhnanství v Západní Evropě. Zde se přidal k menševické frakci Ruské sociálně demokratické dělnické strany.  Po vypuknutí 1. světové války přijal Čičerin protiválečný postoj, což ho sblížilo s bolševickou frakcí Vladimira Lenina. V roce 1917 byl zatčen britskou policií pro svou protiválečnou činnost a strávil pár měsíců v brixtonské věznici. Mezitím v Rusku převzali moc Bolševici a první lidový komisař zahraničních věcí Lev Trockij zajistil Čičerinovo propuštění a bezpečnou cestu do Ruska výměnou za britské občany, držené v té době v Rusku (mezi nimi i George Buchanan, britský velvyslanec).  Po svém návratu se oficiálně přidal k bolševikům a byl členem Trockého delegace na jednáních o míru v Brestu-Litevském. Po abdikaci Trockého zaujal jeho místo v čele lidového komisariátu zahraničních věcí. V roce 1922 se účastnil Janovské konference a následně podepsal s Německem Rapallskou smlouvu. Jeho cílem byla úzká spolupráce s Německem (jelikož ani poversailleské Německo ani bolševické Rusko neměli silné zastoupení na mezinárodní scéně). Díky tomu navázal úzkou spolupráci s německým ministrem zahraničí a pozdějším velvyslancem v Moskvě Ulrichem von Brockdorff-Rantzau. Byl znám svým workoholismem, ale v pozdější době začalo jeho onemocnění zasahovat do jeho práce a proto byl v roce 1930 nahrazen Maximem Litvinovem. Zemřel roku 1936 v Moskvě.

Georgij Vasiljevič Čičerin (24. listopadu 1872 – 7. července 1936) byl ruský revolucionář a sovětský lidový komisař pro zahraniční věci v letech 1918-1930.

格奥尔基·瓦西里耶维奇·契切林(,1872年-11月24日-1936年-7月7日)苏联政治人物,曾任外交部长(1918年-1930年)。契切林为著名诗人普希金远亲,贵族出身,生于俄罗斯帝国坦波夫省基尔萨诺夫斯基区。1918年作为托洛茨基副手参与签订布列斯特-立陶夫斯克条约,使苏联退出一战。托洛茨基辞职后任苏联外交部长。1922年代表苏联参加1922年热那亚会议。同年与魏玛共和国外长拉特瑙签订1922年拉帕洛条约,使德苏关系正常化。1930年因病被李维诺夫替代。


Děj.

Děj se odehrává v průběhu pouhých sedmi dní. Hlavním hrdinou je Jack Forman - momentálně nezaměstnaný (i když velmi schopný) počítačový programátor, který se doma stará o své tři malé děti. Jeho manželka Julia je členkou vedení společnosti "Xymos" a doma se skoro neukáže, protože poslední dobou neustále pobývá v továrně firmy v nevadské poušti. "Xymos" se zabývá vývojem revoluční nanotechnologie. Jackovi neušlo, že se Julia chová v poslední době podivně, podrážděně a afektovaně a připisuje to stresu z práce. Všímá si, že zhubla, zkrásněla a je chladná, začne jí proto podezřívat, že má milence. Jack také zhlédne tajné korporátní video Xymosu, představující převratný nový projekt. Jedná se o zobrazovací technologii, kdy jsou do krevního oběhu pacientovi vpraveny nanočástice, které se spojí v kameru a přenášejí obraz na LCD obrazovku. Jack je touto technologií ohromen. Doma se zatím dějí divné věci. Nejmladší dítě – devítiměsíční Amanda - onemocní bleskovou infekcí a paměťový čip v MP3 přehrávači se rozpadá na prach. Jack si je vědom, že je jeho rodina v krizi a přijíždí jeho sestra - psycholožka Ellen, aby mu pomohla. Po rodinné večeři Julia opět odjíždí do firmy a Jack má pocit, jakoby vedle ní v autě někdo seděl. Julia má autonehodu a odvážejí ji do nemocnice.  Z Xymosu přijde nabídka práce pro Jacka a on letí vrtulníkem přímo do jejich výrobního centra v poušti. Tam se setkává s Rickym, Juliiným kolegou. Ten ho seznamuje s problémem. Nanočástice, které vyrábějí, jsou naprogramovány kódem Predátor – Kořist, který napsal sám Jack. Ale část se jich dostala z továrny ven do pouště a oni nevědí, co se mohlo stát. Jack si je jistý, že byla velmi špatně odvedena práce a zanedbána rizika. Setkává se s Mae, která byla dříve jeho kolegyní. Uniklé částice se shlukují do rojů a provází je překotný vývoj. Jsou naprogramované tak, aby dostihly kořist a umírají lidé z Xymosu, kteří neuniknou do vzduchotěsné budovy továrny. Částice se mezitím naučily vyvíjet, zlepšovat a rozmnožovat. Jack se dozvídá, že celý projekt si ve skutečnosti objednala armáda. Za pomoci Mae a některých ostatních ničí jeskyni (ve které se roje ukrývají) i se zárodky pro tvorbu nových částic. Helikoptérou přilétá Julia a Jack se dozvídá, že je i s Rickeym již infikovaná částicemi a pod jejich nánosem je téměř mrtvá opravdová Julia. Už mu dochází, že mu nemusí být nikoho líto a spolu s Mae lstí dosáhnou zničení továrny a s ní i výrobní linky na nanočástice. Děti jsou ale infikované a Jack je musí zachránit podáním tekutiny s bakteriofágem, který nanočástice ničí. Na závěr je autorem vyslovena myšlenka, že člověk by si neměl s novými technologiemi zahrávat...

Kořist () je román amerického spisovatele Michaela Crichtona. Román je psán zejména jako varování před podceněním rizik, která přináší překotný vývoj nanotechnologie v kombinaci s genetikou a informatikou. Knihu v češtině vydalo nakladatelství Knižní klub v roce 2003, v originále vyšla o rok dříve.

《猎物》(Prey),台湾译名《奈米猎杀》,是美国作家麦可·克莱顿发表的「科技惊悚小说」。这部小说由哈泼‧柯林斯出版社()于2002年11月以精装本首发。如同《侏罗纪公园》,这部小说也有意作为科技发展的警世题材,这回的茅头转向奈米科技。这部小说的特色在于描述了电脑科学共同体的新发展,像人工生命、突现行为、基因算法和代理电脑人。


Cesta k trůnu.

V roce 1872 zemřel bez dědice poslední havajský král Kamehameha V. z dynastie Kamehameha a králem byl zvolen jeho bratranec Lunalilo. Král Lunalilo však po roce také zemřel bez dědice, a tak se havajským králem stal Kalākaua, který byl v předchozí volbě jedním ze dvou kandidátů.  Na Havajských ostrovech se v té době usazovalo mnoho amerických plantážníků, misionářů a obchodníků. Proto také roce 1875 podepsala Havaj s USA vzájemnou obchodní dohodu, díky níž se cukrová třtina mohla do USA dovážet bezcelně, a za dvanáct let bylo USA uděleno právo opevnit námořní základnu Pearl Harbor nedaleko Honolulu. Když byl mezi lety 1881 a 1883 král Kalākaua na cestě kolem světa, vládla Havaji z pozice regentky. Nejdůležitějším činem během regentské vlády byl zákaz imigrace Číňanů, kteří do země rozšířili neštovice, čímž rozlítila americké plantážníky, kteří Číňany zaměstnávali. Král Kalākaua byl za přispění Američanů v roce 1887 donucen vzdát se části svých pravomocí a ustanovit konstituční monarchii, kterou pak mohli američtí plantážníci snadno ovládnout. Král se svou ženou neměli žádné děti, a tak se po jeho smrti v roce 1891 havajskou královnou stala jeho sestra Liliuokalani.

Liliuokalani královnou.

Krátce před nástupem královny Liliuokalani zrušil McKinleyův sazebník obchodní výsady Havaje, jelikož zrušil clo pro všechny země, které obchodovaly s cukrovou třtinou. To pochopitelně vadilo bílým plantážníkům, kteří v roce 1893 vyvolali vzpouru, která svrhla královnu Liliuokalani. Moci se chopil "Výbor občanské bezpečnosti" a proamerické síly povolaly námořní pěchotu, aby podpořila převrat; výbor požadoval připojení k USA. Prezident Cleveland však vyslal na ostrovy komisaře, který dospěl k názoru, že pro připojení jsou jen plantážníci. Vzbouřená provizorní vláda odmítla jeho návrh, aby se královna opět ujala vlády, a tak 4. července 1894 vyhlásila Havajskou republiku. V roce 1898 americký Kongres schválil anexi Havaje, která se tak stala závislým americkým teritoriem.

Abdikace a smrt.

Královna Liliuokalani po své abdikaci zůstala až do smrti 11. listopadu 1917 na Havajských ostrovech. Zemřela bezdětná a tak se titulárním havajským králem stala hlava dynastie Kawānanakoa.  V Honolulu je dodnes možné navštívit historickou budovu Iolani Palace, který byl palácem poslední havajské královny Liliuokalani.

Liliuokalani (celým jménem: Lydia Liliʻu Loloku Walania Wewehi Kamakaʻeha-a-Kapaʻakea Lydia Liliʻuokalani Paki) byla sestrou havajského krále Kalākauy a královna Havajských ostrovů v letech 1891-1893. Byla také posledním panovníkem Havajského království.

利留卡拉尼女王(夏威夷语:,英语:Queen Liliuokalani of Hawaii;1838年-9月2日-1917年-11月11日),原名为莉迪亚·卡玛卡依哈(),登基后改用皇室名利留卡拉尼,之后又跟随夫姓改名为莉迪亚·多明尼斯(英语:Lydia Kaolupoloni Dominis),是夏威夷王国末位君主和唯一女王。


Osobní život.

Pochází z rodiny tenisového trenéra Igora Bacsinszkyho a zubařky Suzanne Bacsinszké. Její otec pochází ze Sedmihradska v Rumunsku a matka pochází z Maďarska. Má jednoho bratra Daniela (učitel hudby) a dvě sestry Sophii (hudebnice, studentka) a Melindu (matka dvou dívek). K tenisu ji přivedla matka ve 3 letech. Mluví francouzsky, maďarsky, anglicky, německy a italsky.

Profesionální kariéra.

2014.

Sezónu zahájila na turnaji ITF v Andrézieux-Bouthéonou, kde bez ztráty setu triumfovala a získala devátý titul v kariéře. Ve finále čtyřhry s Barroisovou neuspěly. Následně pomáhala Švýcarsku ve Fed Cupu o postup do baráže ve Francii. Nastoupila do třetí dvouhry proti francouzské jedničce Alizé Cornetové, které podlehla 2–6, 6–7. Za nerozhodnutého stavu 2–2 nastoupila spolu s Belindou Bencicovou do čtyřhry, ovšem prohrály proti páru Cornetová a Mladenovicová 5–7, 4–6. Po reprezentační akci odjela na turnaj do Tallinnu, kde opět nenašla přemožitelku, když ve finále porazila i domácí Anett Kontaveitovou 6–3, 6–3.

2015: Průlomová sezóna – členka první světové desítky.

Průlomovou sezónu zahájila čínským Shenzhen Open. V semifinále vyřadila světovou čtyřku Petru Kvitovou, aby ve svém prvním finále po pěti letech podlehla třetí hráčce žebříčku Simoně Halepové poměrem 2–6 a 2–6. Na grandslamovém Australian Open dosáhla třetí kolo. Dvojici titulů si připsala v mexické části okruhu, když v obou finále navazujících Abierto Mexicano Telcel a Monterrey Open zdolala Francouzku Caroline Garciaovou. Bodový zisk ji poprvé v kariéře posunul do elitní třicítky žebříčku WTA. V dobré formě pokračovala na americkém Indian Wells Masters, kde na cestě do čtvrtfinále přehrála osmou ženu klasifikace Jekatěrinu Makarovovou. V něm však nenašla recept na světovou jedničku Serenu Williamsovou, která ukončila její nejdelší šňůru patnácti vítězných zápasů v dosavadní profesionální dráze.  Antukové French Open znamenalo premiérový postup dále než do třetího kola grandslamu. Na turnaji podruhé v roce porazila Kvitovou a poprvé si zahrála semifinále majoru. V něm narazila na favorizovanou pozdější vítězku Serenu Williamsovou. Poté co Švýcarka získala úvodní set prolomila Američance podání i ve druhé sadě a ujala se v něm vedení 3–2 na gamy. Následoval však velký obrat, když si Williamsová připsala všech deset zbývajících her zápasu. Během utkání měla světová jednička malátný projev a pomaleji se pohybovala, což bylo podle vlastních slov tenistky způsobeno chřipkou. Po vyřazení ve čtvrtfinále Wimbledonu vystoupala na kariérní maximum, když figurovala na 13. příčce.  Americká US Open Series však znamenala pokles formy. Na všech turnajích vypadla již v úvodním kole, včetně zářijového US Open, kde byla nad její síly Češka Barbora Strýcová. Po sérii vyřazení na pěti turnajích, zavítala na pekingský China Open. Na její raketě postupně zůstaly Italka Camila Giorgiová, kolumbijská kvalifikantka Mariana Duqueová Mariñová, sedmá nasazená Španělka Carla Suárezová Navarrová, Italka Sara Erraniová a v semifinále srbská turnajová pětka Ana Ivanovićová. Debutové finále v kategorii Premier prohrála se španělskou světovou pětkou Garbiñe Muguruzaovou ve dvou setech. Bodový zisk však znamenal, že se stala čtvrtou Švýcarkou v historii, která se (12. října 2015) posunula do elitní světové desítky žebříčku WTA, a to na 10. příčku.

2017 - zranění.

Na jaře si během zápasu poranila kvadricepsy. Později vynechala US Open kvůli zranění pravého zápěstí a následně v říjnu se podrobila chirurgickému zákroku, čímž skončila sezónu předčasně a propadla se v žebříčku do čtvrté stovky.

Timea Bacsinszká (někdy též přechylována Timea Bacsinszkyová, občasně i Timea Bacsinská, rodným jménem Timea Bacsinszky; * 8. června 1989 Lausanne) je švýcarská profesionální tenistka, která na okruh ITF vstoupila v sezóně 2003 a profesionálkou se stala roku 2004. V rámci okruhu ITF získala dvanáct titulů ve dvouhře a čtrnáct ve čtyřhře, první v srpnu 2003 z anglického Wrexhamu. Na okruhu WTA Tour vyhrála čtyři singlové a čtyři deblové turnaje. Na Riodejaneirské olympiádě 2016 vybojovala stříbrnou medaili z ženské čtyřhry v páru se světovou jedničkou Martinou Hingisovou.

迪美雅·芭辛丝姬(Timea Bacsinszky,1989年-6月8日)是一名瑞士女子网球选手,她在2006年的苏黎世举行一项赛事以东道主身份晋身单打八强;2008年,她在两个赛事中晋身单打四强;一年后(2009年)她在卢森堡举行的赛事中击败了德国的萨比娜·利斯基(Sabine Lisicki)后取得第一个单打冠军后正式成名了。


Lunalilo zvolen králem.

Když v roce 1872 zemřel bez dědice poslední havajský král Kamehameha V. z dynastie Kamehameha a před smrtí neměl následníka, ani nástupce neurčil, rozhodovala o budoucím králi vláda podle královské konstituce. Kandidáti na krále byly pouze dva urození královi příbuzní. Prvním byl králův bratranec William C. Lunalilo a druhým byl další bratranec David Kalākaua, každý z jiného rodu.  Jelikož byl Kalakaua konzervativnější než Lunalilo, který byl spíše liberálnější a také oblíbenější, byl to právě Lunalilo, kdo byl zvolen králem. David Kalākaua tuto volbu přijal. K zvolení Williama Lunalilo mohlo přispět taky to, že měl s králi z dynastie Kamehameha více společných předků, jelikož první král Kamehameha I. byl bratrem prince Kalaimamahu, který založil vlastní dynastii, do níž patřil i William Lunalilo.

Lunalilova vláda.

Král Lunalilo, ač vládl pouze rok a 25 dní, byl nejliberálnějším ze všech havajských králů. Na rozdíl od svého předchůdce Kamehamehy V., který se snažil obnovit absolutní monarchii, se Lunalilo snažil rozšířit demokracii a práva lidu. Počítal s přepsáním ústavy z roku 1864 do demokratičtejší a modernější podoby. Plánoval také obnovit bikameralismus - král Kamehameha V. sloučil obě komory do jedné. V plánu měl ale i obnovu havajského hospodářství.  Král Lunalilo I. zemřel 2. únor 1874 na tuberkulózu, aniž by stejně jako Kamehameha V. zanechal dědice nebo určil nástupce. Tentokrát byl již havajským králem zvolen David Kalākaua, Lunalilův protikandidát v předchozí volbě. Jelikož ani král Kalākaua se svou ženou neměli děti, stala se po jeho smrti královnou jeho sestra Liliuokalani. Ta byla proamerickými plantážníky o 2 roky později svržena a z Havaje se stala republika a později teritorium USA.

Lunalilo (I.) (celým jménem: "William Charles Lunalilo") (I.) byl v letech 1874-1891 král Havajských ostrovů. Byl jediným panovníkem Havajského království z dynastie Kalaimamahu. Byl to král, jehož vláda byla ze všech nejkratší, ale zato byl ze všech nejliberálnější.

路纳利罗一世(Lunalilo I,1835年-1月31日-1874年-2月3日),夏威夷王国卡莱玛玛胡王朝(Kalaimamahu Dynasty)国王(1873年1月8日-1874年2月3日)。原名威廉·查理·路纳利罗(William Charles Lunalilo)。他是夏威夷历史上最开明的君主,也是在位时间最短的一位国王。


Charakteristika.

Tamaryšky jsou opadavé i vždyzelené keře nebo nízké stromy s prutovými větvemi. Mají hluboce kořenící hlavní kořen s dlouhými podpovrchovými postranními kořeny. Kromě nich často vyrůstají kořenující podzemní výběžky, které zajišťují vegetativní rozmnožování. Listy drobné, šupinovité či jehlicovité, střechovitě postavené, často s rozšířenou, poloobjímavou, někdy až objímavou nebo pochvatou bází. Na vrcholu jsou špičaté, s ponořenými žlázami vylučujícími solné roztoky. Listy jsou přisedlé, zelené až šedomodré.  Květy jsou malé, růžové až bělavé, 4–5četné, se 4–5 volnými tyčinkami, které vyrůstají ze žláznatého terče a pestíkem srostlým ze 3 (až 5) plodolistů. Semeník je svrchní se 3 (-5) bliznami na stylodiích. Květy vyrůstají v postranních klasovitých hroznech na loňských větvích nebo v koncových hroznech až latách klasovitých hroznů na letorostech. Kališních lístků je 4-5, na bázi jsou srostlé nebo výjimečně volné. Korunní lístky jsou volné.  Plodem jsou tobolky asi 3–6 mm dlouhé, úzce jehlancovité, pukající 3-5 chlopněmi. Obsahují drobná úzce elipsoidní semena velikosti 0,5 mm, která jsou opatřena svazečkem chlupů.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se dřevitými řízky v zimě nebo v létě polovyzrálými řízky.

Výskyt.

V Eurasii a Africe se vyskytuje asi 55–70 druhů. Rostou na písčitých a štěrkovitých, často zasolených biotopech tropického až mírného pásma obou polokoulí.

Význam.

Tamaryšky jsou nenáročné světlomilné okrasné dřeviny, v našich podmínkách při tuhých zimách omrzají. Jsou dobře odolné k suchu, proto dobře snášejí stanoviště s nedostatkem vody během suchých ročních období. Tamaryšky jsou tolerantní k zasolení půdy a velmi dobře snášejí vysoké teploty.

Použití.

Některé druhy tohoto rodu lze použít v ČR jako okrasné rostliny. Jsou to efektní solitéry. Pro jejich nenáročnost jsou vysazovány v okolí sídlišť, komunikací, kolem zemědělských i průmyslových objektů. Často je lze vidět i v zahradách a parcích. Vysazují se jednotlivě či ve skupinách, v kterých slouží například jako živé ploty.

Tamaryšek ("") je rod rostlin patřící do čeledě tamaryškovité ("Tamaricaceae"). Tamaryšky jsou keře nebo nízké stromy s drobnými, šupinovitými listy a malými květy.

红荆,学名 Tamarix,<unk>柳科(Tamaricaceae)灌木或小乔木,叶似松针,夏季开花,花朵似米兰,花由鲜红渐变为粉红,最后变成白色,花能酿蜜,荆条可以编织筐类器具,还是优质燃料,耐旱、耐寒、耐盐碱,适应荒沙、草原和盐碱地带,盛产于地中海沿岸,中国北方、西北和渤海一带常有它的身影,也是法国公园和家庭院落的观赏性植物。


Vznik.

Albánie před vyhlášením království.

Albánie vyhlásila 28. listopadu 1912 nezávislost a stala se republikou. V Londýně byla 29. července 1913 podepsána mírová smlouva, která Albánii již stanovila definitivně jako "autonomní, suverénní a dědičné knížectví". Z několika zájemců o albánský trůn byl úspěšný Wilhelm Wied v Neuwiedu z Porýní, rozhodujícím faktorem pro něj bylo to, že byl protestant a tedy přijatelný pro všechny. Wilhelm Wied dorazil do Albánie 7. března 1914, ale nedlouho poté vypukla první světová válka a nenacházeje východisko předtím než se opět nalodil na loď Misurata vydal prohlášení, v němž Albáncům sdělil, že neabdikuje ale opouští zemi proto že mu poměry v ní neumožňují řádnou správu země. Kníže vyjádřil přesvědčení, že během jeho dočasné nepřítomnosti "si bude moci lid v klidu rozmyslet a najít pro sebe správnou cestu".  Po ukončení války zůstával osud nezávislé Albánie nejistý. Podle Londýnského paktu by velkou část Albánie dostala Itálie a zbytek Řecko, popř. Srbsko, ale díky přičinění amerického prezidenta Wilsona zůstala Albánie nezávislým státem a monarchií. Krátce po jejím ukončení roku 1920 došlo k jedné významné změně; hlavní město bylo přesunuto z Drače do Tirany, tehdy malého dvacetitisícového města. V roce 1924 vypukla v hlavním městě revoluce, která vyústila ve zrušení monarchie a vytvoření republiky. Legálním titulárním panovníkem Albánie však stále zůstal kníže Vilém Wied.  Mezi lety 1922 až 1939 byl vůdčí albánskou postavou Ahmet Zogu, který byl nejdříve premiérem 1922-1924, později prvním prezidentem Albánie 1925-1928. K jeho dosazení napomohly jugoslávské síly. Zog I. odvozoval svůj původ od hrdinného Skanderbega (i když proto musel být upraven rodokmen), což však nic nemění na tím, že některými historiky je podobně jako Napoleon Bonaparte považován za uzurpátora trůnu, který předtím patřil dědičně zvolenému rodu Wiedů.

Vyhlášení Albánského království.

Roku 1928 Zog I. prohlásil zemi královstvím a sobě uzurpoval titul krále ("krále Albánců"). Tímto potvrdil svůj diktátorský post a trvalou vládu v zemi. I když byla oficiálně Albánie konstituční monarchie, král Zog I. vládl pomocí královské diktatury. Zogu vládl až do roku 1939 kdy Albánii obsadila Itálie. Jen pár dní předtím se mu narodil dědic trůnu Leka.

Druhá světová válka a okupace.

Ve dnech 7. dubna 1939-12. dubna 1939, pouhých 5 měsíců před vypuknutím druhou světovou válkou 7. dubna 1939 Albánii obsadila fašistická Itálie a titul Albánského krále obdržel od italské vlády král Viktor Emanuel III.. Zogu opustil zemi a žil v Londýně jako exilový král a po válce na dvoře egyptského krále Farúka. Roku 1943 po spojeneckém vylodění v Itálii se italský král Viktor Emanuel III. vzdal titulu Albánského krále(a etiopského císaře) a v Albánii nahradili Italy Němci, kteří zde vytrvali až do roku 1944. Za spoluúčasti albánské komunistické strany se zformovalo protifašistické partyzánské hnutí, které roku 1944 zemi osvobodilo. V jeho čele stál Enver Hodža, ten mezi lidmi získal ohromnou oblibu a stal se velkou autoritou. Okamžitě po skončení bojů získala PPSH moc a začala provádět komunistické reformy.

Vyhlášení lidové republiky.

Na permetské konferenci v květnu 1944 v Permetu byli zastoupeni velitelé albánských partyzánských skupin pod velením komunistů. Na této konferenci se komunistická "Antifašistická národní fronta" (ANFO) konstituovala na zákonodárný sbor Albánie. ANFO byla řízena "Osvobozeneckým výborem", který byl její součástí. Nyní se však tento výbor stal za novou albánskou vládu. V říjnu se do jejího čela postavil Enver Hodža a 10. listopadu 1945 byla vláda uznána západními mocnostmi. Již od konce roku 1944 totiž mohli komunisté regulovat mezinárodní obchod, a výrobu v zemi – tyto změny zařídila přechodná vláda, která v zemi vládla až do voleb v prosinci následujícího roku. V těch byla však připuštěna jen kandidátka Demokratické fronty (tu tvořili v podstatě členové komunistického odboje), ostatní strany kandidovat nemohly. Volební výsledky nakonec skončily 92% vítězstvím komunistů.  Ti 11. ledna 1946 zrušili monarchii a vyhlásili lidovou republiku. Na jaře téhož roku vznikla nová vláda, jejímž předsedou se stal Hodža, který zastával též i funkce některých ministrů (zahraničí, obrany).

Albánské království (albánsky "Mbretëria Shqiptare", italsky "Regno albanese") byl stát na území dnešní Albánie existující od 1. září 1928 do 11. ledna 1946. V letech 1928-1939 vládl královskou diktaturou král Zog I., v letech 1939-1943 bylo království obsazeno fašistickou Itálií a byl to její loutkový stát a protektorát, zatímco vládu vedli italští guvernéři. Albánie v této době neexistovala jako nezávislý stát, ale jako autonomní součást Italské říše. Po německo-italské invazi do Jugoslávie se součástí tohoto „státu“ stala i Albánci osídlená okolní území: většina území moderního Kosova a okrajové části moderní Černé Hory, Severní Makedonie a Srbska. Záhy poté byla připojena i malá Albánci osídlená část řeckého Epiru. Po spojenecké Invazi na Sicílii v roce 1943 se Italové z Albánie stáhli a zemi na rok obsadili Němci. V letech 1944-1945 již zemi ovládali velitelé albánských partyzánských skupin pod velením komunistů. Ti 11. ledna 1946 zrušili monarchii a vyhlásili lidovou republiku.

阿尔巴尼亚王国指的是在1928年到1939年期间巴尔干半岛上的一个君主立宪制国家。阿尔巴尼亚王国的君主是艾哈迈德·佐格。在佐格统治的这段期间,阿尔巴尼亚快速近代化,成长为巴尔干半岛上最发达的国家之一。阿尔巴尼亚王国虽然奉行亲法西斯政策,但却在1939年被轴心国意大利侵略,阿尔巴尼亚王国宣告灭亡。


Historie.

Na začátku 20. století byla Albánie se zaostalou zemí s vysokým podílem negramotnosti a skoro žádným průmyslem. Stále byla v područí Osmanské říše. Proti Osmanské nadvládě propukala různá povstání; mezi lety 1756 a 1831 získal na severu země moc rod Bušatliů, mezi lety 1787 a 1822 pak jih země ovládl Ali paša Tepelenský. Od 2. poloviny 19. století existovalo již albánské národní hnutí, na přelomu 70. a 80. let téhož století také působila Prizrenská liga, jedna z národních organizací, která požadovala na tureckém sultánovi autonomii země.

Nezávislost a Albánské knížectví.

Albánie vyhlásila 28. listopadu 1912 nezávislost. Požadavek na vytvoření autonomního státu, který předložili představitelé země osmanské vládě, její ministři přijali. 17. prosince 1912 pak evropské mocnosti přiznaly zemi autonomní status pod svrchovaností sultána. V Londýně byla 29. července 1913 podepsána mírová smlouva, která Albánii již stanovila definitivně jako "autonomní, suverénní a dědičné knížectví", jehož existence a neutralita byla garantována šesti velmocemi (Rakousko-Uhersko, Německo, Francie, Itálie, Velká Británie a Rusko) a do zvolení knížete měla nejvyšší moc vykonávat Mezinárodní kontrolní komise (MKK). Jako zájemci na albánský knížecí trůn se našli italský např. italský markýz "Giovanni Kastriota Skanderbeg d ́Auletta" nebo španělský šlechtic "Don Juan de Alandro Kastrioti y Perez de Velasco", kteří odvozovali svůj původ od hrdinného Skadenberga, ovšem neměli podporu velmocí a tak nepřicházeli v úvahu. Stejně dopadli i kandidáti z Albánie nebo černohorský král Nikola. Neuspěli však také kandidáti velmocí většinou katolíci. Úspěšně dopadl až Wilhelm Wied z Neuwiedu v Porýní, jehož matkou byla nizozemská princezna a jeho vzdálený příbuzný byl císař Vilém II., rozhodujícím faktorem pro něj bylo to, že byl protestant a tedy přijatelný pro všechny. Wilhelm Wied dorazil do Albánie 7. března 1914 a za své sídelní město si vybral přístav Drač (Durrës), tak začala jeho dvousetdenní vláda v Albánii.

Albánie během první světové války.

Nedlouho po vyhlášení nezávislosti Albánie však vypukla první světová válka a členové MKK jeden po druhém začali i s vojenskými jednotkami opouštět Albánii. Knížeti posléze došly finance a při muslimské vzpouře, která dorazila do Drače hledal úkryt na palubě italské lodi Misurata, což v očích Albánců velmi snížilo jeho prestiž. Po definitivním odchodu členů MKK a jejich jednotek nenacházeje východisko předtím než se opět nalodil na loď Misurata vydal prohlášení, v němž Albáncům sdělil, že neabdikuje, ale opouští zemi, protože mu poměry v ní neumožňují řádnou správu země. Kníže vyjádřil přesvědčení, že během jeho dočasné nepřítomnosti "si bude moci lid v klidu rozmyslet a najít pro sebe správnou cestu". Nejprve odcestoval do Rumunska a posléze do byl jako major německé armády poslán na frontu do Flander, což zdiskreditovalo Weida jako neutrální osobu schopnou vykonávat funkci vladaře Albánie především v očích Dohody. Od roku 1916 se z Albánie stalo jedno z bojišť konfliktu. Během války byla obsazena jak rakousko-uherskou, tak francouzskou a italskou armádou. Během války uzavřely albánští představitelé spojeneckou smlouvu se Srbskem.

Poválečná (meziválečná) Albánie.

Po ukončení války zůstával osud nezávislé Albánie nejistý. Podle Londýnského paktu by velkou část Albánie dostala Itálie a zbytek Řecko, popř. Srbsko, ale díky přičinění amerického prezidenta Wilsona zůstala Albánie nezávislým státem a monarchií. Krátce po jejím ukončení roku 1920 došlo k jedné významné změně; hlavní město bylo přesunuto z Drače do Tirany, tehdy malého dvacetitisícového města.  V roce 1924 vypukla ve městě revoluce, která však vyústila ve zrušení monarchie a vytvoření republiky. Vůdčí albánskou postavou už od roku 1922 byl Ahmet Zogu, který byl nejdříve premiérem 1922 - 1924, později prvním prezidentem Albánie 1925 - 1928 a konečně v letech 1928 až 1939 vládl jako král Albánců Zog I.  Když v roce 1928 prezident Ahmet Zogu obnovil monarchii a prohlásil se králem, kníže Wilhelm znovu potvrdil svůj legitimní nárok na trůn pro sebe a své dědice.

Kníže.

Hlavou státu byl dědičný kníže, suverénní panovník z dynastie Wiedů. O moc se dělil s vládou. V zahraničí a diplomatické korespondenci byl uváděn jako "Suverénní kníže", ale v Albánii byl označovaný jako "mbret" (neboli král).  Jeho celý titul byl:  "Z milosti velmocí a vůle lidu Albánský kníže."

Albánské knížectví (albánsky "Principata e Shqipnis`") byl státní útvar resp. knížectví (monarchie) na území dnešní Albánie existující od roku 1914 do roku 1925. Vládnoucí kníže nikdy neabdikoval, ale již v roce 1914 po 200 dnech vlády opustil zemi kvůli špatným podmínkám. Monarchie však vydržela až do roku 1925, i když od roku 1920 to byla spíše formální monarchie. Knížectví zaniklo převratem v roce 1925, jehož hlavní postavou byl diktátor Ahmet Zogu. Nástupcem Albánského knížectví se stala Albánská republika a do jisté míry i Albánské království vyhlášené Ahmetem Zogu v roce 1928.

阿尔巴尼亚公国是一个成立于1914年2月21日,在巴尔干半岛上的一个短命的公国。


Biografie.

Ivan V. byl až čtvrtým synem cara Alexeje I. a jeho první ženy Marie Iljiničny Miloslavské; dva jeho nejstarší bratři však zemřeli již v dětském věku ještě za života otcova, třetí bratr, Fjodor, zemřel bezdětný po šesti letech vlády v jedenadvaceti letech. Na trůn měl nastoupil jako věkem po něm nejstarší v roce 1682. Šestnáctiletý mladík byl chatrného zdraví (jako ostatně všechny děti cara Alexeje I. s Marií Miloslavskou) a především údajně trpěl duševní poruchou, nebyl tedy způsobilý vládnout, bylo tedy navrženo ho odstranit a carem prohlásit jeho mladšího polorodého bratra (syna druhé ženy Alexeje I., Natálie Naryškinové), tehdy desetiletého Petra; vlády se chopila jejich sestra Sofie Alexejevna.  O Ivanu Alexejeviči se říkalo, že byl slaboduchý, což však možná byla pomluva, kterou rozšířili Naryškinovi (rod, z něhož pocházela druhá žena Alexeje I. a potažmo carevič Petr) v období urputného boje o vládu, který vedli s Miloslavskými (rod, z něhož pocházela první žena Alexeje I. a tedy i její syn Ivan). Nacházeje se v samotném centru tohoto boje, Ivan Alexejevič se ani jednou nepokusil přijmout v něm aktivní účast a neprojevil zájem o panovnické záležitosti. Je také možné, že jeho lhostejnost a snad i odpor k vládnutí byl současníky chápán jako příznak slaboduchosti.

Nástoupení k vládě.

Oba bratři, jeden chorý, druhý nedospělý, se nemohli podílet na tomto boji o vládu. Místo nich se ho účastnili jejich příbuzní: za Ivana sestra Sofie Alexejevna a Miloslavští, rodina jeho matky; za Petra pak Naryškinovi – příbuzní Petrovy matky, druhé ženy Alexeje I. Důsledkem těchto bojů bylo tzv. Povstání střelců v roce 1682, po němž byla vláda předána Sofii Alexejevně. Patriarch Joakim totiž podal návrh prohlásit za cary oba bratry – Ivana jako "staršího cara", Petra jako "mladšího cara" a jako regentku ustanovit Sofii Alexejevnu.  22. června 1682 byli Ivan V. a Petr I. v Uspenském chrámu Moskevského kremlu celebrováni na cary. Byl pro ně postaven speciální trůn se dvěma sedadly (v současnosti uložen v muzeu kremelské Zbrojnice).  Do roku 1689 panování Ivana a Petra bylo pouze nominální, faktickou vládu vykonávala Sofie Alexejevna, opírající se o klan Miloslavských a své favority - Vasilije Golicyna a Fjodora Šaklovitého. V roce 1689 došlo k roztržce mezi Sofií a Petrem, jejímž důsledkem bylo odstavení Sofie od vlády. V té době Petr posílá Ivanovi list, v němž píše:  "A nyní, bratře gosudare, nadchází čas nám oběma osobám Bohem určeným carstvím vládnout, neboť jsme dosáhli dospělosti, a třetí ostudné osobě, sestře naší, s našimi dvěma mužskými osobami v titulech ani v řešení věcí podřízen býti nehodlám; k tomu by se ani vůle tvoje, mého bratra gosudara, nesklonila, protože ona začala vstupovat do záležitostí a titulovat se bez našeho svolení; k tomu ještě se carským vínkem chtěla zdobit k naší pohaně. Sprosto je, gosudare, při naší dovršené dospělosti, té ostudné osobě vládnout místo nás! Tobě pak, bratře gosudare, oznamuji a prosím: dovol mi, gosudare, svým otcovským svolením, pro lepší náš užitek a pro uklidnění lidu, učinit podle příkazů pravdivých soudů, a nekalé vyměnit, aby se tím vládnutí naše naplnilo. A když, bratře gosudare, budeme spolu, pak vše uvedeme do náležitého stavu; a já jsem hotov tebe, bratra gosudara, jako otce ctít."  List byl očividně adresován člověku zcela duševně zdravému, není to jen zdvořilostní akt: v tomto okamžiku bylo pro Petra velmi důležité zajistit si podporu bratra, nebo, v krajním případě, alespoň jeho nevměšování.

Podíl na vládě.

Třebaže byl Ivan nazýván „starším carem“, prakticky nikdy se přímo nezabýval státními záležitostmi, kromě obřadních ceremoniálů, kde byla účast cara nezbytná, a cele se věnoval rodině.  V letech 1682–1689 vládla Rusku Sofie Alexejevna, v roce 1689 se faktické vlády chopil rod Naryškinových, oficiálně zastoupený carevnou Natálií Kirillovnou, po jejíž smrti v roce 1694 se vláda ocitla v rukou jejího syna Petra Velikého.  Ivan Alexejevič žil nejdéle ze všech dětí mužského pohlaví carevny Marie Miloslavské, ale již v 27 letech byl zcela zchátralý, špatně viděl a byl postižen ochrnutím.  Zemřel nečekaně 29. ledna/8. února 1696 v Moskvě v třiceti letech věku a byl pochován v Archangelském chrámu Moskevského kremlu.

Rodina.

V roce 1684 se Ivan oženil s Praskovjou Fjodorovnou Saltykovovou (1664–1723). Z manželství vzešlo pět dětí, z nichž první dvě dcery zemřely v útlém věku:

Ivan V. (rusky "Иван V Алексеевич Романов") (27. srpna/6. září 1666 – 29. ledna/8. února 1696) byl ruský car, syn cara Alexeje I. Michajloviče.

伊凡五世(1666年-9月6日-1696年-2月8日),全名为伊凡五世·阿列克谢维奇·罗曼诺夫(),是一位俄罗斯沙皇,1682年-1696年在位。


Výroba.

Pro kvašení se hodí zelí pozdní, které roste v pevných hlávkách a nemá silnou žilnatinu. Rané zelí není chuťově dobré a navíc se rychle kazí.  Tradičně je kysané zelí připravováno v keramickém hrnci, jehož uzávěr je tvořen kusem vlhké tkaniny, deskou a těžkým kamenem. Tento uzávěr není zcela vzduchotěsný a kysané zelí se kazí na styčné ploše nálevu, kde je kontakt se vzduchem. Alternativou, která se vyhne tomuto problému, je typ keramické nádoby, která má žlábek kolem jeho víka. Naplněním žlábku vodou se dosáhne vzduchotěsného uzávěru. Zelí je třeba do nádoby důkladně natlačit, aby v něm nezůstal žádný vzduch, protože kvašení by pak neproběhlo a zelí by se zkazilo. Ve velkovýrobě se zpravidla používají velké hermeticky uzavřené sudy vybavené ventilem, který umožňuje únik vzniklých plynů.  Ať se používá jakákoliv metoda, je vždy nutné umožnit plynům vzniklých při kvašení uniknout.

Zdravotní přínos.

Kysané zelí má významný zdravotní přínos. Je výborným zdrojem vitamínu C, bakterií kyseliny mléčné, v menší míře pak zdrojem vitamínu K a skupiny vitamínů B, minerálů jako draslík, vápník, fosfor, síra, hořčík či fluor. Kysané zelí podporuje tvorbu krve a hormonů, umožňuje lépe bojovat proti únavě a zvyšuje obranyschopnost organizmu. Pomáhá snižovat krevní tlak a zároveň aktivuje funkci střev a vylučování toxických látek. Má odvodňující účinek, a proto umožňuje rychlé odstraňování odpadních látek z těla.  Kysané zelí způsobuje silnou nadýmavost, je to dáno obsahem pro člověka nestravitelné rafinózy, která ve střevech produkuje plyny.  V dobách, kdy neexistovaly mražené potraviny a potraviny z jižní polokoule nebyly dostupné ve střední a severní Evropě, poskytovalo kysané zelí zdroj důležitých živin během zimy. Kysané zelí se skladovalo ve velikém množství už ve sklepích starých Řeků a Římanů a v 16. století bylo tak velice oblíbené, že si vysloužilo název „všelék“. Mělo svůj význam i v mořeplavbě – například bez něj by možná tehdy ani nebyla objevena Amerika, neboť právě kysané zelí to bylo, jež napěchováno v sudech provázelo Kryštofa Kolumba na jeho plavbách a chránilo námořníky před tolik obávanými kurdějemi nebo kapitán Cook si s sebou na cesty brával zásoby kysaného zelí, které, díky obsahu vitamínu C, pomáhalo zabránit kurdějím. Německé námořnictvo v tomto pokračovalo dokonce i v dobách, kdy to britské přešlo na citróny.

Podobné potraviny.

Kysané zelí, případně jeho způsob zpracování není čistě evropskou záležitostí. Můžeme jej například nalézt v podobě korejského kimčchi.

Kysané zelí (kyselé zelí) je jemně nakrájené hlávkové zelí, které bylo zkvašeno za pomoci bakterií mléčného kvašení ("Leuconostoc", "Lactobacillus" a "Pediococcus"). Má charakteristickou kyselou chuť způsobenou kyselinou mléčnou, která vznikla kvašením cukrů obsažených v nakrájeném zelí.

德国酸菜(德文:Sauerkraut;;)是德国的传统食品,用圆白菜或大头菜腌制。现常见于德国和美国的威斯康辛州。常用于搭配肉类产品如香肠或德国猪脚,也常被用来制作鲁宾三明治。


Popis.

Zástupci proteovitých jsou keře a stromy s převážně střídavými (výjimečně vstřícnými nebo přeslenitými) jednoduchými listy bez palistů. Listy jsou většinou tuhé, kožovité, celokrajné nebo na okraji pilovité či ostnité, s celistvou nebo nebo různým způsobem členěnou čepelí.  Květy jsou nejčastěji oboupohlavné, pravidelné nebo souměrné, uspořádané v květenstvích. Květenství jsou nejčastěji úžlabní nebo vyrůstají na kmenech či starším dřevě (kauliflorie), řidčeji vrcholová. Jedná se o okolíky, hrozny nebo klasy připomínající šištice. Listeny podepírající květy jsou u většiny zástupců drobné a často brzy opadavé, u některých zástupců s klasovitými květenstvími jsou velké a nápadné. Okvětí je složeno ze 4 (3 nebo 5) volných nebo častěji srostlých plátků, případně je 1 plátek volný a 3 srostlé. Tyčinky jsou 4, obvykle volné a přirůstající k okvětním plátkům. Semeník je svrchní, tvořený jediným plodolistem. Obsahuje 1, 2 nebo více vajíček. Plodem je měchýřek, oříšek, nažka, samara nebo peckovice. Semena jsou obvykle bez endospermu.

Rozšíření.

Proteovité jsou velká čeleď zahrnující asi 80 rodů a 1700 druhů. Je rozšířena v tropech a subtropech především jižní polokoule, centrum diverzity je v Austrálii (asi 750 druhů zejména v západní části kontinentu) a jižní Africe (asi 350 druhů včetně Madagaskaru). Dalšími oblastmi výskytu jsou Střední a Jižní Amerika (90 druhů), Nová Kaledonie (50 druhů), Asie od Indie po Japonsko, Indonésii a Novou Guineu, Fidži, Nový Zéland a Vanuatu.  Téměř všechny rody této čeledi jsou svým rozšířením vázány na jediný kontinent. Výjimku tvoří rody "Lomatia", "Orites", "Oreocallis" a "Gevuina", které se disjunktně vyskytují v Jižní Americe a v australské oblasti. Rod "Helicia" roste v Asii i v Austrálii.  V Austrálii a jižní Africe rostou proteovité zejména na suchých stanovištích s kyselejší a chudší půdou. Naproti tomu v Malajsii roste většina druhů v podrostu tropických deštných lesů, pouze některé druhy na suchých savanách. Vyskytují se v nadmořských výškách do 2400 metrů, řidčeji výše ("Helicia").

Ekologické interakce.

Květy proteovitých obsahují nektar a jsou navštěvovány zejména hmyzem (včely, motýli), ptáky a stromovými savci. Plody bývají poměrně těžké. Semena některých druhů jsou šířena zvířaty, křídlatá semena některých druhů ("Banksia dentata", "Stenocarpus" aj.) jsou šířena větrem. Druhy suchých oblastí bývají přizpůsobeny pravidelným požárům.

Taxonomie.

V Cronquistově systému byly proteovité řazeny společně s čeledí hlošinovité ("Elaeagnaceae") do řádu "Proteales" podtřídy "Rosidae". Systém APG řadí proteovité společně s čeleděmi platanovité ("Platanaceae") a lotosovité ("Nelumbonaceae") do řádu "Proteales", který je umístěn mezi bazální větve pravých dvouděložných rostlin ("Eudicots").  Čeleď je rozdělována do 5 podčeledí: "Bellendenoideae", "Persoonioideae", "Grevilleoideae", "Symphionematoideae" a "Proteoideae".

Seznam rodů.

"Acidonia", "Adenanthos", "Agastachys", "Alloxylon", "Athertonia", "Aulax", "Austromuellera", "Banksia", "Beauprea", "Beaupreopsis", "Bellendena", "Bleasdalea", "Brabejum", "Buckinghamia", "Cardwellia", "Carnarvonia", "Catalepidia", "Cenarrhenes", "Conospermum", "Darlingia", "Diastella", "Dilobeia", "Eidothea", "Embothrium", "Euplassa", "Faurea", "Finschia", "Floydia", "Franklandia", "Garnieria", "Gevuina", "Grevillea", "Hakea", "Helicia", "Heliciopsis", "Hicksbeachia", "Hollandaea", "Isopogon", "Kermadecia", "Knightia" (včetně "Eucarpha"), "Lambertia", "Lasjia", "Leucadendron", "Leucospermum", "Lomatia", "Macadamia", "Malagasia", "Megahertzia", "Mimetes", "Musgravea", "Neorites", "Nothorites", "Opisthiolepis", "Oreocallis", "Orites", "Orothamnus", "Panopsis", "Paranomus", "Persoonia", "Petrophile", "Placospermum", "Protea", "Pycnonia", "Roupala", "Serruria", "Sleumerodendron", "Sorocephalus", "Spatalla", "Sphalmium", "Stenocarpus", "Stirlingia", "Strangea", "Symphionema", "Synaphea", "Telopea", "Toronia", "Triunia", "Turrillia", "Vexatorella", "Virotia", "Xylomelum"

Proteovité ("Proteaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu proteotvaré ("Proteales"). Jsou to dřeviny s jednoduchými a převážně střídavými listy a květy uspořádanými často v nápadných květenstvích. Vyskytují se v počtu asi 1700 druhů zejména v tropech a subtropech jižní polokoule.

山龙眼科包括80属,约2000余种,主要分布在南半球,大部分种类在澳洲和南非,此外在南美洲和东南亚有少数种类,中国原产的有山龙眼属和假山龙眼属2属共21种,分布在南方。


Geografie.

Město se rozkládá na levém břehu řeky Podkumok. Nejvyšším bodem je hora Beštau s vrcholem ve výšce 1401 m n. m. a v okolí se nachází více vrcholů: hora Mašuk (okolo 950 m n. m.), Goriačaja, Post, Piket, Kazačka a jiné.

Historie.

První písemná zmínka o sídle "Biš Dag" (Pět hor) pochází od Ibn Battúty z roku 1334. Rusko se oblasti zmocnilo v roce 1780 a zřídili zde "Konstantinogorskou pevnost". Rozvoj zdejšího lázeňství začal stejně jako u ostatních severokavkazských lázní na počátku 19. století. Současný název město nese od r. 1830. Roku 1863 bylo město připojeno na ruskou telegrafní síť a o 30 let později sem byla dovedena železnice. V roce 1915 bylo otevřeno městské divadlo.  Mezi srpnem 1942 a lednem 1943 bylo město obsazeno wehrmachtem. Dne 19. ledna 2010 se město stalo sídlem nově zřízeného Severokavkazského federálního okruhu, vyčleněného z Jižního federálního okruhu.

Lázně.

Město je vyhledávaným rekreačním střediskem, celé oblast je bohatá na minerální vody a Pjatigorsk je administrativním centrem širší aglomerace, která sdružuje města s rekreačním zaměřením (Kavkazské minerální vody). Z této skupiny se Pjatigorsk vyznačuje nejrůznorodějšími přírodními léčebnými zdroji minerálních vod, jejichž léčivé účinky byly známé dávno v minulosti. Nachází se zde více než 40 pramenů o různé teplotě a chemického složení. Z nedalekého Tambukanského jezera se těží bahno, které má léčivé účinky. Klima mírného kontinentálního podnebí je velmi příznivé zejména v létě a začátkem jara, kdy je Pjatigorsk vyhledávaný pro příznivé terapeutické účinky zdejšího vzduchu.

Významné osobnosti.

Mezi zdejší slavné rodáky patří sionista a židovský veterán rusko-japonské války Josef Trumpeldor a sovětský diplomat a orientalista Nikolaj Trofimovič Fedorenko. Ve městě naopak při souboji zemřel básník Michail Jurjevič Lermontov. Ve městě se narodil slovenský interpret Gleb.

Pjatigorsk (: Пятигорск, doslova „Pětihoří“) je město na jihu Ruské federace. Nachází se v jižní části Stavropolského kraje je sídlem Severokavkazského federálního okruhu. Žije zde téměř 150 tisíc obyvatel.

皮亚季戈尔斯克(,英语:Pyatigorsk)又译作五山城,是俄罗斯联邦一个位于北高加索地区斯塔夫罗波尔边疆区的城市,以其温泉渡假区而闻名。皮亚季戈尔斯克近年由于有长蛋型头骨出土,引起了外星人在当地生活过的传言。


Popis.

Zástupci čeledi "Peridiscaceae" jsou opadavé nebo stálezelené stromy s jednoduchými, střídavými, celokrajnými nebo jen mělce zubatými listy s palisty. Rostliny jsou lysé nebo s jednoduchými chlupy. Žilnatina je zpeřená, často triplinervní. Na obou koncích řapíku je ztlustlina (pulvinus). Květy jsou drobné, uspořádané v úžlabních hroznech nebo svazečcích (podle jiné interpretace se jedná o stažený hrozen). Kališní lístky jsou v počtu 4 až 7, volné, koruna je přítomna jen u rodu "Soyauxia" v počtu 5 plátků, u ostatních rodů chybí. Tyčinek je 10 nebo mnoho, jsou přirostlé na nektáriovém disku nebo jsou v kruhu kolem něj. Semeník je svrchní nebo polospodní (zanořený v nektáriovém disku), srostlý ze 3 až 4 (až 5) plodolistů. Obsahuje jedinou komůrku se 6 až 8 vajíčky na středním sloupku. Čnělky jsou volné. Plodem je jednosemenná peckovice nebo tobolka pukající 2 až 4 chlopněmi. V semenech je hojný olejnatý endosperm a drobné dobře vyvinuté embryo.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 4 rody a 9 až 11 druhů. Největší rod je "Soyauxia", zahrnující 5 až 7 druhů rozšířených v západní Africe v okolí Guinejského zálivu. Rod "Medusandra" (2 druhy) pochází rovněž z tropické Afriky. Zbývající 2 americké rody jsou monotypické, "Peridiscus lucidus" roste ve Venezuele a Brazílii, "Whittonia guianensis" je známa pouze z několika sběrů v Guyaně.  Africké druhy rostou v tropických deštných lesích. Oba druhy z tropické Ameriky jsou svým výskytem vázané na poříční a zaplavované tropické deštné lesy.<ref name="flaf1/2"></ref>

Taxonomie.

Čeleď v dnešním pojetí zahrnuje 4 rody, které byly v dřívějších systémech řazeny do různých čeledí. Rod "Peridiscus" byl (především vlivem nedostatečného herbářového materiálu a chyb v morfologickém popisu) řazen do čeledi oreláníkovité ("Bixaceae"), kaparovité ("Capparaceae") a nakonec "Flacourtiaceae". Později byla ustavena monotypická čeleď "Peridiscaceae". Do ní byl posléze vřazen rovněž monotypický rod "Whittonia". V pozdějších systémech včetně APG I a APG II se čeleď objevuje v tomto pojetí se 2 monotypickými rody endemickými pro severovýchodní oblast Jižní Ameriky.  Většina taxonomických systémů až do roku 1990 řadila čeleď "Peridiscaceae" do řádu violkotvaré ("Violales"). Systém APG I ji ponechává v kategorii čeledí s nejasným zařazením. V systému APG II je vedena v široce pojatém řádu "Malpighiales", jehož součástí jsou i čeledi dřívějšího řádu "Violales". V systému APG III z roku 2009 je již zařazena v řádu "Saxifragales" a je rozšířena o další 2 rody ze západní Afriky - "Medusandra" (2 druhy, dříve řazen nejčastěji do monotypické čeledi "Medusandraceae") a "Soyauxia" (5-7 druhů, dříve v čeledích "Flacourtiaceae", "Passifloraceae" nebo "Medusandraceae").

Přehled rodů.

"Medusandra", "Peridiscus", "Soyauxia", "Whittonia"

Peridiscaceae je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu lomikamenotvaré ("Saxifragales") Je to malá čeleď zahrnující asi 10 druhů ve 4 rodech. Jsou to stromy s jednoduchými listy a drobnými květy. Dva druhy rostou na severovýchodě Jižní Ameriky, ostatní v tropické západní Africe. Jednotlivé rody této čeledi byly v minulosti řazeny do různých čeledí.

围盘树科又名周位花盘科、巴西肉盘科或团花盘树科,共有3属9种,其中两属为单种属,生长在南美洲的热带地区;"Soyauxia" 属生长在非洲。


Popis.

Tlusticovité jsou sukulentní byliny, polokeře a keře s jednoduchými, střídavými, vstřícnými nebo i přeslenitými listy. U řady zástupců jsou listy uspořádané v přízemní růžici. Rostliny jsou lysé nebo s oděním složeným z jednoduchých chlupů. Povrch pokožky je často pokryt izolující voskovou vrstvou, která zabraňuje ztrátám vody odpařováním. Listy jsou dužnaté a zpravidla celistvé, zřídka zpeřeně členěné a výjimečně i zpeřené, bez palistů, s celokrajnou, vroubkovanou nebo zubatou čepelí. Žilnatina je zpeřená nebo jsou listy jednožilné. Květy jsou jednotlivé nebo uspořádané ve vrcholících či chocholících, pravidelné, většinou pětičetné a oboupohlavné, obvykle bez hypanthia. Kalich i koruna jsou zpravidla čtyř nebo pětičetné, výjimečně trojčetné nebo mnohočetné, volné nebo srostlé. Tyčinek je nejčastěji 5 (3 až 30), jsou volné nebo přirostlé ke koruně, na bázi srostlé nebo nesrostlé. Gyneceum je složeno z 5 (3 až 30) volných nebo na bázi srostlých plodolistů, s 5 až mnoha (výjimečně jen 1) vajíčky a laterální placentací. Plodem je měchýřek nebo výjimečně tobolka, vznikající srůstem plodolistů. Semena jsou drobná.

Rozšíření.

Čeleď je kosmopolitní, není zastoupena v jihovýchodní Asii a v Polynésii. Největší druhové bohatství je v Mexiku a jihoafrickém Kapsku.  V České republice se jako původní rostliny vyskytuje 12 druhů v 5 rodech. Rozchodník ("Sedum") je zastoupen 6 druhy, rozchodníkovec ("Hylotelephium", dříve řazen do rodu rozchodník) 3 druhy. Další 3 rody jsou zastoupeny jediným druhem: masnice vodní ("Tillaea aquatica"), rozchodnice růžová ("Rhodiola rosea") a netřeskovec výběžkatý ("Jovibarba globifera"). Dosti často zplaňují některé pěstované druhy: rozchodník pochybný ("Sedum spurium"), rozchodník suchomilný ("Sedum rupestre"), rozchodník španělský ("Sedum hispanicum") a netřesk střešní ("Sempervivum tectorum").  Charakteristickým stanovištěm jsou suché a skalnaté oblasti. Existují však zcela netypické výjimky, některé mexické druhy rodu rozchodník ("Sedum") rostou jako epifyty, přinejmenším jeden druh tlustice ("Crassula") je vodní. Vlhkomilnou rostlinou je i evropská masnice vodní ("Tillaea aquatica").

Ekologické interakce.

Květy většiny zástupců jsou opylovány hmyzem. Některé velkokvěté druhy kolopejky ("Kalanchoe") opylují ptáci. Častá je protandrie, zabraňující samoopylení tím, že nejdříve dozrají prašníky a po jejich vyprášení se teprve stávají čnělky schopné opylení. Drobná semena jsou šířena především větrem. Charakteristický je CAM metabolismus. Oxid uhličitý je přijímán v noci, kdy se otevírají průduchy, je metabolizován a ve dne probíhá jeho štěpení fotosyntézou. Rostlina tak zabraňuje ztrátám vody. Mykorhiza chybí.

Obsahové látky.

Tlusticovité často obsahují třísloviny a alkaloidy.

Taxonomie.

V Cronquistově systému byla čeleď řazena do řádu růžotvaré ("Rosales"). Dříve bylo rozlišováno 6 podčeledí, některé se však ukázaly nemonofyletické. V současné taxonomii jsou rozlišovány dvě podčeledi - "Kalanchoideae" a "Sempervivoideae". Rodové členění je dosud značně neustálené.

Význam.

Tlusticovité nemají velký ekonomický význam. Některé rody jsou pěstovány jako skalničky (rozchodník, dužnatka, netřesk, netřeskovec), jiné jako pokojové rostliny (tlustice, kolopejka). Četné druhy jsou pěstovány ve sbírkách sukulentů.

Seznam rodů.

"Adromischus", "Aeonium", "Afrovivella", "Aichryson", "Chaloupkaea", "Chiastophyllum", "Cotyledon", "Crassula", "Cremnophila", "Dudleya", "Echeveria", "Graptopetalum", "Hylotelephium", "Hypagophytum", "Kalanchoe" (včetně "Bryophyllum"), "Kungia", "Lenophyllum", "Meterostachys", "Monanthes", "Orostachys", "Pachyphytum", "Perrierosedum", "Petrosedum", "Phedimus", "Pistorinia", "Prometheum", "Pseudosedum", "Reidmorania", "Rhodiola", "Rosularia", "Sedum" (včetně "Sedella"), "Sempervivum" (vč. "Jovibarba"), "Sinocrassula", "Thompsonella", "Tylecodon", "Umbilicus", "Villadia"

Tlusticovité ("Crassulaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu lomikamenotvaré ("Saxifragales"). Tato čeleď je kosmopolitně rozšířena a zahrnuje asi 900 až 1500 druhů ve 35 rodech. Její zástupci jsou převážně suchomilné sukulenty se zdužnatělými listy. Některé druhy jsou používány jako skalničky nebo pokojové rostliny.

景天科(Crassulaceae),是虎耳草目的一科,为多年生草本或低矮灌木。原产于世界温暖干燥地区,分布在北半球大部分区域,品种繁多,大约有34属1426种,中国有13属(2特有属,一引进属),约233种(129特有种,1引进种),,另有多种引进作为观赏花卉。


Život a dílo.

Mládí a rané práce.

Narodil se ve městě York v Pensylvánii. Jeho otec Henry Koons vlastnil obchod s bytovými doplňky, rodina matky Glorie se angažovala v obchodu a komunální politice. Jeff jako dítě získával kapesné podomním prodejem dárkového balicího papíru a sladkostí. Už v dětství se u něj projevovalo výtvarné nadání. V roce 1963 vystavil jeho otec ve výkladu svého obchodu reprodukce obrazů starých evropských mistrů, které Jeff namaloval.  V letech 1972–1974 studoval umění a design na Maryland Institute College of Art v Baltimore, kde v roce 1976 získal titul bakalář umění. V té době už ale žil v Chicagu, kde studoval v School of the Art Institute of Chicago. V době studií v Baltimore natolik obdivoval Salvadora Dalího, že se roku 1974 za ním vypravil do hotelu St. Regis v New Yorku. V Chicagu patřili k jeho učitelům Ed Paschke (1939–2004), Karl Wirsum (* 1939) a Jim Nutt (* 1938).  Po studiích ho uchvátil New York se svou bohatou kulturní scénou a kluby. Obdivoval Patti Smith a spřátelil se s Julianem Schnabelem. V letech 1977–1979 pracoval v Muzeu moderního umění v oddělení komunikace s veřejností. Pak byl zaměstnaný na Wall Street jako realitní makléř a zároveň se věnoval umělecké tvorbě. Jeho první sérií byli "Inflatables" (Nafukovací). Jednalo se o nafukovací hračky, např. zajíce nebo květiny, připevněné pod různými úhly k zrcadlům. Koncem 70. let vytvořil sérii objektů později nazvanou "Pre-New". Jednalo se o domácí spotřebiče, nejčastěji vysavače, umístěné v osvětlených skříňkách a připevněné na zdi.  V 80. letech začal být uznávaným výtvarníkem. Na počátku byla jeho první samostatná výstava v The New Museum of Contemporary Art v New Yorku v roce 1980 s názvem "The New" (Nové), které rozvíjelo postupy z konce 70. let. V roce 1982 se však musel na půl roku vrátit k rodičům do Sarasoty na Floridě. Neměl dostatečné příjmy na život v New Yorku a také se snažil získat prostředky na výrobu další série, kterou zamýšlel. Jednalo se o "Equilibrium" (Rovnováha). To byla akvária, v nichž plavaly basketbalové míče a bronzové odlitky sportovního náčiní. Koons spolupracoval s renomovanými fyziky, aby dosáhl efektu, kdy částečně ponořené míče zůstávají nehnutě ve vzájemně symetrické poloze. Tyto jeho rané práce měly podobu konceptuálních objektů, příkladem je "Three Ball 50/50 Tank" z roku 1985, představující tři basketbalové míče napůl ponořené ve vodě a zatavené ve skleněném boxu.  V roce 1986 přišel Koons s další sérií nazvanou "Luxury and Degradation" (Luxus a degradace), kterou vystavil v galerii International With Monument v New Yorku. Jejím obsahem byly předměty každodenní potřeby in natura a jejich malířská zobrazení, které znázorňují představy o luxusu různých společenských tříd. V témže roce uzavřel smlouvu s Ileanou Sonnabend (1914–2007), která se stala jeho galeristkou na dalších dvacet let. V roce 1987 Koons definitivně vstoupil do povědomí uměleckého světa. Jeho ikonické dílo "Rabbit" (Králík), vyrobené z nerezové oceli, bylo použité na obálku katalogu londýnské výstavy "NY Art Now". Na sochařské výstavě v Münsteru vystavil ve středu starého města plastiku "Kiepenkerl" (Chlapík s nůší), což byla kopie jednoho z münsterských městských symbolů, pojednaná opět v nerezové oceli.  Časem si Koons otevřel ateliér na manhattanském předměstí SoHo. Každý z více než třiceti jeho asistentů zde měl za úkol pracovat na určité části "výroby", podobně jako tomu bylo ve studiu Factory Andyho Warhola. Novinář Arifa Akbar ve svém článku pro britský deník The Independent napsal, že v době, kdy nebylo obvyklé vnímat výtvarné umělce jako celebrity, Koons pro pěstování svého veřejného image dělal všechno možné, dokonce s pomocí zvláštního poradce. Do mezinárodních výtvarných časopisů zasílal fotografie sebe sama od Matta Chedgeyho, reklamní články a poskytoval rozhovory, ve kterých o sobě mluvil ve třetí osobě.  Později vytvořil sérii zvětšených hraček z leštěné nerezové oceli, nazvanou "Statuary" (Sochy). Roku 1988 představil sérii "Banality" (Banalita), která vyvrcholila třemi porcelánovými sousošími Michaela Jacksona s jeho šimpanzem Bubblesem v životní velikosti, pokrytými plátkovým zlatem. Podle Koonsových skic je vyrobily vybrané řemeslnické dílny v Itálii a Německu. O tři roky později bylo jedno z nich prodáno v aukční síni Sotheby's v New Yorku za 5,6 milionu dolarů a nyní se nachází v sanfranciském Muzeu moderního umění. Sousoší se objevilo také na Koonsově retrospektivní výstavě v Muzeu moderního umění v Oslu v roce 2004, další rok bylo přesunuto do Městského muzea umění v Helsinkách. Vystaveno bylo také na druhé autorově retrospektivní výstavě v Muzeu současného umění v Chicagu v roce 2008.

Koons a Ilona Staller.

Koonse přitahovala pornoherečka maďarského původu Ilona Staller, známá jako Cicciolina. Její fotografie použil již v sérii "Banality". Roku 1989 se s ní seznámil na jedné diskotéce v Miláně, navázal s ní známost a v roce 1991 se s ní v Budapešti oženil. Pár se usadil v Mnichově, aby mohl Koons osobně dohlížet na výrobu svých artefaktů v evropských dílnách. Staller kromě toho v letech 1987–1992 působila v italském parlamentu za stranu zelených. Koons v roce 1991 dokončil sérii obrazů, fotografií a plastik nazvanou "Made in Heaven" (Vyrobeno v nebi), jež zobrazovala pár v různých sexuálních polohách. Byla vystavena na Benátském bienále, v New Yorku a galerii Maxe Hetzlera v Kolíně nad Rýnem, vyvolala ale kontroverzní reakce. Společný syn Ludwig se narodil roku 1992, manželství se ale brzy poté rozpadlo. V roce 1993 už oba manželé žili odděleně a o rok později se rozvedli. Ačkoli se rodiče dohodli na společné péči, Staller se synem utekla z New Yorku do Říma. To vyvolalo vleklý soudní spor. Navzdory tomu, že americký soud v roce 1998 svěřil syna do péče jeho otci, zůstal Ludwig s matkou. V roce 2008 Stallerová Koonse zažalovala za neplnění vyživovací povinnosti.

"Štěně" (Puppy).

V roce 1992 dostal Koons zakázku vytvořit dílo pro výstavu v Bad Arolsen v Německu. Výsledkem byla 12,4 m vysoká socha "Štěně", představující westhighlandského bílého teriéra, vytvořená z květin na ocelové konstrukci. Socha byla roku 1995 rozložena a znovu postavena v Muzeu současného umění v Sydney, doplněná o trvanlivější konstrukci z nerezové oceli a vnitřní zavlažovací systém. O dva roky později ji zakoupila Nadace Solomona R. Guggenheima a "Štěně" se přesunulo na terasu před Guggenheimovým muzeem v Bilbau. V roce 2000 byla socha zapůjčena na krátkodobou výstavu do Rockefellerova centra v New Yorku. Koonsem vyrobenou přesnou kopii bilbajské sochy vlastní mediální magnát Peter Brant a má ji vystavenou na svém pozemku v Connecticutu.  "Štěně" bylo součástí další série s názvem "Celebration" (Oslava), na níž Koons pracoval až do roku 1999. Jejím obsahem byly olejomalby a barevné sochy z nerezové ocele, např. kytice, hračky, karnevalové čepice apod. Práce zhotovovali Koonsovi asistenti v ateliéru v SoHo. Umělec byl frustrovaný pomalým postupem prací a vysokými náklady. Proto se v roce 1999 vrátil k jednodušším, převážně skleněným objektům upevňovaným na zeď. Sérii nazval "Easyfun" (Snadná zábava či Rozptýlení). Námětem jsou stylizovaná zvířata (např. mrož), případně květiny.

Dílo po roce 2000.

V roce 2001 vznikla série nazvaná "Easyfun-Ethereal" (Éterické rozptýlení), kde jsou kolážovým způsobem kombinovány obrazy bikin, jídla a krajin, namalované pod Koonsovým dohledem jeho asistenty. Francouzský prezident Jacques Chirac jmenoval Koonse v roce 2002 rytířem Řádu čestné legie. Roku 2003 vystavil v Sonnabend Gallery první výtvory ze série "Popeye" (Popové oko). V ní se Koons vrátil k nafukovacím hračkám v kombinaci s předměty denní potřeby. Příkladem je objekt "Caterpillar Ladder" (Stonožčin žebřík), v němž je nafukovací stonožka propletena v hliníkovém žebříku.  V roce 2005 se Koons pustil do další série objektů a maleb, pojmenovaných "Hulk" podle komiksové postavy a stejnojmenného filmu. V roce 2006 se Koons objevil v improvizovaném televizním seriálu Artstar, odehrávajícím se v newyorském uměleckém prostředí. Téhož roku také představil "Hanging Heart" (Visící srdce), 2,7 m vysoké srdce z leštěné oceli. Pět různobarevných exemplářů tohoto díla je součástí série "Celebration" (Oslava). Rozměrné sochy z této série byly vystaveny na střeše Metropolitního muzea umění v New Yorku v roce 2008.  Ve dnech 30. dubna – 1. května 2008 se kresba připomínající "Tulipánové balonky" objevila na hlavní stránce vyhledávače Google. Za "Prasklé vejce (modré)" získal roku 2008 cenu Charlese Wollastona za nejvýraznější dílo na letní výstavě Královské akademie. Prezentace souboru sedmnácti Koonsových soch ve Versailles byla vůbec první autorovou retrospektivní výstavou ve Francii a zároveň i první velkou versailleskou přehlídkou současného amerického umění. Podle deníku New York Times se dokonce před branami paláce konala demonstrace, organizovaná málo známým pravicovým uskupením bojujícím za čistotu francouzského umění.  Na začátku 2. desetiletí 21. století se jeho osobnosti dostalo dvojího významného ocenění. Nejprve byl roku 2010 jmenovaný čestným členem Royal Academy of Arts v Londýně a rok nato mu ministryně zahraničních věcí Spojených států amerických Hillary Clintonová udělila státní medaili za umění. V roce 2013 navrhl zpěvačce Lady Gaga obal jejího alba s názvem "ARTPOP". Roku 2014 proběhly jeho retrospektivy ve Whitney Museum of American Art a v Centre Georges Pompidou. Součástí té newyorské bylo vystavení obří plastiky "Split-Rocker" na Rockefeller Center. V roce 2015 byly uspořádány další Koonsovy výstavy v Museo Guggenheim v Bilbau a v Norwichi.  Koonsova práce "Christ and the Lamb" (Kristus a beránek) z cyklu "Banality" z roku 1988 byla na podzim 2016 vystavena v Galerii Rudolfinum. Tvořila součást výstavy "Film jako umění. Loni v Marienbadu", věnované inspiračním zdrojům a recepci stejnojmenného filmu.

Charakteristika tvorby.

Koons byl původně inspirován pop-artovými pracemi umělců šedesátých let. Postupně se začal zajímat o vliv konzumu na moderní společnost. Jeho dílo ze začátku osmdesátých let, napodobující obrazový svět reklamy, tvoří často výrobky pro domácnost, jako jsou vysavače, jež pod názvem "The New" v roce 1980 vystavoval v New Museum of Contemporary Art v New Yorku, nebo basketbalové míče ponořené v akváriích ze série "Equilibrium" z roku 1985. Tyto práce jsou příklady konceptuálního umění. To – zjednodušeně – tvrdí, že tvůrcova koncepce či záměr tvoří podstatu uměleckého díla více, než tradiční náhled na dílo optikou estetiky a kvality technického zpracování. Koonsovi je rovněž blízký Duchampův přístup k umění vytvářením tzv. ready-made. Příkladem je Duchampův pisoár, který pod názvem "Fontána" vystavil v roce 1917. V tomto myšlenkovém okruhu se pohyboval i dadaismus.  Od konce 80. let se začal Koons zabývat zkoumáním, co je veřejností ještě akceptovatelné jako téma v umění. Nejproblematičtější výtvory v této oblasti jsou některé plastiky a fotografie ze série "Made in Heaven", znázorňující jeho samotného s manželkou Ilonou Staller v explicitně sexuálních pozicích. Koons tak napadal obvyklé definice tzv. dobrého nebo špatného vkusu, které se liší i podle sociálního zakotvení diváka. Sérií "Made in Heaven" nastolil otázku, co lze ještě považovat za umělecké dílo. Kurátory a uměleckými sběrateli je jeho tvorba označována za neo-pop nebo post-pop, od 80. let 20. století reagující především na předcházející minimalismus a konceptualismus. Svým povýšením kýče mezi vysoké umění vyvolal Koons velmi kontroverzní reakce. Autor sám však jakékoli pokusy o kategorizaci svého díla odmítá a především popírá, že by jeho práce měly jakýkoli skrytý význam.

Jeff Koons (* 21. ledna 1955, York, Pensylvánie, USA) je americký umělec, známý především svými obrovskými zvětšeninami banálních předmětů – například zvířecími postavičkami z nafukovacích balonků, reprodukovanými v pestrobarevné leštěné nerezové oceli. Koonsovy práce se prodávají za značné sumy. Cena přes 25 milionů dolarů za jednu z jeho "Balonkových květin" byla dokonce nejvyšší, za jakou kdy bylo vydraženo dílo dosud žijícího umělce. Názory kritiků jsou ale často protichůdné. Někteří jej uznávají jako objevitele nových možností a postavu dalekosáhlého významu, jiní naopak považují jeho práce za pouhý kýč, primitivní a propagující pouze sebe samé. On sám tvrdí, že jeho díla nemají žádné skryté významy.

杰夫·昆斯(Jeff Koons,1955年-1月21日),美国艺术家,其作品往往由极其单调的东西堆砌而成——比如不锈钢骨架、镜面加工过的气球兽,常常染以明亮的色彩。昆斯的作品在世界上大卖,持有至少一个在世艺术家作品的拍卖价格记录。评论家对他的看法趋于两级。有的认为他的作品是先锋的,有着重要的艺术史价值。有的认为那是在媚俗——哗众取宠,建立在全然利己的自我推销之上。昆斯声称自己的作品并不包含隐藏的意义。


Mládí.

Narodil se 12. září 1852 jako syn Josepha Dixona Asquitha a jeho ženy Emily. Jeho otec byl obchodníkem s vlnou a rodina patřila ke střední společenské třídě. Po smrti otce, v době kdy mu bylo sedm let, se s matkou přestěhovali do domu jejího otce v Huddersfieldu. Studoval nejdříve na místní škole a později byl poslán na studium do školy jednoty bratrské nedaleko Leedsu. Roku 1863 byl poslán ke svému strýci do Londýna, kde studoval na City of London School. Roku 1870 získal stipendium pro studium na Balliol College v Oxfordu.

Politická kariéra.

Poslancem Dolní sněmovny byl zvolen za liberály roku 1886 v obvodu East Fife ve Skotsku. Do vládní funkce nastoupil hned jako ministr vnitra ve čtvrté Gladstoneho kabinetu roku 1892. V této pozici zůstal i v následujícím období pod premiérem Primrosem. Po volbách roku 1895 přešli liberálové na deset let do opozice.  Po pádu konzervativní vlády Arthura Balfoura a následných volbách se dostali k moci liberálové a premiérem se stal Henry Campbell-Bannerman, který nabídl Asquithovi křeslo ministra financí. V této pozici podporoval rozvoj podmínek pro volný obchod. Začal realizovat liberální reformy včetně penzijního systému, ale nebyl tak úspěšný jako jeho následník Lloyd George v jejich schvalování v dolní komoře.  Campbell-Bannerman v dubnu 1908 pro zdravotní problémy rezignoval na funkci premiéra a krátce nato zemřel. Jeho nástupcem se stal Asquith.

Premiér.

Jeho vláda se zapojila do nákladných závodů ve zbrojení s Německým císařstvím a zároveň zahájila budovat rozsáhlý sociální systém. Návrhy sociálních programů se setkaly se silným odporem konzervativců. Spor vyvrcholil poté, co ministr financí Lloyd George předložil roku 1909 provokativní návrh "lidového rozpočtu". Konzervativci jeho přijetí zablokovali ve Sněmovně lordů. Tato komora obvykle nevetovala zákony týkající se financí, její odmítnutí způsobilo ústavní krizi a vyvolalo nové volby.  V nich získali liberálové sice o dvě křesla více než konzervativci, ale neměli v dolní komoře potřebnou většinu. Spojili se tak s irskými nacionalisty a vytvořili menšinovou vládu. V této situaci horní komora přijala rozpočet, ale spory pokračovaly. Sněmovna lordů odmítla návrh vytvoření irské samosprávy. V prosinci 1910 se tak konaly nové, tento rok již druhé, všeobecné volby. Liberálové získali o křeslo více než konzervativci a znovu byli závislí na irských nacionalistech. Asquithovi se podařilo roku 1911 omezit pravomoc horní komory prosazením zákona, který sněmovně lordů umožňoval pouze zdržení zákona maximálně na dva roky. Sněmovna lordů mohla nově zákon dvakrát odmítnout, pokud ho dolní sněmovna schválila i potřetí, vstoupil v platnost.

První světová válka.

Cenou za podporu irských nacionalistů byl třetí zákon o irské autonomii, jehož návrh Asquith předložil roku 1912. Úsilí věnované irské autonomii téměř vyprovokovalo občanskou válku v Irsku. Ulsterští protestanti nechtěli slyšet o irské autonomii a vytvářeli oddíly ozbrojených dobrovolníků. Britští důstojníci upřednostňovali rezignaci před útokem proti ulsterským, které považovali za loajální občany Británie. Po rezignaci Seeleyho byl Asquith nucen převzít i funkci ministra války. Platnost irské autonomie byla nakonec odložena o dva roky, aby mohly být prodiskutovány možnosti řešení pro šest ulsterských hrabství, ale do této debaty zasáhla válka.  Británie vyhlásila Německému císařství válku 4. srpna 1914 jako odpověď na napadení Belgie. Podle dohody z roku 1839 se Spojené království zavazovalo chránit v případě napadení belgickou neutralitu. Zpočátku byly hlavními postavami války Winston Churchill (ministr námořnictva) a polní maršál lord Kitchener.  Po rozdělení vlády 25. května způsobené skandálem s nedostatkem střeliva a neúspěchem v bitvě o Gallipoli se stal premiérem koaliční vlády, do které byli zařazeni i zkušení politici opozice. Podporoval T. G. Masaryka při jeho zahájení přednášek na londýnské univerzitě 19. října 1915. Jeho malá rozhodnost v záležitostech války neuspokojovala některé liberály a většinu konzervativců. Lloyd George, který byl ministrem války, se cítil frustrován omezením svých pravomocí a ve spolupráci s tiskovým magnátem lordem Northcliffem navrhl, aby byl vytvořen malý výbor pro řízení války. Asquith zpočátku souhlasil s podmínkou, že bude o jeho činnosti pravidelně informován, ale poté co noviny uveřejnily informaci o tom, že je přesouván do ústraní zrušil svůj souhlas a trval na tom, že jeho případnou práci bude řídit sám.  V reakci na to, Lloyd George rezignoval a bez podpory tisku a vůdčích postav Konzervativní strany 5. prosince 1916 odstoupil i Asquith. Odmítl se stát i členem příští vlády, ať už by byl premiérem kdokoli (zřejmě se domníval, že nikdo jiný nebude schopen sestavit novou vládu). Poté co odmítl vytvoření vlády Andrew Bonar Law stal se předsedou koaliční vlády Lloyd George a podle svého původního návrhu se stal i předsedou mnohem menšího válečného kabinetu.

Pozdní období.

Spolu s mnoha ostatními představiteli liberálů se odmítl účastnit v Georgeho vládě. Vůdcem Liberální strany nicméně zůstal až do roku 1916. Strana se nakonec roku 1918 úplně rozštěpila po obvinění Lloyda George (téměř jistě oprávněném) z toho, že zadržoval vojáky v Británii, zamezil tak zahájení ofenzívy a způsobil britskému vojsku velké ztráty.  Roku 1918 se stal velmi nepopulárním, protože Lloyd George byl přijímán jako vítěz války, který toho dosáhl i tím, že Asquitha odstavil od moci. Ten poté neuspěl ve volbách do parlamentu a liberálové se rozdělili na dvě frakce. Poté co na konci roku 1922 dostal Lloyd George nabídku na sestavení vlády, uzavřela obě křídla křehké příměří.  Roku 1925 byl povýšen do šlechtického stavu jako hrabě z Oxfordu a Asquithu. Na konci života byl odkázán po infarktu na kolečkové křeslo. Roku 1928 zemřel na rodinném sídle v Sutton Courtenay.

Herbert Henry Asquith, 1. hrabě z Oxfordu a Asquithu (12. září 1852 – 15. únor 1928) byl britský státník, člen Liberální strany a premiér. Byl nejdéle souvisle sloužícím premiérem ve 20. století až do doby, kdy ho v 80. letech překonala Margaret Thatcherová.

第一代牛津及阿斯奎斯伯爵赫伯特·亨利·阿斯奎斯 (英语:Herbert Henry Asquith, 1st Earl of Oxford and Asquith,1852年-9月12日-1928年-2月15日),英国自由党政治家,曾任内政大臣及财政大臣,1908年至1916年出任英国首相,任内见证第一次世界大战爆发,大战爆发后,因反对与保守党合组联合政府,两年由大卫·劳合·乔治接任首相,而战时联合政府则被保守党主导。


Historie.

První fotografie architektury začali pořizovat daguerrotypisté společně s fotografiemi krajin a zátiší na počátku 19. století - nevadily jim dlouhé expoziční časy. Jedna z prvních pořízených a dochovaných fotografií byla v podstatě fotografie architektury - nese název "Pohled z okna v Le Gras", přibližně z roku 1826, francouzského města Saint-Loup-de-Varennes a jejím autorem byl Francouz Joseph Nicéphore Niépce.  Průkopníci cestovatelské fotografie fotografující na svých cestách převážně architekturu byli například Francis Bedford, George Wilson Bridges, Maxime Du Camp, Solomon Nunes Carvalho nebo Francis Frith.  V roce 1851 vyhlásila francouzská vládní organizace Commission des Monuments historiques (Úřad historických památek) misi Mission héliographique. Jednalo se o přestavbu Paříže během druhého císařství. Úkolem organizace byla fotografická dokumentace architektonických památek ve Francii, především významné historické a kulturní pamětihodnosti podléhající ochraně a zahrnuté do Monument historique. Členové skupiny se skládali z fotografů: Gustave Le Gray, Auguste Mestral, Édouard Baldus, Hippolyte Bayard a Henri Le Secq. Fotografové měli zdokumentovat historické budovy, mosty a památky, z nichž mnohé byly zbourány, aby uvolnily cestu pro velké pařížské bulváry, které nechal postavit na příkaz Napoleona III. prefekt Baron Georges-Eugène Haussmann. Dalším Francouzem se stejnými zájmy byl Séraphin-Médéric Mieusement nebo Jean-Eugène Durand.

Evropa.

Geneviève Élisabeth Disdéri (asi 1817 – 1878 Paříž) byla jedna z prvních francouzských fotografek. V roce 1843 si vzala průkopníka fotografie André-Adolphe-Eugène Disdériho, se kterým provozovala daguerrotypický ateliér v Brestu od pozdních 40. let 19. století. Známá je její série 28 pohledů na Brest, zejména architektonických, které byly publikovány pod názvem "Brest et ses Environs" v roce 1856.  Félix Bonfils byl plodný francouzský fotograf architektury, který byl aktivní na Blízkém východě. Fotografoval v Libanonu, Egyptě, Palestině, Sýrii, Řecku a Konstantinopoli (nyní Istanbul). V roce 1872 vydal album "Antická architektura", ve které vyšly některé z jeho obrazů pořízené pro společnost Société française de photographie. Jeho práce dobře znali turisté, kteří do těchto zemí cestovali, jeho fotografie si kupovali jako suvenýry. Po urovnání situace na Blízkém východě Bonfils pořídil několik panoramatických fotografií z Konstantinopole a Damašku.  V italské Florencii v roce 1852 založili tři bratři – Leopoldo (1832–1865), Romualdo (1830–1890) a Giuseppe (1836–1890) Alinariové nejstarší fotografickou firmu na světě – dosud existující (2011) – s názvem "Fratelli Alinari" ("Bratři Alinariové"). Ateliér se specializoval na portréty, fotografie uměleckých děl a historických památek.  Studio Sommer and Behles (aktivní 1867–1874) vlastnili němečtí fotografové Giorgio Sommer (1834–1914) a Edmund Behles (1841–1924). Studio se nacházelo v Římě a pobočku mělo v Neapoli, Sommer byl jmenován oficiálním fotografem Viktora Emanuela II. – prvního krále sjednocené Itálie. Zapojil se do všech možných aspektů fotografického podnikání. Vydával své vlastní fotografie, které prodával ve svých studiích a zákazníkům v celé Evropě. V pozdějších letech fotografoval vlastní obrazy pro knižní ilustrace, tiskl svá vlastní alba a pohlednice. Využíval všechny populární formáty své doby: carte de visite, stereofotografie a velké pohlednice na albuminovém papíře. Giorgio Sommer a Roberto Rive začali systematicky sepisovat památky a dokumenty každodenního života a ty sjednotili v úžasné kolekci, která poskytovala informace o Kampánii a Sicílii.  Robert John Welch (1859–1936) byl irský fotograf, který se specializoval na venkovní fotografii a pořídil tisíce fotografií irských měst a scenérií. Byl zručným umělcem a jeho studie o Irsku a irském životě na konci 19. a na počátku 20. století jsou dnes právem vyhlášené.  Průkopníkem japonské fotografie byl Japonec Jokojama Macusaburó, který se věnoval také litografii a výuce fotografie. V roce 1868 se Yokoyama setkal s Ninagawa Noritane, úředníkem vlády v období Meidži, který ho pověřil, aby fotografoval hrad Edo, před rekonstrukcí, a královský poklad v Shosoinu. Projekt dokončil mezi lety 1871 a 1872 a některé výsledné práce byly zveřejněny v roce 1872 jako album 64 fotografií s názvem "Kyū-Edo-jō Shashin-chō" (旧江戸城写真帳, "Fotografické album bývalého hradu Edo") a pak ještě jednou jako album 73 fotografií v roce 1878 pod názvem "Kanko Zusetsu, Jokakau-no-bu" ("Historie a popis japonského umění a průmyslu, první část, hrad"). Některé z fotografií Yokoyamy z japonských uměleckých děl byly prezentovány na Světové výstavě v roce 1873 ve Vídni.

Technika.

Při snímání architektury má stěžejní význam urbanismus a kvalita architektury v prostoru města. Interpretace na snímku by měla odpovídat kvalitám zvolené architektury a uvědomování si její role v rámci města. Je vhodné používat velkoformátový fotoaparát, vhodně zvolit kompozici a k danému účelu využít světlo v exteriéru nebo v interiéru.  Rozlišují se různé druhy architektonické fotografie: plastika nebo socha; důraz na historický sloh; detail charakteristický pro danou stavbu; celek dané stavby; série nebo soubor několika fotografií podávající základní představu o vybrané budově - exteriéry i interiéry.  Fotografická realizace obrazu se potýká s některými problémy:  Kromě umělecko-dokumentárního zobrazení stavby je možné použít fotografických metod pro měření, ke kterému se používají obzvláště stereoskopické fotografie.

Filtry.

Využití ve fotografii architektury najdou následující fotografické filtry:  Celá řada triků s filtry je možná také v grafickém editoru na počítači.

Kompozice a estetika.

Pohledy na fotografovaný objekt architektury vychází z architektonických plánů. Používaná centrální kompozice se obvykle bere z hlediska pozorovatele, který se pohybuje v blízkosti stavby nebo se dívá z vyvýšeného místa - nadhledu.  V případě fotografování architektury pro umělecké ztvárnění objektu může být obětována přesnost pro umělecký výraz, pro zdůraznění rysů města, země nebo časového období. Rysy architektonického stylu lze zdůraznit výběrem vhodného místa, správného úhlu pohledu a výběrem typu a směru světla.

Výběr místa pohledu.

Při fotografování architektury je nejdůležitější volba místa fotografování a také volba na výšku nebo na šířku, vzdálenost a úhel pohledu. To je tím, co určuje celkovou kompozici snímku, perspektivu a poměr plánů.

Fotografie architektury nebo městská krajina zahrnuje širokou škálu fotografie architektury snímaných různými technikami a řadí se ke krajinářské fotografii. Tvorbou takových obrazů se zabývá fotograf specialista. Lze ji interpretovat ze tří různých hledisek. Z pohledu investora bude důležitý celkový dojem budovy a její umístění (kompozice obrazu), stavitel bude chtít propagovat stavbu z estetického hlediska a architekt si bude všímat zachycení detailů.

建筑照片,如文字所述为拍摄建筑物的照片。