2019年–2020年波斯灣危機

Události týkající se regionu před rokem 2019.

Spojené státy zasáhly v Iráku v roce 2014 jako součást operace Inherent Resolve (OIR). Mise byla vedená Spojenými státy za účelem výcviku Iráckých ozbrojených sil a boje proti islámskému státu v Levantě (ISIL). ISIL byl z Iráku v roce 2017 do značné míry vytlačen během irácké občanské války, a to za pomoci převážně íránských šiitských milic – lidových mobilizačních sil podporovaných Spojenými státy. Milice nejsou součástí pravidelné armády, proto se necítí vázány mezinárodními smlouvami a dohodami.  Napětí mezi Íránem a Spojenými státy vzrostlo v roce 2018 poté, co prezident Spojených států Donald Trump jednostranně odstoupil od jaderné dohody z roku 2015 a znovu uložil sankce vůči Íránu což vážně ovlivnilo íránskou ekonomiku. Tento čin byl součástí americké strategie uplatňování “maximálního tlaku" proti Íránu, pro vynucení změny režimu v Teheránu.

Události v prosinci 2019.

27. prosince 2019 byla letecká základna K-1 v guvernorátu Kirkúk v Iráku (jedna z mnoha iráckých vojenských základen, které jsou hostiteli operace "Inherent Resolve Coalition") napadena více než 30 raketami, které zabily civilního dodavatele Spojených států a zranily čtyři americké příslušníky a dva příslušníky irácké bezpečnostní síly. Spojené státy z útoku obvinily Íránem podporovanou milici Kata'ib Hizballáh. Kromě toho vyšší úředník Spojených států, který hovořil s reportéry pod podmínkou anonymity, uvedl, že během dvou měsíců před incidentem dne 27. prosince došlo k jiným útokům na irácké základny, které hostily personál OIR, z nichž mnohé Spojené státy také připisovaly skupině Kata'ib Hizballáh. 29. prosince 2019 zabil odvetný americký letecký útok na velitelství skupiny Kata'ib Hizballáhu 25 členů milice.  31. prosince 2019, po pohřbu milicionářů ze skupiny Kata'ib Hizballáh, obklíčily desítky příslušníků irácké šíitské milice a jejich příznivci velké a chráněné velvyslanectví USA v Bagdádu. Několik desítek demonstrantů se dokonce probilo hlavními dveřmi kontrolního bodu, zapálili recepci, vztyčili vlajky Lidových mobilizačních sil, na místě zanechali protiamerické plakáty a nastříkali protiamerické graffiti. Americký prezident Donald Trump obvinil Írán ze zorganizování útoku na velvyslanectví a dodal, že země je považována za „plně odpovědnou“ za tento útok. Íránské ministerstvo zahraničí popřelo, že jsou za protesty zodpovědní.

Útok na generálmajora Sulejmáního.

Předchozí hrozby proti Sulejmánímu.

Bývalí američtí prezidenti George W. Bush a Barack Obama v době své vlády zvažovali, ale odmítli zacílení na Kásima Sulejmáního, protože se obávali, že by to mohlo vést k rozsáhlému válečnému konfliktu s Íránem. Vysloužilý důstojník CIA Marc Polymeropoulos v rozhovoru pro "New York Times" řekl, že Sulejmání, na rozdíl od jiných protivníků zabitých Spojenými státy, se po celou dobu svého působení v Sýrii a Iráku cítil „pohodlně“ v otevřeném prostoru a ani nebylo těžké ho najít.  V září 2015 se rozhlasový moderátor Hugh Hewitt zeptal Donalda Trumpa na Sulejmáního. Poté, co ho zpočátku zaměnil s kurdským vůdcem, tvrdil, že vůdci jako Sulejmání budou za jeho vlády mrtví.  V roce 2015 bylo oznámeno, že Izrael byl „na pokraji“ atentátu na Sulejmáního na syrské půdě, avšak Spojené státy během jednání Obamovy administrativy o společném komplexním akčním plánu tuto operaci zmařily tím, že ji odhalily íránským představitelům.  25. srpna 2019 izraelský ministr zahraničí Jisra'el Kac uvedl, že „Izrael jedná a udeří do hlavy íránského hada a vytrhne mu zuby. Írán je hlavou hada a Qassem Soleimani, velitel Revoluční gardy Quds Force, je hadovými zuby.“ V říjnu 2019 Hossein Taeb, šéf zpravodajské organizace Islámské revoluční gardy, sdělil tisku, že jeho agentura zatkla nespecifikovaný počet lidí, kteří se údajně zúčastnili spiknutí izraelských a arabských tajných služeb k atentátu na Sulejmáního. Řekl, že plánovali „koupit nemovitost sousedící s hrobem Sulejmáního otce a vybavit jej výbušninami, aby zabili velitele“. Dodal, že způsob atentátu by byl součástí vnitřního íránského mocenského boje o „zahájení náboženské války uvnitř Íránu“. Yossi Cohen, šéf izraelské zahraniční zpravodajské agentury Mossad, v reakci na to v říjnu 2019 uvedl, že „Sulejmání ví, že atentát na něj není nemožný“.

Raketový útok na Sulejmáního bezpilotním letounem.

Podle nejmenovaného vyššího amerického úředníka byl po bombovém útoku na Kata'ib Hizballáh koncem prosince 2019 svolán bezpečnostní briefing v americkém letovisku Mar-a-Lago prezidenta Donalda Trumpa, kde Trump a jeho poradci, včetně ministra zahraničí Mikea Pompeo, ministra obrany Marka Espera a šéfa spojených generálních štábů USA Marka Milleye diskutovali o tom, jak reagovat na roli Íránu při pořádání protiamerických útoků v Iráku. Údajně bylo cílené zabití íránského generála Kásima Sulejmáního, kterého američtí úředníci považovali za zprostředkovatele útoků na americký personál v Iráku, jednou z mnoha možností, jak by Trump mohl reagovat. Trump zvolil možnost zaútočit na Sulejmáního, údajně k překvapení jeho týmu. Prezidentův rozkaz přiměl CIA a další americké zpravodajské agentury, které roky sledovaly Sulejmáního místo pobytu, aby ho lokalizovaly při letu z Damašku do Bagdádu.  Kásim Sulejmání a Abu Mahdi al-Muhandis byli zabiti 3. ledna 2020 při své cestě automobilem v konvoji na silnici vedoucí od mezinárodního letiště Bagdád. po příletu ze Sýrie. Několik raket vystřelených z bezpilotního letadla zasáhlo konvoj a 10 lidí zemřelo. Podle kanceláře iráckého velkoájatolláha Ali Sistaniho mezi nimi bylo několik velitelů, kteří měli zásluhy na vítězství proti teroristům tzv. Islámského státu.  Ministerstvo obrany Spojených států amerických vydalo prohlášení, v němž se uvádí, že americký útok byl proveden „na pokyn prezidenta“ a měl odradit budoucí útoky. Trump tvrdil, že Sulejmání plánoval další útoky na americké diplomaty a vojenský personál a schválil útoky na americké velvyslanectví v Bagdádu.  Tělo Kásima Sulejmáního bylo identifikováno díky prstenu, který měl na sobě. Ahmed Al Asadi, mluvčí lidových mobilizačních sil, potvrdil úmrtí Sulejmáního a Muhandise.  Íránské revoluční gardy uvedly, že bylo zabito celkem deset lidí. Spolu se Sulejmáním to byli také další čtyři důstojníci IRGC: brigádní generál Hossein Pourjafari, plukovník Shahroud Mozafarinia, major Hadi Taremi a kapitán Vahid Zamanian. Zbývajících pět obětí byli členové PMU: zástupce velitele této organizace Abú Mahdí al-Muhandis, vedoucí protokolu a Public Relations Muhammed Reza al-Jaberi, Mohammad al-Shibani, Hassan Abdul Hadi a Heydar Ali.

Pohřeb Sulejmáního.

4. ledna 2020 se v íránské provincii Karmán konal pohřební průvod na počest zabitého generála Sulejmáního. Zúčastnil se ho velký počet truchlících, kteří skandovali „smrt Americe, smrt Izraeli“. Přitom zemřelo v důsledku ušlapání 56 lidí a více než 200 osob se zranilo. Samotný pohřeb byl poté odložen.

Následky útoku na Sulejmáního.

Útok vyvolal napětí mezi Spojenými státy a Íránem. Mluvčí íránské vlády uvedl, že nejvyšší bezpečnostní orgán této země uspořádá v brzké době mimořádnou schůzku, aby projednal „trestný čin útoku“.  Globální ceny ropy vzrostly po útoku o více než čtyři procenta.  Dne 3. ledna 2020 americká ambasáda v Bagdádu vyzvala v Iráku pobývající Američany, aby okamžitě opustili tuto zemi. Následující den Spojené království varovalo své státní příslušníky, aby se vyhnuli veškerému cestování do Iráku, mimo oblast Kurdistánu, a aby kromě naprosto nezbytných cest nejezdili do Íránu.  Írán provedl v noci 8. ledna 2020 raketový útok na dvě americké základny v Iráku. Tyto rakety však nikoho nezabily ani nezranily a také materiální škody nebyly velké. Přitom bylo v Íránu samotném uveřejněno nepravdivé tvrzení, že při těchto útocích bylo zabito 80 lidí (či přímo Američanů) a základny byly zničeny.  Trumpovo tvrzení o žádných mrtvých a zraněných amerických vojácích při íránském raketovém útoku se však později také ukázalo jako ne zcela pravdivé. Zabit nebyl žádný americký voják, ale podle zpráv bylo 11 vojáků zraněno.  Spojené státy a jmenovitě prezident Trump poté vydali prohlášení, že zatím neprovedou žádnou odvetu. Podle zpráv informovala íránská diplomacie ještě před útokem iráckou vládu o úmyslu zaútočit raketami. Americké síly v Iráku měly kromě toho zavčas i vlastní informace o íránském plánu, takže mohly zajistit, že americké jednotky neutrpěly při výbuších žádné ztráty na životech.

Krize v Perském zálivu 2019–2020 vznikla z důvodu vzrůstajícího napětí mezi Spojenými státy a Íránem. Vyostřila se po útoku letectva Spojených států na skupinu osob poblíž Mezinárodního letiště Bagdád, který proběhl 3. ledna 2020, a to raketami odpálenými z bezpilotního letounu. Byla tím způsobena smrt deseti osob, včetně Kásima Sulejmáního, íránského generálmajora a velitele jednotek Quds (součásti Íránských revolučních gard). Mezi oběťmi byli dále zástupce velitele iráckých Lidových mobilizačních sil Abú Mahdí al-Muhandis, čtyři vyšší íránští důstojníci a čtyři iráčtí důstojníci. Íránci, kteří byli mezi oběťmi, předtím přiletěli do Bagdádu ze Sýrie.

在2019年5月和6月的两起事件中,波斯湾的几艘商船被破坏。西方国家指责伊朗,而伊朗则否认参与。2019年6月,伊朗击落了飞越霍尔木兹海峡的美国RQ-4A监视无人机,紧张局势急剧加剧,几乎导致了武装对抗。2019年7月,伊朗的油轮在直布罗陀海峡被英国因其向叙利亚运送石油违反了欧盟制裁而被扣留。 伊朗后来在波斯湾俘获了一艘英国的油轮及其船员。


Projekt.

Silniční spojení bylo postaveno rámci spolupráce veřejného a soukromého sektoru. Konsorcium sedmi korejských dodavatelů bude po čtyřicet let spravovat dokončený most (smlouva zahrnuje financování, projektování, výstavbu a provoz). Náklady na projekt (dosáhly 2,23 biliónů KRW) mají být navráceny z mýtného po dobu trvání smlouvy. Vedoucí postavení v konsorciu má Daewoo Engineering & Construction, Co.  Dalšími firmami projektu jsou COWI A / S (Dánsko), Halcrow Group (Velká Británie), Tunnel Engineering Consultants (Nizozemsko), Pihl and Son (Dánsko), Arcadis USA (USA) a Ben C. Gerwick (USA).

Silnice.

Vybudované spojení přístavní město Pusan s atraktivní turistickou oblastí ostrova Kodžedo. Nahrazuje původní 210 minutové (140 km) silniční spojení přes most na západní straně ostrova nebo 120 minutovou plavbu trajektem. Nová silnice zkracuje spojení na 50 minut a má ušetřit až 300 miliónů dolarů ročně na přepravních nákladech.  Silniční spojení začíná mostním spojením na ostrově Kodžedo přes tři ostrůvky Jeo, Jungjuk a Daejuk a končí podmořským tunelem na ostrově Gaduk, který je propojen s pevninou. Na ostrovech Jungjuk a Daejuk je 350 m dlouhý dvojtubusový tunel.

Tunel.

Mezi ostrovy Gaduk a Daejuk je první plavený (potopený) betonový tunel dlouhý 3,7 km v Jižní Koreji. Je sestaven z 18 prefabrikovaných betonových segmentů se dvěma prostory jízdní vozovky a mezi nimi (střed) úniková štola, které byly postupně potápěny do připravené rýhy až do hloubky 50 m. Jednotlivé segmenty byly připravovány v Ajungu dánskou firmou COWI A / S. Na ploše 29 ha se odlévalo najednou až pět dílů, dlouhých 180 m, které se betonovaly po 22,5 m dlouhých segmentech. Celková spotřeba na jeden díl činila 2200 m3 betonu. Šířka byla 26,5 m a výška 10 m, délka 180 m. Hotové díly byly na obou koncích uzavřeny ocelovou přepážkou a pomocí remorkérů taženy na vzdálenost 36 km na místo určení. To se mohlo uskutečnit jen v zimním období, kdy nehrozilo nebezpečí tajfunů a vysokých vln. Dno, na které byl tunel položen, bylo zhutněno cementem. Rýha byla 30 m široká, 12,5 m hluboká, štěrkové lůžko 1,5 m silné. Prvních šest segmentů bylo zatopeno a uloženo do štěrkového lože na konci roku 2008 a v květnu 2009 dalších šest. Poslední byly položeny v roce 2010. Na obou stranách tunelu jsou nájezdové odkryté portály 270 m dlouhé spojující tunel s mostem a ostrovem Gaduk.Uvedením do provozu je to nejhlubší silniční betonový tunel na světě

Most se dvěma pylony.

Celková délka přemostění je 1,87 km mezi Jungjuk a Jeo. Výjezdem z tunelu silnice prochází tunely a vjíždí na příjezdové mosty 613 m s osmi polí a na zavěšené mosty se dvěma lanovými pylony vysokými 156 m. Hlavní (středové) pole je 475 m dlouhé, boční mají délku 223 m a pokračuje mostem o čtyřech polích v délce 333 m.

Most se třemi pylony.

Na ostrově Jeo je opět krátký tunel. Spojeni s ostrovem Kodžedo má délku 1,65 km. Z ostrůvku Jeo se vjíždí na předmostí, ze kterého se vjíždí na zavěšené mosty s třemi lanovými pylony o celkové délce 676 m. Boční mosty jsou 106 m dlouhé, středové jsou 230 m dlouhé. Pylony jsou vysoké 102 m. Předmostí na obou stranách má celkově 12 polí s rozpětím 90 m.

Busan–Geoje Fixed Link nebo Geoga Bridge (korejsky: 거가 대교) je 8,2 km dlouhé silniční spojení systémem mostů a tunelů mezi městem Pusan a ostrovem Kodžedo v Jižní Koreji. Silniční spojení bylo otevřeno 13. prosince 2010 a zkrátilo vzdálenost mezi ostrovem a pevninou o 60 km. Výstavby trvala šest let. Toto spojení nese označení státní silnice NR 58, které má dvě jednosměrné vozovky se dvěma jízdními pruhy.

巨加大桥()是连接韩国釜山广域市和巨济岛的跨海大桥。大桥总长8.2公里,总投资14469亿韩元,经过6年施工于2010年12月13日竣工。大桥的开通将使原来从庆尚南道巨济市到釜山加德岛的距离从原来的140公里缩短到60公里,所需时间也从2小时缩短到50分钟左右。


鲍里斯·派恰泽迪纳摩体育场

Historie.

V 70. letech 20. století byla plánována výstavba nového fotbalového stadionu pro město Tbilisi a jeho fotbalový klub Dinamo Tbilisi, který by byl postaven na základech svého předchozího stadionu Stadion Dinamo, který byl v roce 1963 zbourán pro novou výstavbu. Bývalý stadion byl postaven v roce 1936 a měl kapacitu pro 23 000 diváku, což je málo místa pro rostoucí počet fanoušků v této oblasti.  Za vybudování nového stadionu byli pověření architekti Archil Kurdiani a Gia Kurdiani společně se stavební architektkou Šalvou Gazashvili. Přestože bylo téměř celý stadion zničen, byly zachovány prvky starého stadionu. Nový stadion byl slavnostně otevřen 26. září 1976, který měl kapacitu pro 74 354 diváků. Byly realizovány poměrně složité architektonické konstrukční prvky. Zařízení představovalo konzolový systém podporovaný 58 pylony. Měl dvě patra, druhé patro bylo kryto střechou, na které se také nacházejí reflektory a pod prvním patrem byly sportovní zařízení, například plavecký bazén nebo tělocvična. Uvnitř prostoru byly dva tunely, které spolu komunikují a které by v případě nouze usnadnily evakuaci stánků.  V některých důležitých zápasech Dinamo Tbilisi kapacita překročila 100 000 diváků. Poté, co Gruzie získala nezávislost, zůstala ve vlastnictví státu. V roce 1995 zde Německá fotbalová reprezentace hrálo proti Gruzii před 110 000 diváky. Ve stejném roce získal stadion jméno po nejoblíbenějším gruzínském fotbalistovi Borise Paičadzeho. V roce 1996 bylo 20 000 starých dřevěných sedadel na tribunách nahrazeno moderním sezením.  V dubnu 2006 byla zahájena rekonstrukce stadionu podle standardů UEFA a kapacita byla snížena na 54 549 diváků. V renovovaném stadionu se konal první zápas 2. září 2006. V roce 2015 se zde odehrálo finále Superpoháru UEFA mezi FC Barcelonou a Sevillou FC.

Národní stadion Borise Paičadzeho (též Dinamo Arena či ) je víceúčelový stadion sloužící zejména pro fotbal, ragby a atletiku v gruzínském městě Tbilisi. Využívá se především pro fotbalová utkání místního klubu FC Dinamo Tbilisi, a také pro Gruzínskou fotbalovou reprezentací a Gruzínskou ragbyovou reprezentací. Kapacita stadionu je 54 202 diváků. Kromě toho stadion slouží jako kulturní zařízení s možností pořádání koncertů. Tento stadion využívá při koncertních turné mnoho zpěváků a hudebníků. Od roku 1995 byl přejmenován po slavném gruzínském fotbalistovi Borisovi Paičadzeho. Jeho bývalé jméno bylo od jeho postavení Stadion Vladimíra Iljiče Lenina.

鲍里斯·派恰泽迪纳摩体育场()是一座位于格鲁吉亚第比利斯的体育场,可容纳54,549名观众。鲍里斯·派恰泽迪纳摩体育场是第比利斯迪纳摩、乔治亚国家足球队和乔治亚国家橄榄球队的主场。体育场工程始于1929年秋,但很快停工。1933年复工后,体育场在1935年10月12日完工。1954年至1956年、1964年至1976年、2006年体育场多次重修。体育场多次改名,曾用名包括迪纳摩体育场、拉夫连季·贝利亚迪纳摩体育场、弗拉基米尔·列宁迪纳摩体育场、国家体育场、鲍里斯·派恰泽国家体育场。体育场曾承办2015年欧洲超级杯。


Definice srovnávací pedagogiky podle odborníků.

Existuje mnoho způsobů jak definovat srovnávací pedagogiku. Pro příklad uvádíme následující definice:  „Posláním srovnávací a mezinárodní pedagogiky je objevování, vysvětlování, podporování a šíření znalosti o vzdělávacích systémech a o idejích a problémech vzdělávání ve světě.“ (Comparative and International Education Society)  „Srovnávací pedagogika provádí výzkumné aktivity zaměřené na podrobné dokumentování různých národních vzdělávacích systémů, se zaměřením na jejich organizační struktury, cíle edukace a edukační procesy.“ (Theisen, Adams, 1990)  „Srovnávací pedagogika je analýza vzdělávacích systémů a problémů ve dvou či více zemích, a to v kontextu jejich historických, socioekonomických, politických, kulturních, náboženských a jiných faktorů. Srovnávací pedagogika je interdisciplinární oblast výzkumu, která čerpá ze sociologie a ekonomie vzdělávacích procesů, z poznatků o jejich historickém vývoji a o současné vzdělávací politice.“ (Brickman, 1992)  “Srovnávací pedagogika používá data z jedné nebo více zemí či regionů  Souhrnně se může tvrdit, že srovnávací pedagogika není pouze komparace vzdělávacích systémů, ale jedná se taky o popisy, dokumentace a analýzy zprostředkující poznatky o vzdělávacím systému určité země do jiné.

Účelnost srovnávací pedagogiky.

Srovnávací pedagogika slouží:  Poznatky se srovnávací pedagogiky jsou pro širší veřejnost důležité z toho důvodu, že ovlivňují postoje ke vzdělávání ve vlastní zemi, umožňují vzdělávací systém v dané zemi hodnotit a také jej ovlivňovat.

Historie srovnávací pedagogiky.

Počátky srovnávací již do antického období. Již Xenofon, který poukazoval na rozdíly mezi spartskou výchovou chlapců a výchovou a vzděláváním Peršanů. Podobně i Cicero, který popisoval řecký a římský způsob výuky, nebo Tacitus, který analyzoval kulturu a výchovu Židů, Galů a Germánů a poukazoval na odlišnosti od římské kultury a výchovy.  V období od středověku až do počátku 19. století publikovali různí cestovatelé a obchodníci své poznatky o vzdělávání a výchově v různých zemích a porovnávali je s možnostmi na jejich domácím území. Všechny tyto poznatky o školství ovšem nebyly v žádném systematickém či vědeckém přehledu.  Za zakladatele srovnávací pedagogiky a za toho, kdo položil metodologický základ této disciplíny, je považován francouzský osvícenec Marc Antoine Jullien de Paris, a to na základě své publikace „Nárys a předběžné pohledy na práci o srovnávací pedagogice“, která vyšla v Paříži v roce 1817. Samotná publikace obsahuje 2 části: První část obsahuje důvody, které vedou k vytvoření srovnávacího výkladu o vzdělávání v různých zemích Evropy. Druhá část je metodologicky založena a zahrnuje otázky určené ke sběru informací o vzdělávacích systémech. Sám autor vytyčil principy, které se ve srovnávací pedagogice uplatňují dodnes (přesná dokumentace o školství v různých zemích, objektivní vyhodnocování rozdílnosti).  Ve 20. století nastal velký rozkvět srovnávací pedagogiky jak v Evropě, tak i v USA. Začaly být zakládány vědecké asociace a ústavy pro dokumentaci a srovnávací výzkum vzdělávacích systémů. I po 2. světové válce se srovnávací pedagogika rozvíjela ve velkém, vznikaly vědecké společnosti, výzkumná a dokumentační centra a speciální časopisy. Dokonce i UNESCO podporovalo srovnávání a popisování vzdělávacích systémů, především v méně rozvinutých zemích, kde vzdělání bylo na nízké úrovni oproti jiným zemím. V rámci UNESCA byl v Hamburku roku 1955 založen dodnes působící Institut pro vzdělávání, a v roce 1958 v Amsterdamu byla zahájena činnost IEA "(International Association for the Evaluation of Educational Achievement)," která provedla několik srovnávacích měření vzdělávacích výsledků ve školách mnoha zemích světa.

Typy srovnávacích studií.

• studie o edukačních problémech v jednotlivých zemích (např. prestiž učitelského povolání v ČR)  • průřezové studie zkoumající určitý jev ve více zemích, jsou stanovena společná kritéria (např. porovnání vzdělávacích standardů, přijímání studentů na VŠ)  • mezinárodní studie srovnávající vzdělávací systémy podle společných kategorií (např. úroveň znalostí desetiletých žáků ze čtenářské gramotnosti)  • nadnárodní studie (např. perspektivy multikulturní výchovy, Světová krize ve vzdělávání atd.)

Principy metodologie srovnávací pedagogiky.

Neexistuje jediný typ srovnávací studie, která by dokázala odpovědět na všechny otázky týkající se fungování vzdělávání v jiných zemích. Nejplodnější studie jsou podle nich ty, které kombinují více metodologických postupů.  Mezi základní principy metodologie srovnávací pedagogiky dle Průchy (2006) řadíme:

Srovnávací pedagogika (někdy také zvaná jako komparativní pedagogika) je jednou ze základních pedagogických disciplín, která se zabývá srovnáním vzdělávacích systémů, nebo jejich částí ve dvou nebo více zemích. Čerpá z poznatků a přístupů jiných věd, zároveň tyto poznatky doplňuje či prohlubuje. V rámci společenských věd vychází především z filozofie, psychologie a sociologie.

比较教育学(Comparative Education)是为了要了解本国与他国教育之间的异同,借由发现各国之间的不同,理解不同国家的教育风格,而本国也可斟酌他国成功的教育经验来弥补本国教育上的缺失。法国安东尼·朱利安(Antonie Jullien,1775 ~ 1848)是最早研究比较教育学的学者,他在1817提出「比较教育的计划及基本观点」,建立了主观的研究。随着时代的进步,全球化的到来,各国之间的连系也越来越紧密,其中包括了经济、政治、宗教、文化、军事、教育等等面向,而各个面向都互相影响,也因此比较教育学也越来越受到重视。


Historie.

V roce 1936 se Sovět národních komisařů Ázerbájdžánské SSR rozhodl vydělit umělecké oddělení z Ázerbájdžánského státního muzea a ustavit jej jako nezávislé muzeum. Navíc byly zakoupeny další exponáty. Slavnostní zahájení první výstavy muzea se konalo v roce 1937 a v roce 1951 bylo muzeum přesunuto do novobarokního paláce De Bour postaveného na konci 19. století.  V roce 2006 byla budova důkladně zrekonstruována a v roce 2009 proběhlo otevření nové výstavy. Roku 2011 muzeum získalo nejprve národní a poté evropskou certifikaci Evropského muzejního standardu (EUMS), protože splňuje mezinárodní standardy a kritéria, což znamená vysoce kvalitní a profesionální muzejní služby; certifikace byla udělena jednomyslným rozhodnutím představenstva Evropské hospodářské komory obchodu, obchodu a průmyslu (EEIG), nevládní organizace se sídlem v Bruselu.  V knihovně muzea je přibližně 9000 vědeckých knih, monografií, katalogů, alb a další odborné literatury. Je zde také sbírka vzácných starých dokumentů.  Exponáty ve sbírce Ázerbájdžánské národní galerie zahrnují starožitná umělecká díla, z nichž nejstarší pocházejí ze 4. století před naším letopočtem. Keramické misky zdobené archaickými ornamenty byly nalezeny v Nachičevanu, Mingačeviru, Fuzuli a Chanlaru (nyní Göygöl); dále zde jsou ozdobné lampy a prosklené dlaždice z období Seldžuků; části vlysů z hradu Bajil ze 13. století; truhly ze 14.-18. století nalezené v Abšeronu a Šamachi; kvalitní koránské rukopisy a knihy o astrologii ze 16. století; originální tabrízské miniatury ze 17. až 18. století malované temperou, zlatem a vodovými barvami; obrazy a jiná díla slavných místních umělců od nejstarších dob po současníky; dál umělecké kovové předměty ze 16. a 17. století a vzorky původních textilií, výšivek, krojů, koberců a šperků z 18. až 20. století. Muzeum dále vlastní sbírku soch, obrazů, grafiky i užitého umění západní Evropy (Francie, Německo, Rakousko, Itálie, Řecko, Flandry, Dánsko, Španělsko), Východu (Írán, Turecko, Japonsko, Čína, Indie, Egypt, Střední východ) a Ruska.  Kromě koberců jsou zde vystaveny i jiné typy ázerbájdžánského dekorativního a užitého umění, jako jsou různé techniky vyšívání, uměleckého zpracování kovů, umělecké textilie, dřevořezby, šperky atd. Jsou zde i výšivky zlatou nití typu „gulabatin“, jež jsou v Ázerbájdžánu široce rozšířené a Šamachi, Šuša a Baku tradičně byly středisky tohoto druhu uměleckého řemesla. Základem pro vyšívání zlatými a stříbrnými nitěmi byl červený a zelený samet. Klobouky a tzv. „arachiny“ byly ozdobeny růžicemi a medailony vyrobenými ze stylizovaných okvětních lístků a hvězd.

Stálá výstava.

Sedm sálů v první budově vystavuje evropské umění a deset sálů ruské umění. Evropské umění zahrnuje díla italská (Guercino, Leandro Bassano, Francesco Solimena, Lorenzo Bartolini), francouzská (Jules Dupré, Gaspard Dughet, Pascal Dagnan-Bouveret, Jean-Joseph Benjamin-Constant), nizozemská a vlámská (Frans Hals, Michiel Jansz van Mierevelt, Adriaen Brouwer, Adriaen van Ostade, Justus Sustermans, Pieter Claesz), německá (Johann Heinrich Roos, Friedrich August von Kaulbach) a polská (Jan Styka).  Ve druhé budově postavené v roce 1885 se nachází východní umění, zastoupené zejména perským, tureckým, čínským a japonským uměním. Ruské umění je zastoupeno zejména malbami Karla Brjullova Alexeje Venecianova, Vasilije Věreščagina, Isaaka Levitana, Vladimíra Makovského, Valentina Serova, Vladimira Borovikovského, Vasilije Tropinina, Konstantina Korovina a Ivana Šiškina. Jsou zde také ukázky ruské avantgardy.  Mezi zastoupenými ázerbájdžánskými umělci jsou malíři Mir Mohsun Navvab, Bahruz Kangarli, Tair Salachov, Azim Azimzade, Salam Salamzade, Vidadi Narimanbekov, Mikail Abdullajev, Togrul Narimanbekov a sochař Omar Eldarov. Díla Sattara Bahlulzadeho zaplňují celou jednu místnost.  Součástí muzea jsou také stojany a knižní miniatury ze 17. – 19. století, lakované miniatury z 18. – 19. století a sbírka lžiček na šerbet vyrobených z morušového dřeva.  První práce byly získány z Petrohradu, Moskvy a ze soukromých sbírek. Expozice muzea byly později vystaveny v Kanadě (1966), na Kubě (1967), Sýrii (1968), Francii (1969), v bývalém Československu a Alžírsku (obojí 1970), Iráku (1971) atd.

Sbírka antického a středověkého umění Ázerbájdžánu.

Tato sbírka zahrnuje umělecká díla ze starověku a středověku, včetně postav ptáků z Manny, ženských figur z 3.-1. století před naším letopočtem, různých starověkých nádob z různých částí Ázerbájdžánu, které byly nalezeny při vykopávkách, náhrobku ve tvaru koně atd.

Sbírka koberců.

Muzeum vystavuje staré koberce z různých regionů země.

Ázerbájdžánská národní galerie (azersky "Azərbaycan Milli İncəsənət Muzeyi") je největší galerie v Ázerbájdžánu. Byla založena v roce 1936 v Baku a v roce 1943 byla pojmenována po Rustamovi Mustafajevovi, prominentním ázerbájdžánském scénickém výtvarníkovi a divadelním umělci. Muzeum se skládá ze dvou budov z 19. století stojících vedle sebe. Sbírka zahrnuje přes 15 000 uměleckých děl. V 60 místnostech je stálá expozice více než 3000 položek. V depozitáři je uloženo asi 12 000 položek. Muzeum pravidelně obměňuje exponáty, aby bylo možné dočasně vystavit více děl.

阿塞拜疆国家艺术博物馆()是阿塞拜疆最大的艺术博物馆。博物馆在1936年创建于巴库。该博物馆由两幢相邻的建于19世纪的建筑以及2018年重建后的第三栋楼组成。藏品超过15,000件。有超过3000件艺术品永久陈列在60多个房间中,大约有12,000件艺术品则保存在储藏室内。博物馆也经常更换展览让更多的藏品可以得到临时展出。


Systematika.

Prvním evropským přírodovědcem, který nestora úzkozobého pozoroval, byl německý pastor a ornitolog Johann Reinhold Forster. Tento muž se společně se svým synem Georgem zúčastnil druhé plavby Jamese Cooka do Tichomoří mezi lety 1772 až 1775. Ostrov, Cookem pojmenovaný jako Norfolk, expedice objevila v říjnu roku 1774 a z této doby také pochází první zmínka o nestorovi. Cook si do svého deníku zapsal, že na ostrově „žily stejné druhy holubů a papoušků jako na Novém Zélandu”. Nestora úzkozobého zvěčnil roku 1790 na akvarelu důstojník Britského královského námořnictva a druhý guvernér Nového Jižního Walesu John Hunter, který na ostrově ztroskotal. Pták je vykreslen na lilkovité rostlině druhu "Solanum aviculare" a jedná se o jedinou kresbu živého ptáka v jeho přirozeném prostředí. Druh poprvé vědecky popsal britský ornitolog John Gould roku 1836, přičemž zvolil vědecké jméno "Plyctolophus productus". Současná systematika řadí nestora úzkozobého do rodu nestor ("Nestor"), nesoucí jméno bájného Nestóra z řecké mytologie. Druhové jméno "" pochází z latiny a znamená „prodloužený”, odkazuje tak na extrémně dlouhý papouškův zobák. Původní jméno "Plyctolophus productus" je vědeckým synonymem. Nestor úzkozobý je monotypickým taxonem a netvoří tedy žádné poddruhy.  O vnitrodruhové systematice nestora úzkozobého ovšem v minulosti panovaly nejasnosti. U některých jedinců se totiž vyvíjel zobák až abnormálně velký, pravděpodobně šlo o jistou formu deformity. Tato abnormálnost nicméně zaujala česko-rakouského zoologa Augusta von Pelzelna, který pro tyto jedince vytvořil nový druh "Nestor norfolcensis". Někteří další zoologové tento nový druh uznávali a zvláště baron (a zoolog) Lionel Walter Rothschild spekuloval, že tito podle něj specializovaní papoušci mohli žít na Ostrově lorda Howa. Pro tato tvrzení nicméně neexistují důkazy. Druh "Nestor norfolcensis" se později stal synonymem k "Nestor productus".  V rámci mezidruhové příbuznosti se nestor úzkozobý řadí do čeledi kakapovití (Strigopidae) a v ní do podčeledi Nestorinae a jediného rodu "Nestor". Čeleď kakapovitých kromě rodu "Nestor" tvoří ještě rod "Strigops" (v podčeledi Strigopinae) s jediným druhem kakapem sovím ("S. habroptila"). Podle jiné systematiky tvoří nestorové vlastní čeleď Nestoridae, která společně s čeledí kakapovitých Strigopidae tvoří nadčeleď Strigopoidea. Nestorové a kakapové představují bazální klad vůči všem ostatním papouškům. Samotné linie nestorů a kakapů se na Novém Zélandu rozdělily před 23 až 29 miliony lety. Nestor kea ("N. notabilis") se od nestora kaky ("Nestor meridionalis") oddělil před asi 2,3 až 4,4 miliony let. Nestor kaka se následně rozdělil do svých dvou poddruhů (na Severním a Jižním ostrově) a dal vzniknout také dvěma novým druhům: nestoru úzkozobému a druhu "Nestor chathamensis". Nestor kaka je považován za nejbližšího příbuzného nestora úzkozobého. V některých publikacích se lze setkat i s tím, že je nestor úzkozobý hodnocen jako poddruh nestora kaky.

Popis.

Nestor úzkozobý dosahoval velikosti asi 38 cm. Jednalo se o velkého a statného papouška, který se vyznačoval kratšími křídly a krátkým ocasem, ale mohutnými končetinami. Typickým znakem byl také dlouhý dolů zahnutý zobák. Australský ornitolog a odborník na papoušky Joseph Forshaw uvádí ve své knize přesnější měření založená na několika muzejních exemplářích. Rozměry jednoho samce byly: křídlo měřilo 259 mm, ocas 130 mm, zobák 48 mm a tarsometatarsus 35 mm. Rozměry jedné samice činily: křídlo 261 mm, ocas 128 mm, zobák 42 mm, tarsometatarsus 33 mm. Rozměry pěti jedinců nejasného pohlaví činily: křídlo 232–259 mm, ocas 121–145 mm, zobák 40–49 mm a tarsometatarsus 32–38 mm. Rozměry tarsometatarsu zjištěné na základě muzejních vzorků však nejsou u ptáků příliš vypovídající, protože jejich končetiny bývají často zkrouceny a umístěny v nepřirozených polohách.  Zbarvení peří nestora úzkozobého bylo rozmanité, nicméně pohybovalo se především od nazelenale popelavé až po hnědou, s oranžovými odstíny, ocas byl hnědý. Horní část hrudi měla barvu šedavě hnědou, přičemž spodní strana těla následně přecházela do žlutooranžové. Na stehnech bylo zbarvení hnědé až červenohnědé, kostřec byl matně červený. Zbarvení hlavy bylo na čele, koruně a šíji hnědošedé až hnědé, na tvářích světlejší, žlutavé až oranžové, někdy až lehce do červena. Duhovka měla zbarvení tmavě hnědé, dlouhý zobák byl hnědošedý a končetiny olivově hnědé. Nevyvinul se výrazný pohlavní dimorfismus. Juvenilní jedinci se vcelku podobali dospělcům, ale postrádali žlutočervené znaky na prsou, místo toho byl jejich hrudník olivově hnědý.

Biologie.

Nestor úzkozobý se vyskytoval výhradně na ostrově Norfolk, jenž leží asi 740 km severozápadně od Nového Zélandu, a na blízkém ostrově Phillip Island, který leží asi 6 km jižně od Norfolku. Australský ornitolog a odborník na papoušky Joseph Forshaw uvádí výskyt také na blízkém ostrůvku Nepean Island, který je vzdálen jen několik set metrů od Norfolku. Vzhledem k tomu, že byl nestor úzkozobý spíše špatný letec, je možné, že mezi ostrovy nepřelétával, Forshaw je naopak toho názoru, že se mezi jednotlivými ostrovy pohybovat mohl.  Co se týče biologie, nedochovalo se dostatečné množství informací. Jelikož nejbližší příbuzný, novozélandský nestor kaka, je lesním druhem, lze předpokládat, že i nestor úzkozobý mohl žít v lesích. Nestoři kaka žijí buď samostatně, nebo v menších skupinkách a je možné, že nestor úzkozobý si vytvářel podobnou sociální strukturu. Nestor kaka obhajuje teritorium o rozloze asi 15,5 ha. Dobové zprávy hovoří o tom, že byl druh velmi zvídavý, zároveň šlo také o špatného letce, který se často zdržoval na zemi. V případě vyrušení pták odletěl do porostů blahočetů, přičemž si při pohybu ve větvích pomáhal svým zobákem.  Jisté podrobnosti o tomto druhu poskytl John Gould, který ptáka pozoroval v zajetí v Sydney někdy okolo roku 1838. Chovaný pták patřil jistému majoru Andersonovi a pocházel z ostrova Phillip Island, kde se pohyboval podle slov paní Andersonové jak na zemi ve skalnatém terénu, tak na vrcholcích vysokých stromů. Papoušek se zde živil nektarem rostlin (zřejmě slézovitá rostlina "Lagunaria patersonia"). V konzumaci této potravy mu pomáhal přizpůsobený jazyk s úzkým zrohovatělým výrůstkem na spodní straně. Jazyk dle slov Goulda připomínal lidský prst s nehtem na dolní části. Nicméně velikost a síla nestorova zobáku naznačují, že se druh živil i jinou potravou a zřejmě svůj zobák využíval k vytahování larev hmyzu z trouchnivějícího dřeva a pravděpodobně konzumoval i jinou potravu dostupnou v ostrovních lesích, jako bylo ovoce nebo semena. Gould o něco později pozoroval nestora úzkozobého v zajetí také v Londýně a zde chovaný pták byl krmen listy salátů a jiné zeleniny, stejně tak jako ovocnými šťávami a mléčnými výrobky. Nestor úzkozobý se ozýval nepříjemným chraplavým voláním, které se podobalo psímu štěkání. O rozmnožování tohoto druhu není zjištěno téměř nic. Gouldovi se od paní Andersonové dostalo informace, že druh hnízdil v dutinách stromů a snůška činila čtyři vejce, avšak dané informace se mu nepodařilo ověřit.

Vyhynutí.

Nestor úzkozobý je Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) hodnocen jako vyhynulý taxon. Vyhynul následkem kombinace ztráty biotopu a nadměrného lovu. Cook ostrov Norfolk objevil roku 1774 a ten mezi lety 1788 až 1814 a následně také v období mezi roky 1825 až 1854 sloužil jako trestanecká kolonie. Vzhledem k tomu, že všechny ostrovy, na kterých se nestor vyskytoval, jsou poměrně malé (ostrov Norfolk má rozlohu asi 35 km2, ostrov Phillip asi 190 ha a ostrov Nepean pouhých 10 ha), nemohly už před lidským osídlením uživit početnou populaci papoušků. Následkem lidské kolonizace pak došlo k přetvoření původního vzhledu ostrova, jeho velká část byla odlesněna pro zemědělství a výstavbu. Souběžně s tím byl také nestor úzkozobý společně s jinými druhy ptáků, jako byli buřňák hnědohlavý ("Pterodroma solandri") nebo dnes již také vyhynulý poddruh holuba maorského "Hemiphaga novaeseelandiae spadicea", loven osadníky a trestanci pro maso. Zejména po ztroskotání lodi Britského královského námořnictva "Sirius" v březnu roku 1790, na jejíž palubě byl kapitán John Hunter, jenž ptáka nakreslil, byla hladovějící posádka nucena zdejší ptáky lovit. Námořníci byli nuceni na ostrově strávit téměř rok až do února 1791, než byli jinou lodí zachráněni a převezeni zpět do Anglie. Ptáci se snadno lovili, protože nebyli plaší.  Nebezpečí pro nestora úzkozobého plynulo také ze strany nepůvodních predátorů, jako byly zdivočelé kočky dovezené na ostrov. Na ostrově Phillip došlo také k vysazení prasat, koz a králíků, kteří měli negativní vliv na vegetaci ostrova. Docházelo rovněž k odchytávání ptáků pro klecový chov, zejména protože se dali snadno ochočit a v zajetí se dobře chovali. Nestor úzkozobý kvůli všem těmto faktorům na ostrově Norfolk vyhynul někdy kolem doby vytváření druhé trestanecké kolonie − což lze usuzovat na základě toho, že Abel D. W. Best, jenž mezi roky 1838 až 1839 prováděl na ostrově komplexní ornitologický průzkum, se o ptákovi nezmiňoval. Na ostrově Phillip zřejmě menší populace nestorů úzkozobých přežívaly o něco déle. Poslední známý jedinec nestora úzkozobého uhynul v zajetí v Londýně někdy po roce 1851.

Muzejní kusy.

Některé exempláře nestorů úzkozobých jsou uchovány v muzeích po celém světě, přičemž všechny vzorky se známým původem pocházejí z ostrova Phillip. Exempláře vlastní konkrétně muzejní instituce v Besançonu (Francie), v Amsterdamu a Leidenu (Nizozemsko), Kielu, Berlíně, Frankfurtu, Drážďanech a Göttingenu (Německo), Vídni (Rakousko), Birminghamu, Cambridgi, Tringu, Liverpoolu, Londýně (Velká Británie), Florencii (Itálie), Melbourne (Austrálie), New Yorku, Washingtonu, Filadelfii (USA) a jeden vzorek neznámého pohlaví vlastní také Národní muzeum v Praze. Pražský vzorek P6V-004385 pochází ze sbírky rakouského přírodovědce a důstojníka rakouské armády Christopha Feldegga. Zajímavé jsou také vzorky z leidenského muzea, které vlastní jednu samici (vzorek RMNH 110.068) a jednoho samce (vzorek RMNH 110.061) nestora úzkozobého. Původ vzorku samce z ostrova Phillip, který je datován do roku 1863, je neznámý. Pokud by však opravdu byl pták uloven roku 1863 (a nebyl tehdy např. jen zakoupen z jiné sbírky), značilo by to, že nestor na ostrově přežíval ještě v 60. letech. Ze stejné skupiny ptáků jako v leidenském muzeu pochází i amsterdamský vzorek neznámého pohlaví ZMA 3164. Muzeum v Sydney vlastní jeden vysušený exemplář. Mimoto jsou dochovány některé fosilní zbytky z nejméně devíti jedinců.

Nestor úzkozobý, známý také jako nestor norfolkský ("Nestor productus"), je vyhynulým druhem papouška, který náleží do čeledi kakapovití (Strigopidae) a rodu nestor ("Nestor"). Jeho nejbližší příbuzný je nestor kaka ("Nestor meridionalis") z Nového Zélandu. Nestor úzkozobý byl statný papoušek, asi 38 cm velký, jemuž jméno vynesl dlouhý dolů zahnutý zobák. Vyskytoval se na ostrově Norfolk a také na dvou malých blízkých ostrovech Phillip Island a Nepean Island. Biologie tohoto druhu zůstala neprobádána a je v mnoha ohledech hádankou. Podobně jako nestor kaka mohl i nestor úzkozobý obývat lesní oblasti a žít buď solitérně, anebo v menších skupinkách. Jednalo se o špatného letce, který často pobýval na zemi. Nebyl plachý a v zajetí se dal snadno ochočit. Hnízdil pravděpodobně ve stromových dutinách a snůška činila asi 4 vejce, avšak i tyto informace jsou sporné.

卡卡啄羊鹦鹉("Nestor productus")是已灭绝的大型鹦鹉,喙突出。牠们的羽毛呈橄榄褐色,颈部及胸部分别呈橙色及稻草色。牠们生活在诺福克岛及菲利普岛的岩间及树顶。牠们是新西兰卡卡鹦鹉的近亲。


2020年澳大利亚网球公开赛女子单打比赛

Turnaj.

Odhlášení.

Kanadská světová šestka Bianca Andreescuová se v týdnu před zahájením odhlásila pro nedoléčené poranění kolena, které si přivodila 30. října 2019 na Turnaji mistryň. Poprvé od Australian Open 1996 tak v soutěži chyběla úřadující šampionka US Open.  Z grandslamu se také odhlásily běloruská dvojnásobná vítězka Viktoria Azarenková, Němka Andrea Petkovicová, Portoričanka Mónica Puigová a Ruska Věra Zvonarevová.  Rozlosování se uskutečnilo ve čtvrtek 16. ledna 2020 a první kolo bylo rozehráno horní polovinou pavouka v pondělí 20. ledna téhož roku. Podle analýzy WTA byla nejobtížnější osmina pavouka nalosována ke světové trojce Naomi Ósakaové, která přehrála semifinalistku Rogers Cupu Marii Bouzkovou. Utkání v aréně Roda Lavera otevřelo celý ročník. V této části pavouka proběhla také repríza duelu z Wimbledonu 2019 mezi nejmladší a nejstarší hráčkou, 39letou Venus Williamsovou a 15letou Cori Gauffovou. Stejně jako v All England Clubu z utkání vyšla vítězně Gauffová.

První hrací týden.

Sedminásobná melbournská šampionka Serena Williamsová ztratila jen tři gemy s ruskou teenagerkou Anastasijí Potapovovou. Do posledního turnaje v kariéře vstoupila Caroline Wozniacká vítězstvím nad Američankou Kristie Ahnovou.  Obhájkyně finálové účasti, světová osmička Petra Kvitová, deklasovala krajanku Kateřinu Siniakovou, jež po zisku úvodní hry dalších dvanáct ztratila. Dvacetičtyřletá kvalifikantka Barbora Krejčíková poprvé v kariéře vyhrála zápas dvouhry na grandslamu, když zdolala Estonku Kaiu Kanepiovou po třísetovém průběhu.  Dvě nejvýše nasazené, světová jednička Ashleigh Bartyová a dvojka Karolína Plíšková, mají podle analýzy WTA dobré předpoklady k postupu do druhého hracího týdne. Bartyová, která by se mohla stát první australskou vítězkou od Chris O'Neilové z roku 1978, zvládla na úvod třísetové klání s Ukrajinkou Lesjou Curenkovou. V soutěži se stala první australskou světovou jedničkou a nejvýše nasazenou ve dvouhře od Evonne Goolagongové z roku 1976. Úřadující šampionka z Brisbane Plíšková zdolala Francouzku Kristinu Mladenovicovou po dvousetovém průběhu. Světová šestnáctka Markéta Vondroušová vracející se na okruh po operaci zápěstí nenašla recept proti ruské veteránce Světlaně Kuzněcovové, když o postupující rozhodl až závěr třetí sady.  Turnajová dvacítka Karolína Muchová vyhrála ve 23 letech první zápas v hlavní soutěži melbournského majoru. Za stavu her 5–2 ve třetím dějství proti Belgičance Kirsten Flipkensové nevyužila dva mečboly a postup do druhého kola na čtvrtém grandslamu v řadě získala až v supertiebreaku. Na divokou kartu hrající šampionka z roku 2008 Maria Šarapovová se na dvorce vrátila po zranění ramene. Po dvousetové porážce od chorvatské světové dvacítky Donny Vekićové se jako 145. hráčka žebříčku po grandslamu propadla na 369. místo, nejnižší postavení od srpna 2002. Jednalo se o její poslední zápas kariéry, když 26. února 2020 ukončila profesionální kariéru.  Mezi překvapení se zařadila dvousetová prohra dvanácté nasazené Britky Johanny Kontaové od Tunisanky Ons Jabeurové i vyřazení Sloane Stephensové od Číňanky Čang Šuaj, přestože šla Američanka v závěru druhé sady podávat na vítězství v zápase. Krizový moment v úvodním setu zvládla světová trojka Simona Halepová, která odvrátila tři setboly podávající Jennifer Bradyové a následně dovedla duel do vítězného konce. Naopak osmifinalistka z roku 2019 Amanda Anisimovová dohrála na raketě Kazašky Zariny Dijasové, která vylepšila sezónní poměr utkání na 8–1. Dvanáctá hráčka žebříčku Aryna Sabalenková nezvládla obě zkrácené hry s Carlou Suárezovou Navarrovou, trojnásobnou čtvrtfinalistkou turnaje. Ve vyrovnaném duelu zahrála Běloruska 32 vítězných míčů a vytvořila 58 nevynucených chyb. Španělka zaznamenala 18 winnerů na 36 nevynucených chyb.  Na pátém grandslamu v řadě prošla do třetí fáze světová sedmička Belinda Bencicová, když zvládla koncovky obou setů proti Lotyšce Jeļeně Ostapenkové. Ve druhém z nich přitom otočila nepříznívý stav her 2–5. Také Španělka Garbiñe Muguruzaová postoupila po třísetové bitvě s Australankou Ajlou Tomljanovićovou a v probíhající sezóně si připsala již sedmou výhru. Sedmnáctá nasazená Němka Angelique Kerberová získala vyřazením Australanky Priscilly Honové, jíž organizátoři udělili divokou kartu, poprvé dvě výhry v řadě od září 2019. Světová desítka Kiki Bertensová porazila ve dvou sadách další Australanku Arinu Rodionovovou, čímž na úvodním majoru vyrovnala své maximum.  Poslední zápas v Melbourne Parku odehrála 31letá Carla Suárezová Navarrová, která ve své závěrečné sezóně na okruhu nestačila na 18letou Polku Igu Świątekovou.  Světová dvojka Karolína Plíšková měla horší vstup do utkání proti sedmdesáté druhé ženě klasifikace Lauře Siegemundové z Německa, která se ujala vedení 3–1 na gemy. Další vývoj však ovládla Plíšková a po 86 minutách dvousetového klání postoupila. Premiérově nasazená na grandslamu Karolína Muchová podehla až 600. hráčce žebříčku CiCi Bellisové ze Spojených států po dvousetovém průběhu. Dvacetiletá Američanka nastoupila teprve do čtvrtého turnaje od března 2018, když byla dlouhodobě zužovaná zraněními a prodělala více operativních zákroků. Muchová vstup do sezóny komentovala slovy: „"Hledám svoji hru. Je to frustrující, protože jsem zvyklá na lepší výkony. Na druhou stranu nehodlám panikařit."“ Ve větrných podmínkách svedla dvousetovou bitvu Petra Kvitová, jež proti 22leté Paule Badosové v úvodní sadě dotahovala ztrátu ze stavu 2–4 a 15:40. Španělka, hrající poprvé druhé kolo grandslamu, si v závěru druhého dějství vypracovala tři setboly v řadě. Ani jeden z nich však hráčka z konce první stovky nevyužila a Češka sérií tři her dovedla duel do vítězného konce.  Dvacátá pátá nasazená Ruska Jekatěrina Alexandrovová hladkou výhrou nad kvalifikantkou Barboru Krejčíkovou prodloužila sérii neporazitelnosti na 12 zápasů. Obhájkyně trofeje Naomi Ósakaová ztratila proti čínské světové dvaačtyřicítce Čeng Saj-saj stejně jako v úvodním kole šest her. Duel dokonce kopíroval průběh zápasu Japonky proti Bouzkové, když na úvod dokázala otočit nepříznivý vývoj gemů 2–4. Nezaváhala ani světová jednička Ashleigh Bartyová. Slovinka Polona Hercogová na ni uhrála jen pět her. Vyřazením belgické kvalifikantky Greet Minnenové vylepšila dvacetiletá Jelena Rybakinová sezónní bilanci zápasů již na 11–1, když na předcházejícím turnaji v Hobartu vybojovala trofej a v Šen-čenu postoupila do finále.  Třicátá šestá žena klasifikace, Dánka Caroline Wozniacká, dokázala v úvodní sadě zvrátit nepříznivý stav her 1–5 a ve druhé dohnat ztrátu dvou servisů z poměru 0–3. V duelu se světovou jedenadvacítkou Dajanou Jastremskou rozhodla o postupu v koncovkách obou setů. Jastremská, kterou na okruhu doprovázela pověst simulantky využívající zdravotní přestávky k rozhození soupeřek, si opět – před gemem od možného vyřazení – vyžádala ošetření stehna. Wozniacká na to po utkání reagovala slovy: „"Zcela evidentně se snažila mě vyhodit z rytmu. Byl to jen trik, snažila jsem se maximálně soustředit na sebe [...] Jsem ráda, že jsem udržela hlavu v zápase a nenechala se vyvést z míry. Ale já ji znám, věděla jsem, co přijde"“. Bez potíží prošla do třetího kola Američanka Serena Williamsová po dvousetové výhře nad Slovinkou Tamarou Zidanšekovou. Naopak koncovku rozhodující sady nezvládla nasazená Chorvatka Petra Martićová, jíž vyřadila třicátá devátá hráčka žebříčku Julia Görgesová. Aktivní vzájemnou bilanci zápasů tak Němka navýšila na 3–0. Rumunka Sorana Cîrsteaová vstoupila do rozhodující třetí sady proti Cori Gauffové lépe. Po prolomení servisu se ujala vedení 3–0 na gemy. Americká teenagerka však průběh otočila a postoupila do další fáze.  Třísetovou porážkou od Tunisanky Ons Jabeurové ukončila profesionální kariéru bývalá světová jednička a vítězka melbournského grandslamu z roku 2018 Caroline Wozniacká, která dokázala v poslední sadě dotáhnout ztrátu her 0–3, ale v závěru opět o podání přišla. Jabeurová dominovala ve vítězných míčích, jichž zahrála 43 oproti 9 winnerům Dánky. Stala se tak historicky první Arabkou ve čtvrtém kole grandslamové dvouhry. Po skončení proběhlo s 29letou Wozniackou oficiální rozloučení, na nějž měla navázat závěrečná květnová exhibice proti Sereně Williamsové v Kodani.  Překvapením se stalo vyřazení obhájkyně trofeje a světové čtyřky Naomi Ósakaové od 15leté Američanky Cori Gauffové, která jí tak oplatila hladkou prohru z US Open 2019. Američanka figurující na šedesáté sedmé příčce žebříčku vyrovnala dvousetovou výhrou své grandslamové maximum. Ósakaová utržila z osmnácti naposledy odehraných utkání teprve druhou porážku, když v jediné předchozí měla proti Plíškové mečbol. V duelu trvajícím 67 minut využila Gauffová tři ze čtyř brejkbolů, zatímco Japonka jeden ze dvou. Členku elitní světové desítky zdolala Američanka podruhé a zajistila si posun do první padesátky klasifikace. Podruhé do osmifinále grandslamu postoupila 21letá Američanka a turnajová čtrnáctka Sofia Keninová, která v úvodním setu zlikvidovala ztrátu gemů 2–5 a odvrátila čtyři setboly Číňanky Čang Šuaj. Ve zkrácené hře druhé sady nejdříve neproměnila dva mečboly, poté zachránila setbol a zápas zakončila využitím třetího mečbolu.  Světová devítka a 38letá úřadující šampionka z Aucklandu Serena Williamsová, usilující o vyrovnání historického rekordu Margaret Courtové v počtu 24 grandslamových trofejí z dvouhry, překvapivě nezvládla duel s dvacátou devátou hráčkou žebříčku Wang Čchiang. Číňanka jí oplatila debakl ze čtvrtfinále US Open 2019 a snížila pasivní poměr vzájemných zápasů na 1–2. Američanka se již zachraňovala ve druhém setu, kdy dotáhla ztrátu her 3–5 a následně získala tiebreak. Ve třetím dějství si jako jediná vypracovala brejkové příležitosti čínská tenistka, která se favoritce vyrovnala v tvrdém a útočném stylu hry. Zatímco v utkání na US Open Wangová nezahrála ani jeden vítězný úder, v Melbourne si jich připsala 25 na 20 nevynucených chyb. Williamsová nastřílela 43 winnerů oproti 56 nevynuceným chybám. Číňanka se dostala k dvanácti brejkbolům, na rozdíl od šesti soupeřky, a proměnila tři vůči jedinému Američanky. Williamsová tak prohrála jubilejní 50. grandslamový zápas na 349 výher. Světová jednička Ashleigh Bartyová ztratila jen pět her v duelu s Jelenou Rybakinovou. Osmnáctá nasazená Američanka Alison Riskeová otočila průběh zápasu s Němkou Julií Görgesovou, jež dominovala v první sadě. Ve třetím vzájemném klání ji poprvé porazila. Španělka Garbiñe Muguruzaová ztratila jen tři gemy s ukrajinskou světovou pětkou Elinou Svitolinovou a za 68 minut popáté postoupila do osmifinále turnaje. Pasivní poměr vzájemných duelů snížila na 5–6, včetně negativní bilance na tvrdém povrchu 2–4. V osmifinále ji čekala Nizozemka Kiki Bertensová, která vyřadila Kazašku Zarinu Dijasovou po dvousetovém průběhu.  Ani ve třetím kole neztratila set 29letá Petra Kvitová, která za hodinu hladce přehrála Rusku Jekatěrinu Alexandrovovou. Ukončila tak její 12zápasovou neporazitelnost. V úvodní hře Češka odvrátila jedinou brejkovou hrozbu soupeřky, jež na ni v celém průběhu uhrála jen tři hry. Světová třiadvacítka Řekyně Maria Sakkariová prošla do prvního grandslamového osmifinále po vítězství nad jedenáctou ženou klasifikace Madison Keysovou. Finalistka z roku 2018 Simona Halepová si za 78 minut v prvním vzájemném duelu poradila s Kazaškou Julií Putincevovou ve dvou setech. Již postupem do třetího kola v Melbourne vyhrála poprvé od července 2019 dva zápasy v řadě.  Estonka Anett Kontaveitová, figurující na třicáté první příčce, deklasovala za 49 minut světovou sedmičku Belindu Bencicovou, která získala jediný gem. Při 21 winnerech a pouze 7 nevynucených chybách se podruhé probojovala do čtvrté fáze Australian Open. Druhou účast v osmifinále grandslamu si po French Open 2019 zajistila polská teenagerka Iga Świąteková, jež vyřadila Chorvatku Donnu Vekičovou. Až v sedmém vzájemném střetnutí premiérově nestačila světová dvojka Karolína Plíšková na ruskou světovou třicítku Anastasiji Pavljučenkovovou. První vítězný gem Plíškové na podání trval 18 minut, odehráno bylo dvanáct shod a Češka odvrátila šest brejkbolů. Útočně hrající Pavljučenkovová zvládla obě zkrácené hry a po 2.25 hodinách postoupila. Obě hráčky měly nízké procento využití brejkových příležitostí. Plíšková, jež nepřešla třetím kolem poprvé od roku 2016, proměnila dva z deseti brejkbolů oproti dvěma využitým z patnácti brejkbolů Rusky. Němka Angelique Kerberová postoupila do osmifinále popáté v řadě, když v třísetové bitvě vyřadila Italku z počátku druhé světové stovky Camilu Giorgiovou. Aktivní poměr vzájemných duelů navýšila na 5–0.  Světová třiadvacítka Maria Sakkariová nenavázala na předchozí dvě výhry s Petrou Kvitovou a své první grandslamové osmifinále prohrála. V úvodní sadě prolomila podání Češky již v úvodní hře a v jejím závěru šla dvakrát podávat na vítězství v setu. Kvitová však vždy získala brejk a Řekyně o prvním dějství rozhodla až vyhranou zkrácenou hrou. Po sérii prolomených podání ve druhém setu potvrdila Češka brejk za stavu 4–3, kdy zpřesnila hru a začala méně chybovat. Čtvrté prohrané podání řecké jedničky v prostřední části duelu pak znamenalo vyrovnání sad. V rozhodující sadě již na dvorci dominovala Kvitová, která soupeřku nepustila k žádné brejkové příležitosti, sama dvakrát prolomila servis a počtvrté v kariéře prošla do čtvrfinále. Poměr vítězných míčů a nevynucených chyb u ní činil 33–46, zatímco Řekyně měla bilanci 18–30. Z třísetového klání Američanek o první účast v grandslamovém čtvrtfinále vyšla vítězně světová patnáctka Sofia Keninová, když zdolala patnáctiletou Cori Gauffovou. Po nezvládnutém úvodním tiebreaku ztratila 21letá hráčka v dalším průběhu jen tři hry. Keninová vyprodukovala méně chybných úderů, 22 nevynucených chyb na 48 Gauffové.  Tunisanka Ons Jabeurová navýšila o další kolo rekord první Arabky ve čtvrtfinále singla na grandslamu, když za 77 minut zdolala dvacátou sedmou nasazenou Číňanku Wang Čchiang po dvousetovém průběhu. V obou předchozích vzájemných duelech přitom světová osmasedmesátka Jabeurová nezískala ani jeden set, v lednové šenčenské přípravě uhrála pouze tři gemy. Na vítězné míče Wangovou přestřílela 29–11 a dosáhla výrazně vyšší procentuální úspěšnosti získaných míčů po druhém podání. Až ve třetím vzájemném duelu dokázala porazit světová jednička Ashleigh Bartyová devatenáctou ženu rankingu Alison Riskeovou ze Spojených států. Po hodině a 36 minutách si Australanka vypracovala první mečbol, při němž se Riskeová dopustila druhé dvojchyby v třísetovém utkání. Potřetí v kariéře tak Bartyová postoupila mezi poslední osmičku na grandslamu a zároveň vyrovnala rok staré maximum v Melbourne Parku.  Belgická semifinalistka z roku 2018 Elise Mertensová, jíž patřila sedmnáctá příčka klasifikace, nezvládla s 28letou Rumunkou Simonou Halepovou závěry obou sad, v nichž přišla o rozhodující podání. Již v průběhu obou setů Halepová soupeřce prolomila servis, ve druhém dějství dokonce dvakrát, ale ta vždy srovnala stav na 4–4. Pak ovšem následoval rozhodující brejk ve prospěch rumunské světové trojky, která za 1.37 hodiny navýšila poměr vzájemných utkání na 3–1. Málo chybující Halepová se dopustila jen osmi nevynucených chyb na třicet osm Mertensové. Potřetí za sebou zdolala Španělka Garbiñe Muguruzaová nizozemskou světovou desítku Kiki Bertensovou, přestože do utkání vstoupila prohraným podáním. V každé z obou sad ztratila jediné, zatímco Nizozemka jej neudržela pětkrát. Třicátá devátá žena žebříčku tak v roce 2020 pod novou trenérkou Martínezovou navýšila poměr utkání na 9–1 a podruhé postoupila mezi poslední osmičku.  Jako první estonský tenista postoupila Anett Kontaveitová do čtvrtfinále dvouhry Australian Open. Rovněž se jednalo o její kariérní maximum na turnajích velké čtyřky. V roli turnajové osmadvacítky vyřadila za 2.42 hodiny v třísetové bitvě 18letou Polku Igu Świątekovou, přestože ztratila úvodní sadu v tiebreaku. V rozhodujícím dějství již Kontaveitová vedla 5–1 na gemy. Ve formě hrající Polka dokázala srovnat na 5–5, aby poté o servis znovu přišla. V utkání měla nižší 37% úspěšnost proměňování brejkbolů oproti 64 % Estonky (9 ze 14). Do třetího čtvrtfinále melbournského majoru a šestého na grandslamu postoupila Anastasija Pavljučenkovová po vyřazení německé šampionky z roku 2016 Angelique Kerberové, ačkoli ztratila úvodní sadu v tiebreaku. 28letá Ruska v utkání trvajícím 2.37 hodiny nastřílela 71 vítězných míčů oproti 35 Němky a poprvé na turnajích velké čtyřky postoupila mezi poslední osmičku dvakrát za sebou. Ve čtvrtých kolech grandslamu navýšila aktivní zápasovou bilanci na 6–1.  V repríze utkání z téže fáze dvouhry 2019 oplatila světová jednička Ashleigh Bartyová prohru obhájkyni finálové účasti Petře Kvitové, jíž porazila počtvrté v řadě. Tím srovnala poměr vzájemných duelů na 4–4, v nichž vedla 4–2 na tvrdém povrchu. V úvodní sadě si obě soupeřky prolomily podání ve druhých servírovacích hrách. Češka pak nevyužila pět brejkbolů v sedmém gemu. Ve zkrácené hře si jako první vypracovala setbol, který však na podání neproměnila. V zápětí svůj první setbol využila Australanka. Psychickou výhodu zužitkovala dominantním vstupem do druhé sady, v němž se ujala vedení 4–0 na gemy. Následně obě ještě ztratily po jednom servisu. Světová jednička duel zakončila po 1.46 hodině využitím prvního mečbolu. Kvitová měla nízkou 17% úspěšnost proměňování brejkových příležitostí (2 z 12) proti 50% úspěšnosti světové jedničky (4 z 8). Bartyová prošla do semifinále jako první Australanka od Wendy Turnbullové z roku 1984. Na grandslamu vůbec poprvé porazila členku elitní světové desítky, když pět předchozích duelů s těmito hráčkami nezvládla. Proti tenistkám z Top 20 zlepšila pasivní bilanci grandslamových zápasů na 3–10. Kvitová prohrála druhé ze čtyř melbournských čtvrtfinále, jímž navázala na porážku od Věry Zvonarevové z roku 2011. Postupem Keninové do finále Češka vypadla po turnaji z první světové desítky, když figurovala na 11. příčce.

Druhý hrací týden.

Premiéru ve čtvrtfinále prožily světová patnáctka Sofia Keninová i Tunisanka z osmé desítky žebříčku Ons Jabeurová. Dvousetovou výhrou Keninová navýšila aktivní bilanci vzájemných duelů na 4–1. Po třech předchozích výhrách Američanka vždy ovládla celý turnaj. V úvodním dějství prolomila servis soupeřky dvakrát, zatímco Jabeurová získala jediný brejk. Americká hráčka však dokázala využít až šestý setbol. Druhou sadu rozhodlo ztracené podání Tunisanky v sedmé hře. Keninová tak potvrdila prvenství ze sezóny 2019 jako tenistka s nejvyšším počtem 38 vyhraných zápasů na tvrdém povrchu (spolu s Bartyovou). Poměr nevynucených chyb a vítězných míčů činil u Keninové 16–14 zatímco u Tunisanky 36–34. Jabeurová se stala první Arabkou i tuniským hráčem ve čtvrtfinále grandslamu. Rovněž do této fáze majoru postoupila jako první africký tenista od Maročana Hišáma Arázího na Australian Open 2004, respektive první Afričanka od Amandy Coetzerové na Australian Open 2001. Ve 21 letech byla Keninová nejmladší čtvrtfinalistkou a výhrou se stala první hráčkou narozenou roku 1998 v semifinále grandslamu, nikoli však nejmladší.  Rumunská světová trojka Simona Halepová vyřadila estonskou turnajovou osmadvacítku Anett Kontaveitovou za 53 minut po ztrátě pouhých dvou her. Duel měla pod kontrolou, když vyhrála 78 % míčů po prvním servisu a pětkrát v řadě soupeřce prolomila podání. Rumunka zahrála 12 winnerů včetně pěti es na 10 nevynucených chyb proti 15 vítězným míčům na 15 nevynucených chyb Estonky. Halepová tak po dvou letech postoupila do druhého melbournského semifinále.  Třicátá druhá hráčka žebříčku, 26letá Garbiñe Muguruzaová zdolala o dvě příčky výše postavenou Rusku Anastasiji Pavljučenkovovou po dvousetovém průběhu. Kladnou bilanci vzájemných utkání tím navýšila na 5–1. Poprvé od French Open 2018, popáté na grandslamu a premiérově v Melbourne postoupila do semifinále. V úvodní sadě si obě soupeřky dvakrát prolomolily servis, než přišla třetí rozhodující ztráta Rusky za stavu her 5–6. Na úvod druhého setu každá své podání prohrála. Za stavu 3–2 na gemy pak Španělka získala rozhodující brejk a dovedla duel do vítězného konce. Muguruzaová vytvořila 21 nevynucených chyb i vítězných míčů proti 18 winnerům a 26 takovým chybám Pavljučenkovové.  Semifinále se hrála v Rod Laver Areně za teploty dosahující 100 °F (38 °C). Obě skončila shodným výsledkem a hráčky, které vyhrály úvodní sadu otočily průběh druhé ze stavu 3–5 na gemy sérií čtyř her v řadě.  Australská světová jednička Ashleigh Bartyová nenašla recept na čtrnáctou nasazenou Američanku ruského původu Sofii Keninovovou a po dvou vyrovnaných setech za 1.45 hodiny prohrála. V utkání přitom byla Australanka lepší hráčkou, jako první si vždy vypracovala setboly, ale nezvládla klíčové momenty. V úvodním dějství žádná ze soupeřek neztratila podání. V prvních dvou servírovacích hrách Bartyová nastřílela šest es a v setu ovládla hlavní statistiky. Jediné tři brejkové příležitosti nevyužila Australanka v šesté hře. Ve zkrácené hře si pak vypracovala vedení 6:4 na míče, ale ani jeden ze dvou setbolů neproměnila. Keninová sadu získala šňůrou čtyř vyhraných výměn. Ve druhém servírovacím gemu druhého setu ztratila Američanka podání. O šanci na rovnání sad však Bartyová přišla za stavu 5–4, kdy nevyužila dva setboly a soupeřka si vzala servis zpátky. Od stavu her 5–3 tak australská favoritka prohrála čtyři gemy v řadě a druhým ztraceným podáním v řadě opustila turnaj. Poslední Australankou ve finále zůstala Wendy Turnbullová, která do této fáze postoupila v roce 1980. Američanka snížila pasivní poměr vzájemných duelů na 2–4, když navázala na jedinou výhru z Rogers Cupu 2019. Keninová postoupila do prvního grandslamového finále a zajistila si debutový posun do elitní světové desítky žebříčku WTA. Na Australian Open se stala nejmladší přemožitelkou světové jedničky od roku 2008, kdy Šarapovová přehrála Heninovou, respektive nejmladší takovou tenistkou na grandslamu od French Open 2014 a výhry Muguruzaové nad Serenou Williamsovou.  Ve svém prvním melbournském semifinále zdolala Španělka Garbiñe Muguruzaová třetí hráčku klasifikace Simonu Halepovou po vyrovnaném dvousetovém průběhu, stejným poměrem, jakým skončil úvodní semifinálový duel. Obě soupeřky si v úvodním dějství prolomily jednou podání. Rumunka si vynutila tiebreak poté, co odvrátila dva setboly za stavu her 5–6. V dlouhé zkrácené hře si první dva setboly vypracovala Španělka. Po jejich nevyužití měla naopak dvě šance na ukončení setu Halepová. Ani ta je však nezužitkovala. Set tak vyhrála Muguruzaová pátým proměněným setbolem a konečným stavem míčů 10:8. Ve druhém dějství si rumunská favoritka vypracovala vedení 5–3 na gemy, ale sérií čtyř prohraných her v řadě ztratila celý zápas. Španělská třicátá druhá žena pořadí zahrála 39 vítězných míčů včetně deseti es proti 20 winnerům soupeřky. Navíc dobře využívala taktických přechodů k síti, když z 30 náběhů vyhrála více než dvě třetiny výměn. Kladný poměr vzájemných duelů navýšila na 5–2. Sezónní zápasová bilance 11–1 jí zajistila návrat do elitní světové dvacítky.

Finále: První grandslam pro Sofii Keninovou.

Finále se hrálo v Rod Laver Areně pod zataženou střechou za chladnějších podmínek než předchozí část turnaje. Hlavní rozhodčí byla Řekyně Eva Asderakiová-Mooreová. Vítězkou se stala americká světová patnáctka Sofia Keninová, která otočila průběh finále s třicátou druhou hráčkou žebříčku Garbiñe Muguruzaovou ze Španělska a vyhrála po setech 4–6, 6–2, 6–2. Ve 21 letech a 80 dnech věku se stala nejmladší finalistkou od Australian Open 2008, kdy v boji o titul porazila 20letá Šarapovová o několik měsíců mladší Srbku Ivanovićovou, respektive nejmladší šampionkou právě od dané trofeje Šarapovové. Do čtvrtého grandslamového a prvního melbournského boje o titul nastoupila 26letá Španělka, která v předchozích třech utkáních proti sestrám Williamsovým dvakrát vyhrála. Do finále v Melbourne postoupila jako první nenasazená hráčka od Sereny Williamsové z roku 2007. Jediný předchozí vzájemný duel vyhrála Keninová v úvodním kole pekingského China Open 2019.  Muguruzaová vstoupila do svého 57. utkání proti americké soupeřce na okruhu lépe, když prolomila druhé podání Keninové. Američanka si jej vzala zpět v osmé hře, ale Španělka odpověděla rebrejkem a dvěma gemy získala set poměrem 6–4. Po třech čistých hrách v úvodu druhé sady prolomila Keninová Španělce podání a ujala se vedení her 3–1. Na dvorci převzala iniciativu, minimálně chybovala a přesným umisťováním míčů k základní čáře ztěžovala útoky protihráčce. Na 15 nevynucených chyb z úvodní sady zahrála Američanka ve zbylých dvou jen osm. Muguruzaová, podávající na udržení ve druhém setu za stavu 2–5, však brejkbolovou hrozbu nezvládla a sadu ztratila. Ve třetím dějství Španělka nevyužila za stavu her 2–2 tři brejboly v řadě, které soupeřka zachránila pěti míči v řadě díky forhendovým winnerům a esu. V zápětí sama o servis přišla, čímž se zopakoval scénář z první sady. Na podání za stavu gemů 2–5 pak zahrála tři dvojchyby včetně závěrečného míče, při němž čelila mečbolu.  Z prvního kariérního finále grandslamu si tak Keninová odvezla premiérový titul z majorů a čtvrtý v rámci okruhu WTA Tour. Zisk trofeje komentovala slovy: „"Dnes se mi splnil sen, jsem plná emocí a je těžké teď slovy něco vyjádřit. Jen mohu říct: Když máte sen, jděte si za ním. Poslední dva týdny byly nejlepší v mém životě."“ Stala se tak první americkou šampionkou v Melbourne Parku, nepočítaje Serenu Williamsovou, od triumfu Jennifer Capriatiové v roce 2002. Bodový zisk ji poprvé posunul do elitní světové desítky žebříčku WTA na 7. místo, čímž premiérově plnila roli americké jedničky. Muguruzaové následně patřila 16. příčka. Keninová si do žebříčku WTA připsala 2 000 bodů a získala odměnu 4 120 000 australských dolarů (cca 64,5 milionu korun).

Ženská dvouhra Australian Open 2020 probíhala ve druhé polovině ledna 2020. Do singlové soutěže australského tenisového grandslamu hraného v Melbourne Parku nastoupilo sto dvacet osm hráček. Šestnáct z nich se probojovalo z tříkolové kvalifikace. Obhájkyní titulu byla japonská světová čtyřka Naomi Ósakaová, které ve třetím kole oplatila prohru z US Open 2019 patnáctiletá Američanka Cori Gauffová. Jistotu setrvání na pozici světové jedničky i po skončení grandslamu měla Australanka Ashleigh Bartyová.

2020年澳大利亚网球公开赛女子单打比赛是2020年澳大利亚网球公开赛的其中一个比赛项目,该项目资格赛于1月14日至18日进行,主赛于1月20日至2月1日进行。


2020年澳大利亚网球公开赛男子单打比赛

Finále: Posunutí rekordu osmým titulem Novaka Djokoviće.

Vítězem se stal 32letý Srb Novak Djoković, jenž ve finále za 3.59 hodiny zdolal rakouskou světovou pětku Dominica Thiema po pětisetovém průběhu 6–4, 4–6, 2–6, 6–3 a 6–4. Oba aktéři dosáhli shodného počtu pěti využitých brejkbolů z dvanácti příležitostí i 57 nevynucených chyb. Thiem soupeře přestřílel 55 vítěznými míči proti 46 winnerům Srba. Djoković dokázal ve finále grandslamu poprvé otočit nepříznivý vývoj setů ze stavu 1–2, když sedm předchozích finále s tímto vývojem prohrál. Z Melbourne Parku odjížděl se zápasovou bilancí 75–8. Kladný poměr vzájemných utkání Djoković navýšil na 6–4, z toho 4–1 na tvrdém povrchu. Rakušan přitom vyhrál tři ze čtyř předchozích duelů včetně French Open 2019 a Turnaje mistrů 2019. Djoković strávil před finále na dvorci 12.29 hodiny, zatímco Thiem 18.24 hodiny. Již úvodní Srbova výhra nad Janem-Lennardem Struffem znamenala jeho 900. vítězný zápas na okruhu ATP Tour.  V probíhající sezóně si připsal první individuální a po ATP Cupu druhé turnajové vítězství, které představovalo sedmdesátý osmý singlový titul na okruhu ATP Tour. Osmým triumfech na Australian Open navýšil vlastní historický rekord v počtu titulů a na turnaji udržel finálovou i semifinálovou neporazitelnost s bilancí 16–0. Celkově vybojoval sedmnáctou grandslamovou trofej z dvacátého šestého finále, čímž na třetím místě historických statistik ztrácel dva tituly na Nadala a tři na Federera. Trofej komentoval slovy: „"Je to můj nejoblíbenější kurt a turnaj na světě. Jsem nadšený, že tu mohu opět zvednout trofej nad hlavu"“.  První rakouský finalista melbournského majoru, 26letý Thiem, odešel po Roland-Garros 2018 a 2019 poražen i z třetího grandslamového finále.  Djoković si do žebříčku ATP připsal 2 000 bodů, na jeho čele vystřídal Nadala a pátým obdobím zahájil 276. týden na vrcholu klasifikace. Obdržel také odměnu ve výši 4 120 000 australských dolarů (cca 64,5 milionu korun). Finálový duel v Rod Laver Areně a na obrazovkách vně dvorce sledovalo 31 020 diváků, což znamenalo nový zápasový rekord turnaje.

Mužská dvouhra Australian Open 2020 probíhala ve druhé polovině ledna 2020. Do singlové soutěže australského tenisového grandslamu hraného v Melbourne Parku nastoupilo sto dvacet osm hráčů. Devatenáct z nich se probojovalo z tříkolové kvalifikace. Obhájcem titulu byla srbská světová dvojka a sedminásobný šampion Novak Djoković, jenž opět zvítězil. Federer, Djoković a Nadal tak vyhráli 15 z 16 předchozích ročníků Australian Open. Na grandslamu jejich vítězná šňůra činila 13 titulů. Tato tzv. Velká trojka triumfovala na 56 ze 67 předchozích grandslamů.

2020年澳大利亚网球公开赛男子单打比赛是2020年澳大利亚网球公开赛的其中一个比赛项目,该项目资格赛于1月14日至18日进行,主赛于1月20日至2月2日进行。


Biografie.

Vitalij Gabnija se narodil 12. června 1968 v hlavním městě Abcházie Suchumi. Základní vzdělání získal na suchumské střední škole No 10 v letech 1975 až 1986. Po dokončení tohoto studia absolvoval v letech 1986 až 1989 základní vojenskou službu v Sovětské armádě. V roce 1990 byl přijat ke studiu na ekonomickou fakultu Abchazské státní univerzity, které dokončil v roce 1995. Během vysokoškolského studia se věnoval bojovým sportům, zejména judu. Svá studia musel přerušit vinou války v Abcházii v letech 1992 až 1993, během níž působil na straně separatistů ve funkcích velitele čety rozvědčíků a komisaře 2. roty 2. praporu 1. brigády západní (bzybské) fronty. Za zásluhy během války získal ocenění řád Leona.  Po válce působil od roku 1997 do 2002 ve veřejných funkcích. Rok pracoval jako asistent rektora Suchumského veřejného institutu a od roku 1999 předsedal občanské organizaci "„Narty“ (Нарты)". Od roku 2002 do 2006 působil jako ředitel mládežnického a sportovního centra "Ajnar (Айнар)". Během této doby se Gabnija vrátil ke studiu a v roce 2005 promoval na Abchazské státní univerzitě na právnické fakultě se specializací na ústavní právo.

Vstup do politiky.

Gabnija vstoupil do politiky jako člen Fóra pro Jednotnou Abcházii, kde v letech 2005 až 2006 působil ve funkci spolupředsedy. Za tuto stranu pak kandidoval do parlamentních voleb, jež se konaly v roce 2007, avšak ve volbách nakonec neuspěl. V průběhu předvolební kampaně v únoru 2007 prohlásil mimo jiné do tisku, že jde do voleb s představou, že žádný politik nesmí do parlamentu jít jen s tím, že si tam odsedí pět let, ale musí mít jasný program a názor. Propagoval nezávislost Abcházie, jež vyrostla v soběstačnou republiku, a domníval se, že bude stačit, když ji uzná alespoň Rusko, což je jen otázka času. Dále prohlásil o tehdy aktuálních napjatých vztazích s Gruzií: "„Gruzínští historikové píší ve svých knihách o historii, jako bychom je odsud všechny vyháněli, že Abcházie je nepřítel, že Rusko je nepřítel, obecně je každý nepřítel, s výjimkou Američanů. Američané jsou pro Gruzii nejlepší přátelé, jako by po staletí žili bok po boku a nedělil by je od sebe Atlantský oceán. O jakém usmíření může být s takovouto generací řeč? Ani v blízké budoucnosti o tom nemůže být řeč. Možná, až by uplynula celá epocha. A epocha trvá v historii 40 až 50 let. Společnou řeč je možné po jakékoli válce nalézt až po 40–50 letech za příznivé kombinace okolností. Za mého života ale nic takového neuvidím.“"  Po tomto neúspěchu se na čas stáhl z aktivní politiky a v roce 2010 se stal ředitelem firmy Jug-Promstroj. Vrátil se naplno k občanským aktivitám a v roce 2013 byl zvolen předsedou nejvyšší rady "„Aruaa“", organizace sdružující válečné veterány války v Abcházii. Členem organizace Aruaa byl od jejího založení v roce 2007 a dosud byl jedním z deseti řadových členů nejvyšší rady. Předsedou Aruaa zůstal jen zhruba rok kvůli bouřlivým událostem v Suchumi v roce 2014, kdy patřil k hlavním strůjcům spolu s Raulem Chadžimbou. Ty vedly k pádu vlády, k rezignaci prezidenta Aleksandra Ankvaba, když ještě dříve došlo ke sjednocení dosavadní opozice, k níž se přidala i Aruaa, a k předčasným prezidentským volbám, do nichž Gabnija kandidoval na viceprezidenta po boku kandidáta na prezidenta, Raula Chadžimby.

Viceprezident Abcházie (2014-2018).

Dne 24. srpna 2014 byl v tandemu s Chadžimbou zvolen viceprezidentem Abcházie. O měsíc později byli oba inaugurováni a Gabnija se tak stal součástí vlády Raula Chadžimby.  Během výkonu svých pravomocí vedl dne 7. září 2015 oficiální delegaci Republiky Abcházie do Tiraspolu na oslavu 25letého výročí založení Podněstří. Před vzletem na zpáteční cestu z kišiněvského letiště byli všichni účastníci abchazské a jihoosetské delegace, včetně Gabniji, vyvedeni příslušníky moldavských bezpečnostních složek z letadla na příkaz vedení státu a byli z Moldávie za trest za účast na pietě v Podněstří na deset let vyhoštěni.  Na tiskové konferenci dne 22. srpna 2018 oznámil Gabnija náhle svou rezignaci na post viceprezidenta. Svůj krok zdůvodnil nikoliv politickým vývojem, ale jako následek násilného incidentu. Předešlý víkend se totiž dostal v restauraci Ercachu do sporu s pěticí osob, ale jakmile byl spor vyřešen, jeden z nich obešel Gabniju a zezadu ho praštil sklenicí do hlavy. Následovala rvačka a Gabnija se dle svých slov ubránil s pomocí člena své ochranky ranami pěstí. Pachatel byl sice zadržen policií, ale následujícího dne byl propuštěn na svobodu, aniž by byl obviněn z fyzického napadení ústavního činitele. Svou rezignaci tedy Gabnija bral jako osobní protest proti bezpráví a proti signálu, který vyslaly orgány vymáhání práva. Prohlásil: „Považuji za nutné rezignovat, podat demisi, z toho důvodu, že nemohu bránit své právo a svou čest podle zákona, a to ani v tak vysoké pozici.“ Když mu bylo znemožněno bránit se v zákonném rámci, je prý odhodlán věc řešit tradičně "po abchazsku". Svého dosavadního šéfa Raula Chadžimbu zároveň varoval před rostoucím napětím ve společnosti, aby neskončila jeho vláda stejně špatně jako vláda jeho předchůdce Aleksandra Ankvaba.

Další politická kariéra.

Po svém odchodu z prezidentské kanceláře pokračoval Gabnija v politice a vstoupil do republikánské politické strany Apsny, kde byl na sjezdu na konci ledna 2019 jednomyslně zvolen předsedou. Přesto i nadále podporoval prezidenta Chadžimbu. Po jeho znovuzvolení se však vyplnilo Gabnijovo varování, jež pronesl po své rezignaci na post viceprezidenta. Raul Chadžimba byl totiž nucen v lednu 2020 rezignovat, když abchazský Nejvyšší soud anuloval výsledky prezidentských voleb, jež se konaly o necelý půl rok dříve, následkem krátkých a bouřlivých nepokojů. Krátce poté vzkázal Gabnija na mítinku podporovatelů rezignujícího prezidenta, že je Raul Chadžimba připraven znovu kandidovat v opakovaných prezidentských volbách.

Vitalij Gabnija (plným jménem Vitalik Viktor-ipa Gabnija,, ; *12. června 1968, Suchumi) je abchazský politik, akademik a veřejně známá osobnost. Od roku 2014 vykonával funkci viceprezidenta Abcházie během vlády Raula Chadžimby, než v roce 2018 rezignoval z osobních důvodů po násilném incidentu.

维塔利·维克托罗维奇·加布尼亚(Vitali Viktorovich Gabnia) (阿布哈兹语:Виталик Виктор-иҧа Габниа; 俄语: Виталий Викторович Габния) 在2014年至2018年期间担任阿布哈兹副总统。2014年5月革命反对前总统亚历山大·安克瓦布之后,他与劳尔·朱姆科维奇·哈吉姆巴总统一起当选该国正副总统。 同时他领导了该国临时政府。 加布尼亚是退伍军人组织阿鲁阿的主席。 他于2018年8月被吵架后辞职。


Důvody vzpoury.

V celé západní části Pensylvánie protestující používali násilí a zastrašování, aby zabránili federálním úředníkům vybírat daň. Odpor vyvrcholil v červenci 1794, když federální maršál dorazil do západní Pensylvánie, aby doručil soudní příkazy palírnám, které nezaplatily spotřební daň. To vedlo k výzvě k rebelii a více než 500 ozbrojených mužů zaútočilo na opevněný dům daňového inspektora generála Johna Nevilla. Washington odpověděl vysláním mírových vyjednavačů do západní Pensylvánie, aby jednali s povstalci, a současně vyzval guvernéry, aby vyslali milice k vymáhání daně. Washington sám jel v čele armády, aby potlačil povstání s armádou 13 000 mužů, které poskytli guvernéři Virginie, Marylandu, New Jersey a Pensylvánie. Všichni rebelové odešli domů ještě před příjezdem armády a ke konfrontaci nedošlo. Asi 20 mužů bylo zatčeno, ale všichni byli později osvobozeni. Zjistilo se, že z většiny palíren v nedalekém Kentucky je téměř nemožné vymoci daň – v příštích šesti letech bylo více než 175 majitelů palíren v Kentucky odsouzeno za porušení daňového zákona. Soudní dokumenty a dobové noviny zaznamenávají četné příklady odporu.  Whisková rebelie prokázala, že nová federální vláda má vůli a schopnost potlačit násilný odpor k jejím zákonům, ačkoli spotřební daň za alkohol zůstala i nadále špatně vymahatelná. Události přispěly k vytvoření politických stran ve Spojených státech. Daň z whiskey byla zrušena na začátku 19. století během Jeffersonovy administrativy. Historik Carol Berkin tvrdí, že tato epizoda v dlouhodobém horizontu posílila americký nacionalismus, protože lidé ocenili, jak dobře Washington zvládl rebely, aniž by se uchýlil k tyranii.

Daňové důvody.

Nová americká federální vláda začala fungovat v roce 1789 po ratifikaci ústavy Spojených států. Předchozí ústřední vláda podle článků Konfederace nebyla schopna vybírat daně; vypůjčila si peníze na pokrytí výdajů a financování revoluční války a tak se nahromadil dluh 54 milionů dolarů. Vlády jednotlivých států nashromáždily další dluh ve výši 25 milionů dolarů. Ministr financí Alexander Hamilton se snažil tento dluh použít k vytvoření finančního systému, který by podporoval americkou prosperitu a národní jednotu. Ve svém dokumentu "Report on Public Credit" ("Zpráva o veřejných úvěrech") vyzval Kongres, aby konsolidoval státní a národní dluhy do jediného dluhu, který by byl financován federální vládou. Kongres schválil tato opatření v červnu a červenci 1790.  Zdroj vládních příjmů byl potřebný k zaplacení dluhů držitelům státních dluhopisů. V prosinci 1790 Hamilton věřil, že dovozní cla, která byla primárním vládním zdrojem příjmů, byla zvýšena na nejvyšší možnou úroveň. Proto podporoval výběr spotřební daně na destilované lihoviny vyrobené na domácím trhu. Jednalo se o první daň uvalenou federální vládou na domácí produkt. Whisky byla v Americe na konci 18. století zdaleka nejpopulárnějším destilátem, takže spotřební daň se stala známou jako „daň z whisky“. Daně byly politicky nepopulární, a Hamilton věřil, že daň na whisky je spotřební daní z luxusu a bude nejméně spornou daní, kterou by vláda mohla uvalit. V tom měl podporu některých sociálních reformátorů, kteří doufali, že „daň z hříchu“ zvýší povědomí veřejnosti o škodlivých účincích alkoholu. Toto opatření, někdy známé jako „Whiskey Act“, se stalo zákonem v březnu 1791. George Washington definoval daňové oblasti, jmenoval orgány dozoru a inspektory a stanovil jejich odměnu v listopadu 1791.

Whisková rebelie (anglicky "Whiskey Rebellion") byla vzpoura proti daním, propuklá v počátečních letech nově vzniklých Spojených státech amerických. Vzpoura vypukla roku 1791 a byla potlačena v roce 1794, v době, kdy prezidentem byl George Washington. Takzvaná „daň z whisky“ byla první daní uvalenou na domácí produkt nově vytvořenou federální vládou. Byla uzákoněna v roce 1791. Důvodem bylo získat příjem pro splacení válečného dluhu, jenž vznikl během revoluční války. Daň se vztahovala na všechny destilované lihoviny, ale whisky byla zdaleka nejoblíbenějším destilovaným nápojem v Americe v 18. století, takže se spotřební daň stala široce známou jako „daň z whisky“. Zemědělci na západní hranici byli zvyklí destilovat své přebytečné žito, ječmen, pšenici, kukuřici nebo fermentované obilné směsi a pálili alkohol. Za lihovinu zemědělci neplatili žádnou daň. V těchto regionech whisky často sloužila jako prostředek směny. Mnoho z odpůrců daně byli váleční veteráni, kteří věřili, že bojují za principy americké revoluce, zejména proti daním, a to pod heslem: „Žádné zdanění bez zastoupení“, tedy politický slogan pocházející ze 17. století, který vyjadřoval jednu z 27 stížností amerických kolonistů z třinácti kolonií. Byla to jedna z hlavních příčin americké revoluce. Federální vláda však tvrdila, že daně jsou právním vyjádřením kongresových daňových pravomocí.

威士忌暴乱(英语:Whiskey Rebellion),又叫威士忌起义(英语:Whiskey Insurrection),是一场在1791年-1794年间发生于美国宾夕法尼亚州西部的抗税运动。美国联邦政府的首任财政部长亚历山大·汉密尔顿为了增加财政收入,尤其是为了清偿独立战争中欠下的债务,由国会通过了一项税法。西部农民成了这项税法的最大受害者。他们通过将谷物酿成威士忌解决谷物运输和储存的问题,作为家庭收入的一部分。同时由于西部边疆地区缺乏现金,威士忌酒通常还被用作交换媒介。对威士忌酒征收消费税引起了西部农民的不满。他们开始抵制纳税,并采取了一些抗议措施。


Hráčská kariéra.

Lattek hrál v regionálních ligách za SSV Marienheide, Bayer 04 Leverkusen, VfR Wipperfürth a VfL Osnabrück jako útočník.

Trenérská kariéra.

Po skončení hráčské kariéry v roce 1965 Lattek působil jako trenér mládežnické reprezentace a byl součástí trenérského týmu seniorské reprezentace, která hrále finále MS 1966.

Bayern Mnichov.

V březnu 1970 se Lattek na doporučení Beckenbauera stal trenérem Bayernu Mnichov. Bayern vyhrál ligu 3× za sebou v letech 1972, 1973 a 1974, poprvé v historii se tak nějaký klub stal německým mistrem 3× za sebou. V roce 1974 navíc Bayern vyhrál Pohár mistrů, když ve finále v Bruselu hrál s Atléticem Madrid 1:1 a 4:0. Poprvé v historii tak vyhrál Pohár mistrů německý klub. Po polovině ročníku 1974/1975 byl Lattek kvůli špatným výsledkům odvolán.

Borussia Mönchengladbach.

Po sezoně, v létě 1975, se Lattek stal trenérem Borussie Mönchengladbach, úřadujícího mistra a vítěze Poháru UEFA. V letech 1976 a 1977 vyhrál Mönchengladbach ligu, takže ji rovněž vyhrál 3× za sebou. V roce 1977 se navíc dostal do finále Poháru mistrů v Římě, kde prohrál 1:3 s Liverpoolem. Liverpool odmítl hrát Interkontinentální pohár, takže ho nahradil Mönchengladbach. Po nadějné remíze 2:2 v Buenos Aires s Bocou Juniors ale přišla porážka 0:3 na "domácím" hřišti v Karlsruhe. V roce 1979 vyhrál Mönchengladbach Pohár UEFA, když s CZ Bělehrad hrál v Bělehradě 1:1 a "doma" v Düsseldorfu 1:0.

Dortmund a Barcelona.

V letech 1979–1981 byl Lattek v Borussii Dortmund.  V roce 1981 se Lattek stal trenérem Barcelony. V roce 1982 tým vyhrál Pohár vítězů pohárů, když ve finále hraném právě v Barceloně porazil Standard Lutych 2:1. Poté přišel do klubu za rekordní přestupovou částku 21letý Diego Maradona. V březnu 1983 byl Lattek odvolán a na jeho místo přišel argentinský trenér mistrů světa z roku 1978 César Luis Menotti.

Bayern Mnichov.

V letech 1983–1987 Lattek trénoval znovu Bayern Mnichov. Znovu s ním vyhrál 3× v řadě ligový titul v letech 1985, 1986 a 1987. V roce 1987 prohrál ve finále Poháru mistrů ve Vídni s Portem 1:2. Stejně jako předtím v Mönchengladbachu v roce 1979, i v roce 1987 v Bayernu ho na trenérském postu vystřídal Jupp Heynckes.

Köln, Schalke a Dortmund.

V roce 1991 Lattek trénoval v 1 utkání 1. FC Köln.  V letech 1992–1993 Lattek trénoval FC Schalke 04.  Poté Lattek působil jako televizní komentátor a novinový sloupkař.  Poslední angažmá bylo roku 2000 v Borussii Dortmund. Byl povolán 5 kol před koncem ligy, když byl Dortmund jen 1 bod nad sestupovým místem. Tým se podařilo zachránit v lize.

Úspěchy.

Trenér.

Bayern Mnichov  Borussia Mönchengladbach  FC Barcelona

Udo Lattek (16. ledna 1935 Bosemb Východní Prusko – 31. ledna 2015 Kolín nad Rýnem) byl (západo)německý fotbalista a fotbalový trenér.

乌多·拉特克(,1935年-1月16日-2015年-2月1日)是一名德国前足球运动员及教练。在执教拜仁慕尼黑和门兴格拉德巴赫期间,共8次率队夺得德国足球冠军,成为在德甲历史上夺冠次数最多的教练。此外,他还获得过全部欧洲三大杯(欧洲冠军杯、欧洲联盟杯及欧洲优胜者杯)的桂冠。退休后拉特克常年担任电视解说嘉宾,但去世之前仅作为一个专栏作家。


Historie.

Pevnost byla postavena francouzským vojenským inženýrem Michelem Chartierem de Lotbinièrem, markýzem de Lotbinièrem v letech 1755 a 1757, kdy se na území severní Ameriky odehrával konflikt mezi Spojeným královstvím a Francií, podporovanou Indiány. Je znám jako tzv. sedmiletá válka, v USA jako francouzsko-indiánská válka. Pevnost měla strategický význam během koloniálních konfliktů v 18. století mezi Velkou Británií a Francií a důležitou roli sehrála opět během americké revoluční války.  Místo bylo strategické pro kontrolu obchodních cest. Údolí řeky Hudson bylo ovládané Brity a údolí řeky Svatého Vavřince zase kontrolovali Francouzi. Důležitost místa vytvářel terén. Jezero George se na severu vlévá do jezera Champlain krátkou říčkou La Chute, s mnoha vodopády a peřejemi, na necelých šesti kilometrech klesá o 69 metrů. Obě jezera jsou dlouhá a úzká a orientovaná severojižně, stejně jako mnoho hřebenových linií Appalačských hor, které sahají až na jih k Georgii. Hory vytvořily téměř neprůchodný terén na východ a na západ od Velkého Appalačského údolí. Tak bylo možno z pevnosti kontrolovat rozsáhlé území.

Válka o pevnost.

V roce 1758 se zde, u jezera Champlain, odehrála jedna z nejkrvavější bitev tzv. francouzsko-indiánské války, bitva u Carillonu. Asi 4000 Francouzů a jejich indiánských spojenců v ní připravilo drtivou porážku téměř šestnáctitisícové britské armádě.  V roce 1759 se Britové vrátili a pro změnu vyhnali francouzskou posádku. Během americké revoluční války tak pevnost ovládali Britové. Dne 10. května 1775 zaútočili na pevnost Ticonderoga vojáci „Green Mountain Boys“ spolu s dalšími milicemi pod vedením Ethana Allena a Benedikta Arnolda, který britskou posádku v překvapivém útoku zajal. Děla ukořistěná v pevnosti byla transportována do Bostonu, kde pomohla koloniální armádě při obléhání britské armády v městě. Britové evakuovali Boston v březnu 1776. Američané pevnost Ticonderoga udrželi až do června 1777. Tehdy ji obsadily britské síly vedené generálem Johnem Burgoynem. Jediný přímý útok na pevnost během revoluce se uskutečnil v září 1777, kdy John Brown vedl 500 Američanů do neúspěšného pokusu o zajetí asi stovky britských obránců pevnosti.  Britové opustili pevnost po roce 1781 jednak v důsledku prohrané bitvy u Saratogy a také proto, že přestala mít vojenskou hodnotu. Po získání nezávislosti Spojené státy povolily pevnost zničit; místní obyvatelé ji zbavili většiny použitelného materiálu. V roce 1820 byl objekt zakoupen soukromou rodinou a stal se oblíbenou zastávkou na turistických trasách v oblasti. Začátkem 20. století pevnost její soukromí majitelé obnovili. Nadace nyní provozuje pevnost jako turistickou atrakci, muzeum a výzkumné středisko.

Pevnost Ticonderoga (Fort Ticonderoga /taɪkɒndəˈroʊɡə/), je pevnost dříve zvaná Fort Carillon. Francouzi ji v 18. století postavili u jižního konce jezera Champlain, na severu státu New York ve Spojených státech. Název „Ticonderoga“ pochází z jazyka Indiánů kmene Irokézů: tekontaró: ken, znamená „na křižovatce dvou vodních cest“.

提康德罗加堡(英语:Fort Ticonderoga)是一座位于美国境内的大型的18世纪堡垒,坐落于美国纽约州北部靠近尚普兰湖南端的峡谷中。在1754年到1757年间由法国修建,当时法国正在世界范围内与英国进行七年战争。它在18世纪法国与英国之间的殖民地冲突中具有战略意义。并且在美国独立战争中再次发挥了重要作用。


Střelba v obchodním centru Terminal 21 Korat

2020年那空叻差是瑪府槍擊案

Pachatel.

Seržant Jakrapanth Thomma (, 4. dubna 1988 – 9. února 2020, ve věku 31 let) byl před incidentem umístěn na vojenské základně Surathamphithak, kde útok započal. Dříve absolvoval poddůstojnický výcvik a střelecký kurs.  V několika videích o sobě ukázal, že také vlastnil tři pistole:.44 Magnum Smith & Wesson Performance Center 629, 9mm Beretta 92FS a.45 ACP FN FNP-45.

Motiv.

Thajský premiér Prajutch Čan-Oča uvedl, že motivem mohl být pachatelův spor o majetek. Podle televize Channel News Asia (CNA) si útočník na sociálních sítích mimo jiné stěžoval na podvody a korupci. napsal podle CNA.

Střelba.

Základna Surathamphithak.

Střelba začala asi v 15:30 místního času na vojenské základně Surathamphithak, kdy pachatel konfrontoval svého velitele, identifikovaného jako plukovníka Anantharot Krasae, ukradl mu zbraň a zastřelil ho. Poté zastřelil tchýni velitele. Následně pachatel zaútočil na tábor, ukradl ze strážního stanoviště a zbrojnice dvě útočné pušky Heckler & Koch HK33, kulomet M60 a 776 nábojů, v průběhu krádeže zabil vojáka. Potom ukradl Humvee, přičemž zranil řidiče. Pachatel utekl a zahájil střelbu na dva policisty a dva civilisty a zranil je. Důstojníci byli zasaženi do nohou a zad.

Obchodní centrum Terminal 21 Korat.

Po útěku začal pachatel střílet na osoby na ulici. Poté dorazil do nákupního centra Terminal 21 Korat ve městě Nakhon Ratčasima, kde opustil vozidlo a začal střílet na lidi a odpálil tlakovou lahev, přičemž zabil 26 civilistů. Poté vzal šestnáct rukojmí v obchodním centru ve čtvrtém patře. Pachatel během obléhání živě vysílal na Facebooku a sdílel fotky a memy na svém profilu. Jeho účet nakonec Facebook zrušil.  Policisté a vojáci zaútočili na obchodní centrum a požadovali, aby se pachatel vzdal. Ten na to reagoval zahájením palby, zabil tři policisty a vojáka a zranit nejméně tři další osoby. Pachatel zůstal uvnitř několik hodin, během nichž byla úřady přivedena jeho matka, aby se pokusila přesvědčit ho, aby se vzdal.  9. února v 09:13 místního času policie oznámila, že byl pachatel zastřelen.

Využití sociálních médií.

Podezřelý zveřejňoval během svého útoku příspěvky na sociální média a zeptal se uživatelů Facebooku, zda by se měl vzdát. Dříve již zveřejnil obrázek pistole a kulek s titulkem a. Facebook jeho stránku smazal a uvedl:

Kritika reakce médií.

Události střelby byly zpočátku živě vysílány thajskými médii, které byly později kritizovány za to, že poskytly střelci informace o pohybu zasahujících jednotek. Thajský regulační úřad pro vysílání NBTC svolal schůzi se zástupci televizních stanic, aby prodiskutovali jejich živé vysílání zásahu. Generální tajemník NBTC Takorn Tanthasit uvedl, že nařídil všem televizním stanicím, aby přestaly živě vysílat situaci a jakékoli další informace, které mohly bránit v zásahu. Vydal varování, která byla ignorována některými stanicemi, což by mělo vést k disciplinárnímu řízení. Hashtag #แบนช่องone („Zablokujte Channel One“) trendoval na Twitteru v Thajsku v reakci na živé vysílání.

K masové střelbě ve městě Nakhon Ratčasima v Thajsku došlo mezi 8. a 9. únorem 2020. Voják královské thajské armády zabil 29 osob a zranil dalších 58. Útočník byl zabit bezpečnostními složkami.

2020年那空差是玛府枪击案()是一件发生于2020年的泰国枪击案。


Historie.

V roce 2007 představil Apple ve svých zařízeních mapy, které byly v tu dobu zajišťovány společností Google. Tato spolupráce trvala až do roku 2009, kdy Google odmítl poskytnout Applu ve svých mapách funkce, které byly na zařízeních s operačním systémem Android již k dispozici. Současně také začal Google od uživatelů sbírat více informací, což obojí vedlo k tomu, že Apple začal vyvíjet vlastní aplikaci.  Apple mapy byly představeny 11. června 2012 na Apple Worldwide Developers Conference (WWDC) Scottem Forstallem. Do té doby Apple používal ve svých zařízeních Google mapy. Při jejich představení byly představeny funkce krok za krokem navigování, 3D mapy, Flyover a propojení map s virtuální asistentkou Siri. Dále pak možnost navigování při zamčené obrazovce iPhonu.  Mapy byly uvedeny do provozu 19. září 2012. Hlavním poskytovatelem dat byla společnost TomTom. Krátce po spuštění se Apple Mapy shledaly s velkým neúspěchem, protože obsahovaly zásadní chyby, jako chybně umístěná nebo úplně chybějící města, chybně umístěná letiště apod. Na podzim roku 2012 napsal Tim Cook na webové stránky Applu otevřený dopis, kde se omlouvá za nepříjemnosti, které Apple mapy způsobily a navrhuje nespokojeným uživatelům stažení jiných konkurenčních aplikací. V prosinci 2012 se na App Store objevila Google Mapy aplikace se stala nejstahovanější volně přístupnou aplikací. Tato verze Google Map již obsahovala všechny funkce, které předtím nebyli dostupné.  V červnu 2013 byly na Apple Worldwide Developers Conference (WWDC) představeny nové funkce v Apple Mapách a to: tmavý režim, zobrazení na celou obrazovku, dopravní informace v reálném čase, navigace pro chodce a funkce "Časté lokace". Byla také představena desktopová verze Apple Map na iOS. V září 2014 byla představena verze na WatchOS.  Na WWDC v červnu 2015 přibyla mezi funkce funkce ”Nearby", která ukazuje místa zájmu v blízkosti současné pozice a funkci "Veřejná doprava", která podává informace o veřejné dopravě v určitých větších městech.  V září 2016 byl vydán iOS 10. Aktualizace mobilního operačního systému byla doprovázena novým designem Apple Map. Navíc byla aplikace otevřena vývojářům a získala několik funkcí: navrhuje místa, kam jít, na základě dřívějšího používání aplikace, pamatuje si místo, kde uživatel zaparkoval své vozidlo, umožňuje uživateli filtrovat návrhy vyhledávání a zlepšila se navigace krok za krokem. Navigace se automaticky přiblíží a oddálí, zobrazí před sebou provoz a umožňuje uživatelům vyhledávat na trase zajímavá místa.

Funkce.

Navigace.

Apple mapy poskytují navigování do zvolené destinace pomocí mluvených pokynů krok za krokem. Navigování je možné buď pro chůzi, jízdu autem, nebo jízdu veřejnou dopravou. V rámci navigování Apple mapy ukazují trasu, pokyny, čas příjezdu, dobu trvání do příjezdu a počet zbývajících kilometrů. Je možné také sdílet předpokládaný čas příjezdu. V rámci navigování při řízení auta poskytují mapy navíc navádění do jízdního pruhu a čerpací stanice, které se nachází na trase.

Flyover a 3D mapy.

Funkce Flyover umožňuje vidět určitá místa z ptačí perspektivy. Trojrozměrné pohledy zprostředkované funkcí Flyover jsou fotorealistické a je možné měnit perspektivu pohledu. Ve větších městech je možnost jejich zobrazení ve 3D. V některých z těchto měst je možné i spustit jejich virtuální prohlídku v rámci které se zobrazí významná místa daného města.  Seznam měst ve kterých je funkce Flyover dostupná.

Mapy nákupních center a letišť.

Mapy nákupních center a letišť poskytují plánky vnitřních prostor nákupních center nebo letišť včetně navigování v těchto prostorech.  Seznam nákupních center a letišť, kde je tato služba dostupná.

Veřejná doprava.

Tato funkce zobrazuje sítě veřejné dopravy na mapě v určitých městech a jejich okolí. Na mapě se zobrazuje síť autobusů, metra, vlaků nebo trajektů, včetně umístění stanic a umístění vstupů a výstupů z metra a nádraží. Kromě zobrazování těchto sítí jsou v Apple mapách i jízdní řády, reálný čas a pozice veřejné dopravy a systém spojů.  Seznam míst, kde je veřejná doprava v rámci Apple Maps k dispozici.

Look Around.

Funkce Look Around poskytuje interaktivní panoramata, která jsou nasnímána autem přímo v ulicích. Tato funkce je zatím dostupná jen v sedmi městech Spojených států. Konkrétně Houston, Las Vegas, Los Angeles, New York City, Oahu, San Francisco a Santa Cruz.

Apple Maps Connect.

Služba Apple Maps Connect umožňuje majitelům malých podniků žádat o zápis do obchodního rejstříku a upravovat obchodní informace, například polohu a otevírací dobu. Uživatel může prohledávat databázi Apple, aby buď našel svůj výpis, nebo přidal chybějící seznam do databáze Apple.

Nearbay.

V nabídce vyhledávání zobrazuje ikony různých kategorií, jako jsou „jídlo“ a „doprava“. Po kliknutí na každou ikonu se zobrazí nejbližší zajímavá místa v této kategorii s jejich jmény, vzdálenostmi a recenzemi. Kromě toho se na mapě těchto míst objeví v jejich lokací špendlíky.

Současnost.

V současné době jsou v Apple Mapách dostupné všechny víše uvedené funkce. Hlavním poskytovatelem dat je společnost TomTom, mezi další společnosti poskytující data patří 2GIS, Acxion, AND, Booking.com, Forsquare, Gatchee, Hexagon, NASA, Waze, Yelp, OpenStreetMaps a další. Kompletní seznam je k dispozici zde.

Bezpečnost.

Personalizované funkce jsou vytvářeny pomocí dat v zařízení. Data, která jsou odesílána ze zařízení do služby Apple Mapy, jsou spojena s náhodnými identifikátory, takže Apple nemá profil pohybů a vyhledávání jednotlivých uživatelů. Funkce u kterých je to možné používají pouze data na konkrétním zařízení, čímž se minimalizuje množství dat zaslaných na servery Applu.  Mapy udržují synchronizaci osobních údajů na všech zařízeních jednoho uživatele pomocí šifrování typu end-to-end. Místa a sbírky jsou šifrovány end-to-end, takže je Apple nemůže přečíst.  Mapy nemají přihlášení. Data, která Apple Mapy shromažďují, konkrétně vyhledávání, navigované trasy a informace o dopravě jsou spojena s náhodnými identifikátory ne s konkrétní osobou.

Apple Mapy (anglicky: Apple Maps) je webová mapová služba poskytovaná společností Apple Inc. Apple Mapy se dají používat na zařízeních s operačním systémem iOS, macOS, iPadOS a watchOS. Apple Mapy byly uvedeny 11. června 2012 na Apple Worldwide Developers Conference (WWDC). V provozu jsou od 19. září 2012. Hlavním poskytovatelem mapových dat je společnost TomTom.

苹果地图(英语:Apple Maps)是一套由苹果公司研发的电子地图服务,也是macOS、iOS以及watchOS系统中默认的地图服务软件。


Historie.

Od počátku železniční dopravy v 30. letech 19. století byla nákladová nádraží součástí téměř každé železniční stanice. Dráha se rychle stala hlavním prostředkem pro dopravu osob a nákladu na větší vzdálenosti ve zlomkovém dojezdovém čase. Protože byla technologie železnice vyvinuta pro dopravu uhlí v dolech, stala se zpočátku právě tato surovina, pro parostrojní dopravu nezbytná, hlavní přepravovanou komoditou, určité železniční tratě byly plánovány pro co nejrychlejší dopravu uhlí do měst a průmyslových oblastí. Tyto funkční stavby zpravidla vznikaly dle typizovaných stavebních vzorů drážních společností, tzv. železničních normálií. Větší nákladová nádraží byla navíc vybavena též vlastní kanceláří pokladny pro uhrazení přepravy nákladu. Nákladová nádraží vznikala též v areálech továren a dalších průmyslových objektů.  Se zvyšujícím se objemem nákladní i osobní dopravy s postupem času převažovaly tendence osobní a nákladová nádraží provozně oddělovat. Prvním samostatným nákladovým nádražím na světě byla stanice zbudovaná v liverpoolském přístavu v Anglii roku 1830. V Československu patřilo k největším takovým stavbám Nákladové nádraží Praha-Žižkov, centrální nákladová stanice Prahy, zprovozněná roku 1936.  Nástup automobilové dopravy ve 20. a 30. letech 20. století pak vytvořil pro nákladní železniční dopravu tvrdou konkurenci, což v následujících desetiletích postupně vedlo k vyřazení celé řady budov nákladových nádraží z provozu.

Popis.

Nejjednodušším typem budovy nákladového nádraží je zastřená, případně ozděná, rampa, která slouží k nakládce a vykládce materiálu ze strany před kolejištěm a obsluze vlaků v kolejišti na druhé straně konstrukce. Rampa také kompenzuje výškový rozdíl mezi podlahou vagónu a povrchem. V případě kryté budovy bylo možné prostoru využít jako skladu pro pozdější manipulaci.

Nákladové nádraží je typ staniční železniční budovy (nebo jen rozšířeného kolejiště), která je určena či speciálně uzpůsobena k nakládce a vykládce zboží a materiálu do vlaku či z vlaku, případně k odstavení nákladních souprav. Většinu takové budovy povětšinou představuje sklad.

货运车站通常是指专用于、或很大比例业务属于货物运输的铁路车站,以与大部分都是作为旅客运输的客运车站作区别。