Biografie.

Elijáš Baley je policejním detektivem ve velkoměstě New York City cca 3 000 let v budoucnosti (přibližně 5 022 n.l.). Podobně jako Sherlock Holmes si rád dopřeje dýmku tabáku, s tímto zlozvykem se snaží přestat v knize "Roboti úsvitu". Má silný smysl pro povinnost, je loajální ke svému povolání. Snaží se také chránit svou rodinu a udržet si svůj společenský status. Je ženatý s Jessií Navodny (která raději používá zdrobnělinu Jessie než své jméno Jezebel), společně mají syna Bentleyho, jenž se stane důležitým členem druhé vlny kolonizace vesmíru (v první vlně kolonizace byly osídleny Intermitentní planety, které dlouhodobě stagnují). Jeho strýc Boris (bratr matky) pracoval na kvasinkové farmě a zemřel při nehodě, spadl pod kola nákladního vozu. Baley jako dítě měl svého strýce rád, protože jej často obdarovával cukrovím. Jeho otec byl nukleární fyzik, který pracoval v jaderné elektrárně. Došlo však k neštěstí a zodpovědnost za něj padla na Baleyho otce. Ten ztratil své místo a společenské postavení, kvůli čemuž zahořkl a stal se z něj nepřístupný a nevrlý člověk. Tento zlom v otcově životě ovlivnil i dětství malého Elijáše. Otec umírá, když je chlapci 8 let, poté se Elijáš dostane se svými 2 staršími sestrami do sirotčince. Matku si Elijáš příliš nevybavuje.  Baleyho společenský status je C-5 a zajišťuje mu několik výhod. Za úspěšné vyřešení případu vraždy dr. Sartona má slíben nadřízeným komisařem Enderbym postup do kategorie C-7. Jeho ctižádost a oddanost službě pramení částečně z dětství, neboť si dobře pamatuje na otcovu ztrátu zaměstnání a s ní spojený společenský pád a období nejistoty.  Baley trpí - stejně jako drtivá většina jeho spoluobčanů - agorafobií, strachem z volného prostranství. Vyplývá to ze struktury soudobé společnosti, kdy lidé žijí v rozsáhlých městech („ocelové jeskyně“) a tyto prakticky vůbec neopouštějí. Agorafobie je důležitý rys detektivovy osobnosti a zároveň slouží zápletkám příběhů, v nichž se Baley objevuje. Tento rys odráží Asimovovu vlastní charakteristiku, která se dá nazvat klaustrofilií (záliba v uzavřených prostorách). Asimovovy romány typicky neobsahují žádné nadávky. Elijáš Baley si ulevuje zaklením „U Jehovábela!“ nebo „U Jóviše!“ během velkého vzrušení či napětí.  Během vyšetřování na Solarii se sblíží s místní obyvatelkou Gladií, která je obviněna z vraždy svého manžela. Později se s ní ještě setká na Auroře a při několika dalších vzácných příležitostech.  Několik let po odhalení komplotu na Auroře se ještě jednou a naposledy setká s R. Giskardem Reventlovem, který přiletí jako doprovod Hana Fastolfa na Zemi. Baley mu zdůrazňuje, že se situace v galaxii může zvrtnout do vážné krize a je jen na něm (a R. Daneelovi), aby jí včas zabránil a nebyla tak ohrožena probíhající kolonizace dalších planet. Jako úhlavního nepřítele jmenuje dr. Keldena Amadira, který byl sice poražen, ale neztratil veškerou svou moc.  Po ukončení kariéry detektiva odletěl za synem Bentleym na první planetu kolonizovanou ve druhé vlně (později je známa pod jménem Baleyworld). Jeho manželka Jessie zůstala na Zemi a není známo, zda jej později následovala na novou osadnickou planetu.  Elijáš Baley umírá na Baleyworldu, před svou smrtí chce ještě naposledy vidět R. Daneela, který za ním v doprovodu Gladie přiletí z Aurory. Gladie zůstala na oběžné dráze, Baley nechtěl, aby ho viděla umírat.

Jednotlivé romány a povídky.

Ocelové jeskyně.

V románu "Ocelové jeskyně" je Baley povolán k vyšetřování vraždy obyvatele Vesmírného města - robotika dr. Roje Nemennuha Sartona. Vesmířané trvají na tom, aby se vyšetřování účastnil i jejich robot R. Daneel Olivaw (humanoidní robot zkonstruovaný ve Vesmírném městě právě dr. Sartonem a dr. Hanem Fastolfem). Elijáš Baley mu zpočátku nedůvěřuje (dokonce jej obviní z vraždy dr. Sartona), teprve později se s R. Daneelem sblíží a společně vytvoří úspěšnou dvojici.

Nahé slunce.

Několik měsíců poté (v knize "Nahé slunce") pak společně řeší další vraždu vesmířana, tentokrát obyvatele Intermitentní planety Solarie Rikaina Delmarra. Z vraždy je podezřelá jeho manželka Gladie. Baley se stává po dlouhé době (od doby první kolonizace vesmíru) prvním člověkem ze Země, jemuž je dovoleno navštívit některou z Intermitentních planet (nazývaných též Vnější světy). R. Daneel se snaží Baleyho držet mimo venkovní prostor, je si vědom jeho agorafobie a první robotický zákon mu velí Elijáše chránit, nicméně detektiva tato přehnaná péče omezuje a tak se lstí dočasně zbaví robotova doprovodu. Hodlá svou úzkost z otevřených prostranství překonat i proto, že to prospěje vyšetřování. Skutečně se mu podaří tyto nepříjemné pocity z venkovního pobytu výrazně potlačit.

Roboti úsvitu.

Dva roky poté následuje další akce (v knize "Roboti úsvitu"), nyní na nejmocnější Intermitentní planetě Auroře, kde se do politického popředí dostal dr. Han Fastolfe, protagonista z prvního dílu a osoba příznivě nakloněná Zemi a myšlence nové vlny pozemské kolonizace. Baley se stal trochu proti své vůli hrdinou poté, co zvládl rozklíčovat již druhý velký případ, jeho schopnosti jsou oceňovány jak na Vnějších světech, tak i na Zemi. Díky němu se zlepšily vztahy Vnějších planet se Zemí a na to pozemská vláda sází. O detektivovi bylo dokonce natočeno i hypervlnné drama (obdoba filmu), s čímž však nesouhlasil. Toto drama se vysílalo na všech Vnějších světech a Baleymu přineslo interplanetární proslulost. Na druhou stranu mu jeho popularita i uškodila, stal se terčem závisti a zášti - i na svém policejním oddělení. Jeho hodnost C-7, kterou obdržel dočasně během vyšetřování na Solarii mu po úspěšném vyřešení případu zůstala.  Na Auroře kromě úspěšného vyřešení případu odhalí Baley i telepatickou schopnost robota R. Giskarda Reventlova a téměř překoná svou zakořeněnou agorafobii. Místy se dokáže nenuceně pohybovat ve volném prostranství, dokonce se střetne na vlastní kůži s bouří.

Roboti a impérium.

V knize je popsáno setkání Elijáše s Gladií a R. Daneelem na palubě soukromé kosmické jachty dr. Hana Fastolfa v době, kdy Baley předložil rezignaci na post inspektora a stal se jedním z osadníků. Elijáš Baley zde vystupuje v retrospektivách ostatních postav. V dalších příbězích vyjde najevo, že se Elijáš Baley v příštích tisíciletích stane legendární postavou. Zmínky o něm lze nalézt v románech ze série o Nadaci.

Zrcadlový obraz.

Povídka „Zrcadlový obraz“ navazuje na romány "Ocelové jeskyně" a "Nahé slunce", R. Daneel Olivaw kontaktuje na Zemi svého kolegu a přítele Elijáše Baleyho, aby pomohl nalézt pravdu ve sporu dvou matematiků, z nichž si každý nárokuje novou vědeckou tezi. Baley se svou geniální dedukcí tento choulostivý problém rozluští.

Elijáš Baley (zdrobnělina křestního jména zní „Lije“) je fiktivní postava ze série o robotech amerického spisovatele Isaaca Asimova. Je protagonistou v románech "Ocelové jeskyně", "Nahé slunce" a "Roboti úsvitu"; též v povídce „Zrcadlový obraz“ (česky vyšla i pod názvem „Asymetrie“, anglicky „Mirror Image“). V závěrečném románu ze série o robotech "Roboti a impérium" (jehož děj se odehrává cca 200 let po Baleyho smrti) je často vzpomínán.

以利亚·贝莱(英语:Elijah Baley)是科普及科幻小说作家以撒·艾西莫夫笔下的虚构人物,是一名便装刑警。由于几次和人形机器人机·丹尼尔·奥利瓦搭档查案而增加视野,最后成为地球第二波外星移民运动的发起者。是艾西莫夫的机器人系列中的重要人物,分别在机器人系列的长篇小说《钢穴》、《裸阳》和《曙光中的机器人》以及短篇小说《镜像 (短篇小说)》中担任主角。


Vývoj.

Vývoj kanonu začal od roku 1946, kdy letectvo hledalo novou organickou výzbroj pro letouny proudové éry, na něž již nestačila stávající výzbroj. Nově požadované parametry byly zvýšení dostřelu a rychlosti střelby. USAF zadalo zakázku General Electric na projekt Vulcan s požadavkem na šestihlavňový kanon ráže 15 mm s kadencí 7200 výstřelů za minutu.  První prototyp T45 byl dokončen v roce 1949, ráže 15 mm dosahoval kadence 2500 výstřelů za minutu, následující rok (1950) bylo dosaženo kadence 4000 výstřelů za minutu.  V roce 1952 byly vyrobeny a porovnávány dva nové prototypy o větší ráži T171 20 mm a T150 27 mm, z důvodu ověření efektivity munice v cíli, jelikož se ukázalo, že ráže 15 mm je pro tyto účely nedostačující.  Během vývoje a testech letounu F-104 Starfighter se zjistilo, že systém podávání munice s pásem v kanonu T171 je značně nespolehlivý a způsobuje zaseknutí podávacího mechanizmu. Tento problém vyřešili GE vyvinutím nového systému podávání munice bez pásu, jenž velmi zvýšil celkovou spolehlivost kanonu.

Poznámky.

První letoun používající kanon M61A1, byl F-104C Starfighter.  Šest hlavní bylo zvoleno z důvodu prodloužení životnosti kanonu při střelbě vysokou kadencí. Menší počet hlavní by zvyšoval jejich namáhání a snižoval jejich životnost.  Standardní M61 využívá hydraulický systém pro pohon hlavně, jež jsou otáčeny hydraulickým motorem. Odpal munice je iniciován elektricky.  GAU-4 (letectvo), nebo také M130 (armáda), je varianta M61 s integrovaným pohonem. Roztáčení hlavně (zahájení palby) probíhá pneumaticky, kanon je v tomto případě plně automatický a po zahájení palby nepotřebuje žádný další zdroj. Plně automatická střelba je zajištěna odběrem plynů ze tří hlavní. Díky těmto úpravám je tato varianta 4,5 kg těžší.  Novější verzí kanonu, M61A2, jsou vybaveny letouny F-22 Raptor a F/A-18E/F Super Hornet. Nová verze se vyznačuje zejména lehčími hlavněmi, díky čemuž byla snížena celková hmotnost kanonu.

M61 Vulcan je hydraulicky nebo pneumaticky poháněný šestihlavňový, vzduchem chlazený, elektricky odpalovaný rotační kanón typu Gatling, který střílí náboje ráže 20 mm při extrémně vysoké kadenci. M61 a jeho deriváty byly základním kanónovým vybavením amerických vojenských letadel po dobu 50 let. M61 původně vyráběla společnost General Electric, ale po několika fúzích a akvizicích je v současnosti vyráběný firmou General Dynamics.

M61火神式机炮(M61 Vulcan,中文通常简称成M61机炮、火神炮)是一种由美军开发的六管连发机关砲,经常被装载在战斗机、直升机上作为高射速近距离火砲系统。通用代号GAU-4(GAU是「航空用火炮」,Gun, Aircraft Unit的缩写),口径为20mm,其航空用版本被赋予M61的代号,与M39同为美国军机上常见的固定武装。美国海军航部队使用包括M61A1与M61A2在内,两种规格稍有不同的版本,而美国空军的F-16和中华民国空军的经国号等战机则搭载了轻量化的M61A1机炮版本。


Úvod.

V první řadě je třeba si uvědomit, že dobře použitelné uživatelské rozhraní navržené s ohledem na psychologii a fyziologii je efektivnější při používání (je potřeba méně času ke splnění úkolu), jednodušší na naučení a je příjemnější s ním pracovat.  Především v oblasti počítačů a spotřební elektroniky, kde mnoho firem soupeří o přízeň zákazníků s podobnými produkty, byla použitelnost popularizována a je stále více vyžadována. V situaci, kdy je velmi obtížné technologicky nebo funkčně odlišit dva produkty vykonávající podobnou činnost, může zaměření na uživatele přinést mnohem větší konkurenční výhodu, nežli technologický pokrok.  Studiem uživatelových potřeb, jeho chování a návyků, může analytik použitelnosti mnohem lépe navrhnout funkcionalitu a uživatelské rozhraní, které bude splňovat zákazníkovy požadavky. Podle principu UCD (User Centered Design) by měl být brát na uživatele zřetel v každé vývojové fázi produktu.  Použitelnost je úzce spojována s dalšími termíny a principy přístupu k vývoji software, především:

Definice.

ISO definuje použitelnost jako míru, do které může být produkt používán konkrétními uživateli, aby efektivně, účinně a uspokojivě dosáhli stanovených cílů v daném kontextu užití.  Slovo „použitelnost“ také odkazuje na metody zlepšování (učení se) v průběhu návrhu procesu. Konzultant použitelnosti Jakob Nielsen a profesor informatiky Ben Shneiderman nezávisle na sobě stanovili rámec schvalování počítačových systémů, kde je použitelnost součástí „užitečnosti“ a představuje:  Použitelnost je nefunkční požadavek na daný objekt. Stejně jako další nefunkční požadavky nemůže být použitelnost měřena přímo. Její kvalitu je možné nepřímo měřit například počtem a závažností uživatelských chyb při práci s programem nebo analýzou potřeb uživatelů v průběhu vývoje.

Intuitivní uživatelské rozhraní.

S použitelností je často spojován pojem intuitivní uživatelské rozhraní. Mnoho odborníků však s tímto nesouhlasí. Například Jef Raskin, zakladatel projektu Macintosh ve společnosti Apple, doporučuje místo pojmu „intuitivní“ používat pojem „známý“. Když se zamyslíme nad mnohými uživatelskými rozhraními, tak zjistíme, že nejsou vůbec intuitivní a význam ovládacích prvků je zřejmý díky předchozím zkušenostem s podobným ovládáním. Jedná se tedy o konvenci, nikoli o intuitivnost. Jako příklad uvádí dvě svislé čáry „||“ na přehrávači znamenající „pauza“. V případě, že designér zamění pojem „známý“ za „intuitivní“, může být veden k tomu navrhnout intuitivnější řešení tam, kde by měl dát přednost zažité konvenci a uživatelsky známému designu. Proto při návrhu použitelného uživatelského rozhraní hraje klíčovou roli právě předpokládaná znalost a zkušenost uživatele.

ISO Standardy.

ISO/TR 16982:2002.

ISO/TR 16982:2002 („Ergonomics of human-system interaction — Usability methods supporting human-centered design“) je standard zaměřený na člověko-středné metody použitelnosti (human-centred usability methods) používané při návrhu a jeho hodnocení. Soustředí se na výhody a nevýhody používání jednotlivých metod. Vysvětluje význam jednotlivých kroků vývoje a individuální charakteristiky projektů při výběru vhodné metody použitelnosti včetně praktických příkladů.  Tento standard je zaměřen především na projekt manažery a tomu je přizpůsoben i popis jednotlivých lidských faktorů a technických informací, aby manažeři dokázali porozumět jejich významu a důležitosti v návrhovém procesu. ISO/TR 16982:2002 se omezuje jen metody široce využívané analytiky použitelnosti a projektovými manažery. Nejsou zde specifikovány podrobnosti implementace jednotlivých metod.

ISO 9241.

Standard ISO 9241 Ergonomie systémových interakcí člověka je rozdělen do více částí a zahrnuje různé aspekty lidské práce s počítači.

Návrh použitelného designu.

Při návrhu použitelného designu je důležité průběžně jej zdokonalovat na základě nových poznatků. K tomu je nutné vtáhnout uživatele do všech fází vývoje designu, sledovat a průběžně analyzovat jeho chování a výsledky jeho práce. K tomu nám může pomoci několik metod. Nejznámější je uživatelské testování, složené ze třech základních částí.  Úkoly by měli plnit uživatelé samostatně pokud možno bez další pomoci. Doporučuje se provádět spíše víc menších testů než velkou podrobnou a drahou studii. Při testování je také dobré testovat různé verze a vyhodnocovat, která varianta je pro uživatele lepší.  Testování je možné provádět nejen na hotovém výrobku, ale už na různě pokročilých prototypech a modelech v průběhu vývoje. Čím dříve jsou odhaleny nedostatky, tím lépe a také levněji.

Na co myslet při návrhu.

Při návrhu použitelného uživatelského rozhraní je třeba dokázat se vžít do role budoucího typického uživatele a neustále si klást řadu otázek jako:

Použitelnost (anglicky „usability“) je vlastnost předmětu představující jednoduchost jeho používání a snadnou naučitelnost zacházení s ním. Je spojována především s ovládáním počítačových programů a webových stránek, ale má význam i při používání pracovních nástrojů a předmětů denního užití. Analytik použitelnosti je profese zaměřená na zkoumání použitelnosti a návrh použitelných uživatelských rozhraní. Zároveň je znalost pravidel použitelnosti součástí práce designerů, konstruktérů, případně marketérů. Důležitou roli hraje použitelnost především v oblasti spotřební elektroniky, návrhu uživatelských rozhraní software nebo v automobilovém průmyslu.

易用性是一种以使用者为中心的设计概念,易用性设计的重点在于让产品的设计能够符合使用者的习惯与需求。以因特网网站的设计为例,希望让使用者在浏览的过程中不会产生压力或感到挫折,并能让使用者在使用网站功能时,能用最少的努力发挥最大的效能。


Jak se tvoří ATIS.

Řídící letového provozu nebo operátor ATIS vytvářejí zprávy ATIS pomocí počítačového softwaru, do kterého jsou data vkládána manuálně nebo automaticky. Manuální vkládání informací probíhá přímo přes terminál ATIS, který je většinou umístěn v budově řízení letového provozu. Automaticky mohou být data získávána ze zpráv letecké pevné telekomunikační sítě nebo z AWOS/ASOS (automatických letištních meteorologických stanic).  ATIS může být vysílán hlasově (Hlasový ATIS) nebo pomocí datového spoje (Data link ATIS).  Hlasový ATIS vzniká počítačovým převodem textu, který má být vysílán. Tím je ušetřeno neustálého předčítání a nahrávání nových zpráv člověkem. Pro získání vyšší srozumitelnosti vysílání je na některých letištích generování syntetického hlasu nahrazeno databází člověkem namluvených slov.  I přes sofistikované systémy může být pro některé piloty porozumění hlasovému vysílání ATIS obtížné, buď z jazykového nebo časového důvodu. Proto se na některých letištích zavádí vysílání ATIS pomocí datového spoje, tzv. D-ATIS (občas také dATIS nebo DATIS). To vedle analogového Hlasového ATIS přináší výhodu zobrazení téže zprávy v textové podobě na displeji palubních počítačů (jako jsou EFB nebo FMS).

Struktura zprávy ATIS.

Zprávy jsou většinou vysílány jen v anglickém jazyce. Některá letiště poskytují ATIS zároveň i v místním jazyce. Pro zjednodušení obsahují všechna hlášení ATIS, na celém světě, následující prvky informací v uvedeném pořadí:  "(*)mohou být nahrazeny kódovým slovem CAVOK (Cloud and visibility OK)."

Ukázka hlasového ATIS.

ATIS z letiště Schiphol Amsterdam.

"This is Schiphol arrival information Kilo."  "Main landing runway 18 Right."  "Transition level 50."  "Two zero zero degrees, one one knots"  "Visibility 10 kilometres."  "Few 1300 feet, scattered 1800 feet broken 2200 feet."  "Temperature 15, dewpoint 13."  "QNH 995 hectopascal."  "No Significant change."  "Contact Approach and Arrival callsign only."  "End of information Kilo."  "Pro více informací ohledně počasí v letectví přejděte na METAR."

ATIS z letiště Vancouver International.

Přeloženo do volné řeči:

ATIS z letiště Praha/Ruzyně.

Přeloženo do volné řeči:  Aktuální ATIS si lze poslechnout v okolí letiště Praha/Ruzyně na frekvenci 122,150 MHz v anglickém jazyce nebo na telefonním čísle 00420 220 378 300

ATIS z letiště Karlovy Vary.

Přeloženo do volné řeči:  Aktuální ATIS si lze poslechnout v okolí letiště Karlovy Vary na frekvenci 118,950 MHz nebo na telefonním čísle 00420 353 239 798. Vysílání je pouze v anglickém jazyce.

Aktuální ATIS.

Aktuální ATIS si lze poslechnout na frekvencích nebo veřejných telefonních číslech publikovaných v AIP daného letiště, anebo si je lze v textové podobě nalézt na internetu, jako například zde:

Automatická informační služba v koncové řízené oblasti (anglicky: Automatic Terminal Information Service, zkráceně: ATIS) je služba automatického poskytování platných pravidelných informací rádiovým vysíláním přilétávajícím a odlétávajícím letadlům nepřetržitě nebo v určeném časovém intervalu. Vysílání ATIS především zahrnují informace o počasí, dráhu v používání, možné způsoby přiblížení a další potřebné údaje (například platné zprávy NOTAM). Znalost těchto informací je pro piloty důležitá k bezpečnému provedení přiblížení a přistání nebo vzletu z letiště.

自动终端情报服务,又称自动航站情报系统、自动航站情报服务或航站自动情报广播系统等,在中国大陆简称情报通播(英语:Automatic Terminal Information Service,常缩写为英语:ATIS)是在繁忙的机场自动连续播放的讯息服务。通常在一个单独的无线电频率上进行广播,包括主要的与飞行相关的讯息,如天气、可用跑道、气压及高度表拨正值等讯息。 飞行员通常在和管制员等单位建立联系前收听通播,了解相关情况以减少管制员的工作量及避免频道拥挤。正常情况下通播每小时更新一次,天气变化迅速时也可随时更新,通播的版本会以字母代码A, B, C...Z 表示,按照ICAO公布的标准字母解释法判读。


Život.

Narodila se v roce 1955 v Itálii jako nejmladší ze čtyř dětí. Její otec byl obchodník a matka byla švadlenou. Její starším bratrem byl Gianni Versace. Vystudovala literaturu na univerzitě ve Florencii.  V polovině roku 1970 následovala svého staršího bratra s cílem pokračovat v úpletu designu ve Florencii. V těchto letech se chtěla původně coby mladá ambiciózní žena pracovat pro svého bratra Gianniho v oddělení pro styk s veřejností, ale spíše se pro něho stala jakousi múzou, inspirativní éterickou bytostí a zároveň bystrým poradcem i kritikem v jeho práci.  Postupně s tím, jak profesně rostla po Giovanniho boku, stala se v módním průmyslu značně proslulou. V osmdesátých letech pro ni Gianni dokonce vytvořil parfém s názvem „Blonde“ a zároveň ji nechal pracovat na její vlastní módní kampani s názvem Versus, která svými prvky nenechá nikoho na pochybách, že pochází ze slavného rodu Versace.

Kariéra.

Donatella je proslulá tím, že pro prezentaci svých modelů ráda využívá známých tváří světových celebrit místo neznámých modelek. Díky svým schopnostem dovedla značku Versace bezkonkurenčně prosadit po celé Evropě a Spojených státech. Její popularita vzrostla, když navrhla slavné Versace zelené šaty, známé také jako "Jungle-Dress", které si oblékla Jennifer Lopez na Grammy v roce 2000.

Úspěchy.

Už rok po smrti Gianniho uvedla svou první couture kolekci v hotelu Ritz v Paříži a na Giovanniho počest dodržela všechny jeho obvyklé show-prvky, jako je skleněné molo nad vodní hladinou hotelového bazénu. Ráda pořádá třpytivé večírky a jejími oblíbenými hosty jsou Lady Gaga, Elton John, Liz Hurley, Kate Moss a dokonce se na jednom z večírků objevil i princ Charles.  Společnost Versace vytvořila velký, luxusní Palazzo Versace středisko na Gold Coast v Austrálii. Dále světově nejvyšší budova Burdž Chalífa, v Dubaji, se může pochlubit širokou kolekcí nábytku a ložního prádla Versace.  V říjnu roku 2002 byl Gianni a Donatella oceněni za mimořádný světový módní úspěch, díky expozici s oblečením značky Versace v historickém Victoria and Albert Museum v Londýně.  V roce 2008 Donatella byla čestným předsedou na Fashion Fringe v Londýně, kde mohla soudit nastávající návrhářské talenty. V roce 2009 Donatellu požádal Christopher Kane, aby oživila kampaň Versus, kterou odstartoval její bratr Gianni. Tento pár úspěšně značku oživil, která je významným hráčem na programu Fashion Weeks.

Donatella Versace (* 2. května 1955 Reggio di Calabria) je italská módní návrhářka, současná viceprezidentka skupiny Versace a hlavní návrhářka firmy. Vlastní 20 procent celkového majetku kapitálového trhu Versace. Byla vdaná za amerického modela Paula Becka.

唐娜泰拉·法兰西丝卡·凡赛斯(,1955年-5月2日),是意大利时装设计师,著名时装品牌凡赛斯(Versace)的创意总监及其母公司的副总裁。


Použití.

RVR je jedna z hodnot důležitých pro určování minim pro přístrojová přiblížení (Instrument approach), která jsou rozdělena do kategorií. Jednotlivé kategorie mají svoje požadavky na schopnost a přesnost přístrojů na zemi i na palubě letadla, ale i výcvik pilotů. Na každý řízený let musí být podán letový plán, do kterého lze uvést i minima RVR, za kterých jsou letadlo i posádka schopni provést bezpečný let (uvádí se v poli 18 ve formátu RVR/xxx, kdy xxx nahrazuje číselná hodnota ve stovkách metrů).  Pokud je RVR zpravidla nižší než 2000 metrů (popř. 6500 stop), dostávají piloti hodnotu dráhové dohlednosti ve vysíláních ATIS, jejichž součástí jsou zprávy METAR). V případě výpadku ATIS nebo rychle se měnících meteorologických podmínek je RVR předávána pilotům přímo řídícími letového provozu. RVR se udávají ve směru od bodu dotyku, například takto :

Historie měření.

Původně bylo měření dráhové dohlednosti prováděno prostým pozorováním, kdy se zaměstnanec letiště, řízení letového provozu nebo letištní meteorologické služby postavil na korbu auta zaparkovaného na prahu dráhy a spočítal viditelná osová nebo postranní dráhová světla, která mají mezi sebou pevně danou vzdálenost. V některých případech byla na letištích zřízená pozorovatelna, takže pozorovatel jen sledoval viditelné objekty v okolí s přesně známou vzdáleností od pozorovatele. Pozorovatel samozřejmě musel mít zrak prověřen příslušným lékařem. Měření dohlednosti pozorováním se dnes využívá jen zřídka v případech nouze.  V průběhu druhé světové války se s výrazným nárůstem letecké dopravy zvýšil i počet letištních meteorologických stanic. Se stále vyššími požadavky na přesnost meteorologických dat vznikali i první měřiče dohlednosti. Průkopníkem v této oblasti byl finský profesor Vilho Väisälä, jehož firma Vaisala dnes patří ke světové špičce v oboru výroby meteorologických měřících zařízení.  Prvními přístroji na měření RVR byly transmisometry. Princip transmisometru je jednoduchý. Optický vysílač a přijímač jsou postaveny proti sobě, podél ranveje ve vzdálenosti cca 120 m od osy dráhy na třech místech (většinou se udávají RVR v bodě dotyku, uprostřed a na konci dráhy). Vysílač vyšle světelný paprsek o určité energii a přijímač změří množství přijaté energie, která prošla vzduchem. Jde o fyzikální princip rozptylu světla v atmosféře, kdy kapalné nebo pevné částice ve vzduchu pohltí světelný paprsek. Počítač tedy rozdíl mezi přijatou a vyslanou energii transmisometru přepočítá na dohlednost z místa vysílače. Novější přístroje zavádějí do výpočtu dohlednosti také jas pozadí.  Modernějšími technikou v měření RVR jsou měřiče dopředného rozptylu (anglicky: Forward Scatter Visibility Meter, zkráceně: FSVM), které pracují na principu podobném transmisometru, avšak jejich pořizovací cena je třetinová oproti transmisometrům. Další výhodou FSVM je, že jedno zařízení je osazeno současně přijímačem i vysílačem. Tím se zjednodušuje i jeho instalace, kdy FSVM lze umístit všude tam, kde je třeba, kdežto transmisometr pro svou funkci potřebuje oblast bez překážek mezi vysílačem a přijímačem. Zatím se měřiče dopředného rozptylu na většině letištích používají jen jako doplňkový systém, když jsou umístěny u vysílače transmisometru a plní autokalibrační činnost. Jsou však i taková letiště, kde již plně převzali funkci starších transmisometrů. Podle údaje US FAA z prosince 2009 "je v současné době v provozu přibližně 279 RVR systémů v USA, ze kterých 242 jsou nové FSVM systémy a 34 staré transmisometry."  Měření RVR prováděná automatizovanými přístroji se nazývá dráhová dohlednost měřená přístroji (anglicky: Instrument Runway Visual Range, zkráceně: IRVR).

Dráhová dohlednost (anglicky: "Runway Visual Range", zkráceně: RVR) se v letecké meteorologii označuje vzdálenost, na kterou může pilot letadla nacházejícího se na ose ranveje vidět denní dráhové značení nebo návěstidla, ohraničující ranvej nebo vyznačující její osu. ICAO Annex 5 doporučuje celosvětově udávat hodnoty RVR v metrech, lze se však setkat (především v USA) s hodnotami RVR publikovaných ve stopách.

跑道视程(英文:Runway Visual Range,缩写:RVR),在航空气象上所使用,指驾驶飞行器的飞行员在跑道上,能识别跑道标志的距离。使用英制的跑道视程,单位为百英尺,而使用公制的跑道视程,单位为米。


Dětství.

Joan Marie Laurel se narodila 27. prosince 1970 v Rochestru, New York rodičům Janet a Joe Laurelovým. Má dva starší sourozence: Janet a Sonny. Když se její rodiče rozvedli (Joan byly 4 roky), měla dva nevlastní otce a jednu nevlastní matku. Laurel sama řekla, že její první nevlastní otec vyhrožoval sebevraždou a její biologický otec bodl její matku do stehna s nožem na chleba. Také měl problémy s alkoholem. Od roku 1973 až do roku 1983 se Joan a její rodina neustále stěhovala.  Jako dítě hrála Joan na housle a violoncello. V sedmé třídě políbila svého o mnoho staršího učitele. Ve věku třinácti let, když navštěvovala Penfielskou střední školu, začala Joan zvracet po tom, když něco snědla. V šestnácti letech odešla z domova a to poté, co jí její matka nutila jít do drogového rehabilitačního zařízení nebo místo toho bude žít se svým otcem. Ten samý rok začala cvičit a protože její břišní svaly byly silné, necítila Joan žádnou bolest při nádoru vaječníků. Dokončila střední školu ve Španělsku a v roce 1992 absolvovala univerzitu v Tampě na Floridě v oboru španělské literatury. Během vysoké školy byla znásilněna dvěma muži poté, co se poprvé opila na večírku. Na této škole studovala francouzštinu a němčinu, oběma jazyky umí mluvit plynule. Také byla na své koleji členkou ROTC a Resident Advisor. Původně chtěla svou jazykovou znalost využít k práci pro Federální úřad pro vyšetřování protidrogové správy. Následně se připojila do mírového sboru a přestěhovala se na kratší dobu do Guatemaly.  Po návratu ze zahraničí dělala mnoho prací: koktejlovou servírku v strip-klubu, zpěvačku v kapele a pracovnici na lince 900. Když jí bylo okolo 20 let, na Florida Keys se účastnila 6týdenního kurzu pro letušky. Když byla na cestě na svůj první let utrpěla ale autonehodu a strávila čtyři dny v nemocnici. Skončila se zlomeným kotníkem, zlomeným nosem, nataženýma zádama a tržnýma ránama v obličeji. Po zotavení z havárie jí její nevlastní sestra Kathy pomohla získat práci jako prodavačka bzučáků a společně s ní také jako břišní tanečnice.  Po vysoké škole se začala Joan pravidelně účastnit fitness soutěží. V roce 1996 soutěžila v New Yorku na Fitness America. Vzhledem ke své velikosti na rozdíl od jiných žen, Joan většinou skončila na posledním místě.

Profesionální wrestlingová kariéra.

Joan byla trénována ve wrestlingové škole Wladka "Killer" Kowalskiho v Maldenu v Massachusetts. Svůj první zápas měla v roce 1995 proti muži převlečeném za ženu. Po dokončení tréninku zápasila v nezávislém okruhu pod jménem Joanie Lee. Některé z jejich zápasů byly koordinovány od Fabulous Moolah.  V roce 1996 se setkala na show s Shawnem Michaelsem a Triple H z World Wrestling Federation (WWF). Po zpozorování její zdatnosti v ringu se tito dva rozhodli, že Chynu najmou jako bodyguarda. Vince McMahon, vlastník WWF, zpočátku nechtěl aby Chyna do podniku vstoupila protože nevěřil, že by se diváci mohli dívat na ženu jak bije muže. Během čekání na rozhodnutí WWF, byla Joan oslovena World Championship Wrestling (WCW) kteří chtěli, aby se stala novou členkou New World Order. Nabídku přijala ale krátce potom odmítla když jí Shane McMahon, syn Vince McMahona, řekl že byla najata do WWF. Kowalski, její bývalý trenér, však tvrdí, že ji najali kvůli tomu že o ní měli zájem ve WCW. Svůj WWF debut udělala Chyna 16. února 1997 na show "In Your House 13: Final Four" kde seděla v křesle u ringu a dusila Marlena zatímco byl Goldust v ringu s Triple H. Její původní role byl bodyguard pro Triple H, později pro celou D-Generation X. Často pomáhala Triple H v zápasech a hodněkrát do nich i fyzicky zasáhla. Později byla představena jako Chyna. Mimo televizní obrazovky byli muži váhaví zda nechat ženu zápasit proti nim.  V lednu 1999 se stala třináctou účastnicí v "Royal Rumble" a tím se stala první ženou která do tohoto zápasu vstoupila. V ten den si znepřátelila Triple H když se proti němu spojila s Vince McMahon a Kanem. Na show "St. Valentine's Day Massacre" měla týmový zápas kde se společně s Kanem postavila X-Pac a Triple H. Na WrestleManii XV zaútočila na Kanea židlí a vrátila se do DX. Nicméně ten samý večer společně s Triple H zase odešla když pomohli Shane McMahonovi v zápase proti členovi DX, X-Pac. Tato dvojice se později stala částí týmu Corporation. Po rozpadnutí této skupiny zůstala Chyna na straně Triple H. V červnu 1999 se stala první ženou která vstoupila do "King of the Ring". Také byla první ženou která se ucházela o WWF šampionát, zápas ale prohrála když ji na "SummerSlam" porazil Mick Foley. Později toho roku se stala oblíbená mezi publikem když si začala dlouhý feud s Jeff Jarrettem. Na show "Unforgiven" se proti němu utkala o WWF Intercontinental titul, bohužel ale prohrála. Jarretta porazila na "No Mercy" v jeho posledním WWF zápase. Tím se Chyna stala 17. října první ženou v historii která Intercontinental titul kdy držela. Také jí byla přenechána Jarrettova manažerka, Miss Kitty. Joan tvrdí, že Vince McMahon musel Jarrettovi zaplatit 300 000 dolarů aby mohl být poražen ženou.  Chyna měla feud s Chrisem Jerichem a měla s ním dva zápasy o svůj titul; na show "Survivor Series" si ho obhájila, ale na "Armageddon" už takové štěstí neměla a titul ztratila. Tito dva spolu měli další zápas v epizodě "SmackDown!" 28. prosince který skončil tak, že se oba wrestleři odpinovali najednou. V důsledku tohoto je Stephanie McMahon-Helmsley označila za "šampiony napůl". Na "Royal Rumble" si Jericho a Chyna titul obhájili když porazili Hardcore Holly. Zanedlouho poté, co Intercontinental titul ztratila, byla Chyna zapojena do romantické storyline s Eddie Guerrero. Tito dva začali být mezi publikem oblíbení v létě 2000 když Eddie nazval Chynu "Mamacitou". Pár se na "SummerSlam" postavil proti Val Venis a tehdejšímu nováčkovi Trish Stratus o Intercontinental titul. Chyna zápas vyhrála, ale o dva týdny později ho ztratila v zápase proti Kurt Angle. Pár se rozešel v listopadu 2000 když Chyna načapala Eddieho ve sprše s dvěma ženami. Ve stejné době, v roce 2000, pózovala Chyna nahá pro magazín Playboy. Toto focení bylo zpracováno i jako storyline ve WWE kde se upjatí wrestleři snažili titulní stránku zacenzurovat. Krátce poté začala mít Chyna feud s Ivory která byla vedoucí "cenzurovacího týmu". Tento feud vyvrcholil na "Royal Rumble" kde se ale Chyna zranila když provedla špatný chvat. Aby přesvědčila publikum že je zraněná, nechala se zkontrolovat od komentátora Jerryho Lawlera. To bylo něco, co tento komentátor nedělal od smrti Owena Harta v roce 1999. Když se vyléčila ze "zranění" a vrátila se na "WrestleMania X-Seven" do zápasu proti Ivory o Women's titul. Tento zápas vyhrála a stala se novou šampionkou. Titul si obhájila i proti Litě na "Judgment Day" v roce 2001. I když zápas vyhrála, byl titul na chvíli odstraněn protože to byl Chyny poslední zápas ve WWF. Vztah mezi Triple H a Stephanií McMahon byl prý hlavním důvodem proč odešla. Přesněji opustila World Wrestling Federation 30. listopadu 2001 a to o několik měsíců později co byla odstraněna z televizních obrazovek. Jim Ross řekl, že nebyla vyhozena ale odešla z vlastních osobních důvodů.  Vypadalo to, že po odchodu z WWE její wrestlingová kariéra skončí. V roce 2002 začala ale zápasit pro Japan Pro Wrestling. V září a říjnu 2002 zápasila ve čtyřech zápasech pro tuto společnost. Po prohře v zápase proti Masahiro Chono který se konal 14. října 2002, měla zde Chyna svůj poslední zápas 26. října kdy se spojila s Fake Great Muta proti Hiroshi Tanahashi a Kenzo Suzuki. Také měla vystoupil v Total Nonstop Action Wrestling, to se ale nakonec neuskutečnilo kvůli jejímu zápalu plic.  3. května 2011 udělala Chyna svůj debut v TNA v epizodě "Impact!" na Spike TV. Účastnila se battle royal kde eliminovala Jeffa Jarretta. Chyna ale s TNA nepodepsala žádnou smlouvu, místo toho jen souhlasila s účastí na pay-per-view show podáním ruky. Na show "Sacrifice" porazila Karen Jarret v mixed tag team match.

Ostatní media.

Joan pózovalá nahá pro časopis "Playboy". Toto číslo bylo vydáno v listopadu 2000. O dva roky později, po odchodu z WWF, nafotila další nahé fotografie. Také natočila "Playboy" dokument pro dospělé jménem "Joanie Laurer Nude: Wrestling Superstar to Warrior Princess".  V roce 2001 vydala Joan autobiografickou knihu "If They Only Knew". Tato kniha se objevila na seznamu bestsellerů v "New York Times". V roce 2004 si zahrála dívku jménem Lulu v hudebním videoklipu od Sevendust, "Enemy".

Osobní život.

Joan si musela zaplatit prsní implantáty podruhé, když ty první praskly při zápase. Také podala stížnost na svého plastického chirurga že jí nevyhovovaly jejich největší implantáty. Zaplatila za ně údajně 6000 dolarů.  Od roku 1996 do roku 2000 měla romantický vztah s kolegou wrestlerem Paulem "Triple H" Levesque. Také spolu nějakou dobu žili. Od roku 2003 však měla vztah s wrestlerem Seanem Waltmanem. O rok později tito dva natočili porno video a DVD s jeho záznamem bylo vydáno od společnosti která vydala i porno od Paris Hilton, proto video nese název "1 Night In China". DVD se prodalo přes 100 000 kopií. Joan tvrdí že ale nedostala žádné peníze ze zisku. V únoru 2007 tento její bývalý přítel řekl v rozhovoru pro radio "Bubba the Love Sponge" řekl, že Joan chodila s wrestlerem Ed "Brutus Beefcake" Leslie.  8. února 2007 (datum úmrtí Anny Nicole Smith) se viditelně rozrušená Joan objevila na "Larry King Live" a mluvila o své zesnulé přítelkyni. Manželka generálního ředitele Trim Spa, Monique Goen, řekla, že Anna nepovažovala Joan za přítelkyni.  Po odchodu z WWF nemohla Joan používat jméno "Chyna" protože bylo pod ochrannou značkou. Na jiných akcích tedy vystupovala pod jménem "Chyna Doll". V listopadu 2007 podala žádost o legální změnu jména na Chyna.

Chyna (narozena jako Joan Marie Laurer; 27. prosince 1969 - 20. dubna 2016) byla americká herečka, pornoherečka, a bývalá kulturistka a profesionální wrestlerka. Nejvíce známá je pro svoje působení pro World Wrestling Federation (WWF) mezi lety 1997 a 2001. Tam byla označována jako devátý div světa (André the Giant byl osmý). Svoji wrestlingovou kariéru začala jako bodyguard Paula "Triple H" Levesque, se kterým chodila i v reálném životě. Oba byli členy známého týmu D-Generation X.

柴娜(英语:Chyna,1969年-12月27日-2016年-4月20日),原名乔安·玛丽·劳瑞尔(英语:Joan Marie Laurer),美国职业摔角手、演员、魅力摄影模特、健美运动员和色情电影演员。


Životopis.

Narodil se v Melbourne učitelce angličtiny Leonie a poradci sociálních služeb Craigovi Hemsworthovým. Má další dva bratry: Chrise a Lukea, kteří se věnují taktéž herectví. Bratr Chris Hemsworth je znám z filmu "Thor". V jeho 8 letech se rodina přestěhovala na malý ostrov Phillip Island. Tam trávil hodně času surfováním. V březnu 2009 se přestěhoval do Spojených států za hereckou kariérou. Se svým bratrem Chrisem žili v domě pro hosty svého manažera Williama Warda, než si pořídili vlastní dům.

Kariéra.

2007-10: Začátky.

V roce 2007 získal první role v seriálech "McLeodovy dcery" a "Home and Away". V červenci 2007 začal natáčet epizody seriálu "Neighbours", po boku staršího bratra Lukea. V roce 2008 začal hrát v dětské televizní show "Princezna ze země slonů". Později si zahrál v seriálu "Satisfakce a" v britském filmu "Triangle".  V roce 2009 si měl zahrát po boku Sylvestera Stallonea v ":" Bohužel byl ale nakonec ze scénáře vyškrtnut. Režisér Kenneth Branagh ho zvažoval na roli Thora do stejnojmenného filmu. Liam se přestěhoval do Států v březnu 2009 kvůli konkurzu. Roli nakonec získal jeho bratr Chris.  V roce 2010 však získal hlavní roli ve filmové adaptaci novely Nicholase Sparkse "Poslední píseň", kde si zahrál po boku Miley Cyrusové. Později se objevil ve videoklipu Miley k písničce "When I Look at You". V roce 2010 moderoval cenu Nickelodeon Australian Kid's Choice Awards. On a Miley Cyrus získali cenu v kategorii "Nejoblíbenější polibek".

2011–dosud.

4. dubna 2011 Lionsgate oznámil, že Liam získal roli Hurikána (Gale Hawthrone) v "Hunger Games "filmové sérii, po boku Jennifer Lawrence a Joshe Hutchersona. První díl "Hunger Games" měl premiéru v roce 2012. V červnu 2011 získal roli ve válečném dramatu "Láska a čest", po boku Aimee Teegarden a Teresy Palmer. V roce 2012 si zahrál vefilmu "."  V roce 2013 získal roli ve filmu "Empire State" a "Paranoia. "Znovu si zahrál roli Hurikána ve filmu ", "který měl premiéru v listopadu roku 2013. V listopadu 2014 mělo premiéru pokračování "" a v listopadu 2015 měl premiéru poslední díl trilogie "."  V roce 2015 si zahrál v australském filmu "Švadlena" a o rok později v akčním filmu "". V roce 2019 se objevil v roli Blaka v komediálním filmu "No není to romantika?."

Osobní život.

Po natáčení filmu "Poslední píseň "se dal dohromady s herečkou a zpěvačkou Miley Cyrusovou. V květnu 2012 oznámili zásnuby. V září roku 2013 však oznámili ukončení zasnoubení. V lednu 2016 se dali znovu dohromady a v říjnu 2016 oznámili, že jsou opět zasnoubeni. Dne 23. prosince 2018 se vzali. Po sedmi měsících od svatby oznámili rozchod.  Je vegan.

Liam Hemsworth, (* 13. ledna 1990, Melbourne, Austrálie) je australský filmový a televizní herec. Do povědomí diváků se dostal díky filmové sérii"Hunger Games" nebo filmu "".

连恩·汉斯沃(Liam Hemsworth,1990年-1月13日)是澳大利亚演员,身高191公分。两位哥哥路克·汉斯沃、克里斯·海姆斯沃斯也都是知名演员。


Historie.

Předchůdci.

Senát Páté republiky vychází z tradice dvoukomorového parlamentu, který se vytvořil již během Velké francouzské revoluce, aby se vyrovnávaly legislativní excesy jediné parlamentní komory. V letech 1795-1799 byla horní komorou Rada starších ("Conseil des Anciens"), v období Konzulátu a Prvního císařství (1799-1815) existoval "Sénat Conservateur", během Restaurace Bourbonů (1814-1830) a za Červencové monarchie (1830-1848) působila Komora pairů ("Chambre des pairs"). V letech 1848-1851 za Druhé republiky ve Francii druhá komora neexistovala. Za Druhého císařství (1851-1870) byla horní komora obnovena pod názvem Senát. Již od dob Prvního císařství byla horní komora konzervativní a monarchistická. Její neexistence v době Druhé republiky závisela jen na tom, že monarchisté nepodporovali republiku. Obdobně fungoval Senát během Třetí republiky (1875-1940). Republikáni získali většinu v horní komoře již v roce 1879, čímž veškeré ambice francouzských monarchistů ztroskotaly. Za Čtvrté republiky (1946-1958) měl být Senát zcela zrušen, ale při referendu byl dosažen opačný výsledek. Proto v období Čtvrté republiky existovala horní komora pod názvem Republiková rada ("Conseil de la République"). Za Páté republiky byl Senát opět obnoven.

1959-1981: pravicová vláda, pravicový Senát.

Charles de Gaulle, který Senát v jeho současné podobě sám koncipoval, byl s jeho fungováním postupem času stále méně spokojený. Přestože byli voliči senátorů převážně konzervativní, Senát byl spíše středový a ne vždy spolupracoval s prezidentem a gaullistickou většinou v dolní komoře, přičemž byl podporován levicovými stranami v Národním shromáždění. Ústavní rada ("Conseil constitutionnel" - francouzský ústavní soud) nicméně podporovala linii prezidenta a odmítala veškeré změny zákonů, které by Senátu přiznaly větší politický vliv.  Dne 27. dubna 1969 chtěl Charles de Gaulle za pomoci referenda odsunout Senát do naprosté politické bezvýznamnosti, mj. by jeho členové byli z větší části jmenováni namísto nepřímých voleb, dále by ztratil většinu svých kompetencí v prosazování zákonů. Když toto lidové hlasování, které obsahovalo i další politické body, ztroskotalo, abdikoval de Gaulle na úřad prezidenta, neboť setrvání ve funkci spojil s přijetím těchto reforem. Otázka kompetencí Senátu tím byla odsunuta a ačkoliv se dolní komora stávala stále častěji terčem kritiky, byl to prozatím poslední pokus o její omezení.  Role Senátu se změnila s nástupem Valéryho Giscarda d'Estainga. Nyní byl centristický prezident a centristická většina v Senátu v opozici vůči dolní komoře, kterou ovládali gaullisté. Prezident se tak pokusil Senát posílit. Informoval Senát lépe než Národní shromáždění a vyžadoval od něj rady v rozličných záležitostech. Senát se mu revanšoval tím, že ovlivňoval přijetí některých zákonů. Např. prezidentem odmítnutý zákon o financování voleb do Evropského parlamentu odkládal na svém jednání tak dlouho, až evropské volby proběhly a zákon se tak stal bezpředmětným.

1981-1986: socialistická vláda, pravicový Senát.

V roce 1981 se poměry změnily, když zvítězil ve volbách socialista François Mitterrand a socialistická strana získala většinu v Národním shromáždění. Prezident a dolní komora využívaly všech možností jednacího řádu, aby vliv Senátu minimalizovali, například předkládali návrhy zákonů ve většině jako naléhavé, aby Senátu zkrátili pracovní lhůtu a znemožnili mu tak efektivně pracovat. Senát se pokoušel z nedostatku alternativ stále častěji o destruktivní akce, aby zcela sabotoval proces přijímání zákonů. Vrcholem jeho snah o prosazení byl v roce 1984 zákon o financování soukromých škol, který Senát co nejdéle zdržoval v naději, že o nepopulárním zákonu vznikne veřejná diskuse, která by donutila vládu návrh stáhnout.

Situace od roku 1986.

V následujících letech se politická situace změnila. V roce 1986 nastala první kohabitace, kdy proti socialistickému prezidentovi stálo gaullistiscké Národní shromáždění a centristický Senát mohl zprostředkovávat jejich vzájemné vazby. V roce 1988 se socialistická menšinová vláda Michela Rocarda pokusila si Senát zavázat, když jmenovala rekordní počet šesti bývalých senátorů ministry. Brzy nato se ale vztahy opět vyostřily. V roce 1993 vystřídala pravicová vláda Édouarda Balladura socialisty, čímž nastala druhá kohabitace, a v roce 1995 se Jacques Chirac stal novým prezidentem. Došlo tím ke sladění politických stran v legislativních orgánech, což umožnilo jednohlasnou spolupráci.  V roce 1995 došlo k ústavní změně, při které senátoři posílili svou parlamentní imunitu, jednací období obou komor se sjednotilo a prodloužilo se u Senátu ze šesti na devět měsíců v roce. Ústavní změna dále rozšířila kontrolní možnosti Senátu v jeho jednacím řádu a usnadnila interpelace členů vlády.

Současný Senát.

Při senátních volbách v roce 2011 získaly poprvé v Senátu většinu levicové strany. V Senátu v současné době zasedají následující frakce: "Groupe Socialiste" (po volbách 2011 "Groupe Socialiste, Apparentés, et Groupe Europe Écologie Les Verts rattaché"), která zahrnuje Socialistickou stranu a zpočátku i Zelené, než ti vytvořili vlastní frakci. "Groupe Union pour un Mouvement Populaire" (zkráceně "Groupe UMP") je tvořená pouze senátory UMP. "Groupe de l'Union centriste et Républicaine" (zkráceně "Union centriste") sjednocovala do roku 2007 senátory z liberálně-centristické UDF. Toto uskupení mělo tradičně v Senátu většinu. Od rozdělení strany během prezidentských voleb v roce 2007 tvoří frakci především senátoři za Mouvement démocrate a Nouveau Centre, ke kterým se připojily Alliance centriste a Parti radical valoisien. "Groupe Communiste, Républicain et Citoyen" (zkráceně "Groupe CRC") zahrnuje členy Francouzské komunistické strany a Parti de gauche. "Groupe du Rassemblement démocratique et social européen" (zkráceně Groupe RDSE) vychází z tradice zaniklé Parti radical a sjednocovala senátory Parti radical de gauche a Parti radical valoisien, které z ní vzešly. Zahrnovala proto senátory z pravicové i levicové části politiky, než Parti radical valoisien přešla do frakce "Union centriste". Členy frakcí jsou rovněž bezpartijní senátoři (apparentés) a členové malých politických stran, které vlastní frakce nevytvořily (rattachés).  Senátoři, kteří nejsou členy žádné frakce, tvoří vlastní uskupení zvané RASNAG ("Réunion administrative des Sénateurs ne figurant sur la Liste d'aucun Groupe" - Administrativní rada senátorů nezúčastněných žádné frakce), které si volí jednoho zástupce k prosazování svých práv a názorů.

Sídlo.

Senát zasedá v Lucemburském paláci v Paříži v 6. obvodu. Jeho ochranu má na starosti Republikánská garda (Garde Républicaine). Sousedící palác Petit Luxembourg slouží od roku 1825 jako sídlo prezidenta Senátu. K paláci přiléhá Lucemburská zahrada, která je volně přístupným veřejným parkem. V majetku Senátu se rovněž nachází Musée du Luxembourg. Lucemburský palác byl vybudován v letech 1615-1620 v tradici francouzské renesance pro Marii Medicejskou, která však zde žila jen krátkou dobu. Dalšími obyvatelem byl budoucí král Ludvík XVIII. Za Velké francouzské revoluce zde sídlilo Direktorium a Napoleon Bonaparte, který zde měl sídlo jako konzul. Za revoluce sloužilo i jako vězení, ve kterém byl uvězněn mj. i Georges Danton. Od doby Prvního císařství slouží jako sídlo horní komory parlamentu. Za druhé světové války zde sídlila Luftwaffe a bylo zde pařížské sídlo Hermanna Göringa.  Interiéry paláce jsou velmi bohatě vyzdobené, mj. malbami Eugèna Delacroixe.

Volby do Senátu.

Senátoři jsou voleni jako zástupci departementů, v současnosti má Senát 348 zástupců. Podle článku 24 francouzské ústavy jsou volby nepřímé. Volby probíhají na departementální úrovni prostřednictvím volebních kolegií ("collèges électoraux"). Zhruba 5 % volitelů tvoří zastupitelé z departementů nebo vyšších celků: poslanci Národního shromáždění, zastupitelé regionálních rad ("Conseil régional") a zastupitelé generálních rad ("Conseil général") departementů. Naprosto převažující (95 %) skupinou jsou zastupitelé obcí a měst. Počet zastupitelů odpovídá velikosti obce, ale není celkově proporcionální k počtu obyvatel. Oblasti s nízkou hustotou osídlení mají proto relativně více zástupců než ty silně obydlené. 31 % delegovaných zastupuje 16 % obyvatel, které pocházejí z obcí s méně než 1000 obyvateli, ale jen 7 % volitelů zastupuje 15 % Francouzů žijících ve městech s více než 100 000 obyvateli. Celkově zastupuje více než polovina volitelů jen třetinu voličů. K tomu jsou sami volitelé také ještě určeni rozdílně: v obcích do 9 000 obyvatel určuje volitele obecní zastupitelstvo, ve větších obcích platí poměr podle výsledků voleb, který upřednostňuje větší strany. Navíc hranice volebních obvodů se pravidelně neupravují, čímž se nebere ohled na pohyb obyvatelstva. Ještě volby v roce 2004 se konaly v okrscích stanovených v roce 1976. Do roku 2004 byl Senát vždy z jedné třetiny obnoven v nových volbách. Departementy byly z tohoto důvodu rozděleny do tří skupin: skupinu A tvořily departementy s čísly 1- 33, skupina B se skládala z departementů č. 34- 66 a ve skupině C se nacházely departementy nad č. 67. Volby se po třech letech střídaly postupně v jednotlivých skupinách.  Od září 2004 se volební systém významně změnil. Volební období bylo zkráceno z devíti let na šest. Protože se tříletý volební rytmus nezměnil, je od té doby nově volená nikoliv třetina, nýbrž celá polovina senátorů. Počet křesel byl postupně navýšen: v roce 2008 se počet senátorů zvýšil na 341 a roku 2011 na současných 346. Volby byly v roce 2008 o jeden rok posunuty, aby lépe ladily s volbami na komunální, departemantální a regionální úrovni. Senátoři zvolení roku 2004 měli mandát částečně na devět a částečně na šest let. V roce 2008 už byli všichni Senátoři zvoleni na šest let. Tyto reformy měly Senátu přinést silnější vliv na aktivní politiku a rovněž reflektovat demografické změny ve Francii tak, aby počet senátorů odpovídal skutečnému počtu obyvatel v departementech.  Volby se v departementech konají ve dvou kolech a volitelé vybírají z volebních seznamů kandidátů, které předložily jednotlivé strany, přičemž z většiny departementů jsou obvykle voleni nejvýše tři senátoři. Uchazeč, který získá v prvním kole nadpoloviční většinu, vítězí, v opačném případě postupují do druhého kola dva kandidáti s nejvyšším počtem hlasů a rozhoduje prostá většina. Ve 30 departementech, odkud pocházejí čtyři a více senátorů, se volí poměrným volebním systémem. Křesla v těchto departementech se rozdělují D'Hondtovou metodou. 12 senátorů zastupuje Francouze v zahraničí.

Senátoři.

Senátoři vykonávají svůj mandát po dobu šesti, část z nich ještě devíti let. Mohou na svůj post teoreticky neomezeně dlouho kandidovat. Pasivní právo, tj. být volen, je u uchazečů stanoveno na 30 let (do roku 2004 to bylo 35). Právo být zvolen je odepřeno vysokým státním úředníkům, např prefektům v departementech nebo regionech, podprefektům, soudcům, policejním ředitelům a státním zástupcům nebo generálním inspektorům jmenovaným vládou.  Ministři a od roku 1972 také ředitelé státních podniků nebo soukromých firem, které dostávají ve značné míře veřejné prostředky nebo subvence, mohou kandidovat, ale musejí do měsíce na své zaměstnání nebo politické mandáty rezignovat.  Způsob volby upřednostňuje kandidáty, kteří se angažují v komunální politice. Velmi často senátoři zastávají nižší politické posty, často jako starostové obcí.  Složení komory bylo dříve mnohem statičtější. V průměru se každé tři roky obměnila nejvýše šestina členů. Vzhledem k dlouhému funkčnímu období a nepřímým volbám se prosazovaly změny v politickém fungování Senátu jen velmi pozvolna. Často jsou noví senátoři politici, kteří mají za sebou politickou kariéru jako ministři nebo poslanci Národního shromáždění a zde jejich kariéra končí. Často jsou za senátory voleni kandidáti, kteří neuspěli v předchozích volbách do Národního shromáždění nebo do Evropského parlamentu. Průměrný věk senátorů byl v roce 1999 zhruba 61 let, asi o 10 let více, než je průměrný věk poslanců Národního shromáždění.

Postavení a úkoly.

Senát je součástí francouzské legislativy a jeho úkoly jsou především schvalování zákonů a kontrola vlády. Jeho kompetence často závisí na tom, jak je vláda interpretuje. Politický vliv, kterého může Senát skutečně dosáhnout, závisí velmi na politické orientaci ostatních politických institucí Francie. Zatímco v dobách kohabitace může podporovat buď prezidenta nebo Národní shromáždění proti druhému, pokud však stojí v opozici k oběma zároveň, omezuje se jeho role víceméně jen na obstrukční a zdržovací politiku. Pokud všechny tři instituce náležejí do stejného politického tábora, odpovídá jeho role původně zamýšlenému poradnímu a zmírňujícímu orgánu.

Zákonodárství.

Podle francouzské ústavy nemá Senát stejná práva jako Národní shromáždění. Senát může předkládat zákony nebo změny stávajících. Přijetí zákona musejí odhlasovat obě komory. Pokud mezi nimi nepanuje shoda, může Národní shromáždění Senát přehlasovat. Navíc může 60 členů Senátu nebo Národního shromáždění předložit zákon k přezkoumání Ústavní radě ("Conseil constitutionnel").  Proces přijímání zákonů ve Francii upravuje ústava z roku 1958 výrazně v neprospěch parlamentu. Přesně vymezuje oblasti, ve kterých může parlament přijímat zákony, všechny ostatní jsou regulovány vládními vyhláškami. Pokud chce parlament přijmou zákon mimo vymezenou oblast, musí tomu zabránit Ústavní rada. Oblasti, ve kterých může parlament aktivně působit, jsou následující:  Prakticky má ale vláda tolik možností zasahovat do procesu přijímaných zákonů, že návrhy zákonů, které vycházejí z parlamentu, jsou v souladu s její politikou. Vláda má mj. právo návrh zákona prohlásit za nepřípustný, pokud by klesly veřejné příjmy nebo by naopak veřejné výdaje vzrostly. Vláda může také průběh přijímání zákonů urychlit, pokud prohlásí zákon za naléhavý. Tím se doba projednávání návrhu v parlamentu výrazně zkrátí. Ve výjimečných případech může přijetí zákona spojit s vyhlášením důvěry. Pokud použije tento prostředek, musí Národní shromáždění do 24 hodin vyslovit vládě nedůvěru ("motion de censure") nebo je zákon automaticky schválen. V neposlední řadě může též francouzský prezident předkládat zákony ke schválení přímo prostřednictvím referenda a tím parlament zcela odejít.

Vztah k Národnímu shromáždění.

Obě komory musejí každý zákon odhlasovat ve shodném znění. V jakém pořadí se budou zákonem zabývat, záleží na rozhodnutí vlády. Pouze v případě projednávání státního rozpočtu stojí Senát vždy na posledním místě a projednává jej až poté, co jej na návrh vlády odsouhlasilo Národní shromáždění.  Protože obě komory musejí každý zákon odhlasovat v naprosto stejném znění, aby mohl vstoupit v platnost, dochází při běžném projednávání k mnoha tzv. "navettes" (lodičky): zákon přechází se změnami z jedné komory do druhé a každá k němu přikládá své změny. I pokud obě komory zákon stejného znění odhlasují, může přesto francouzský prezident zákon nebo jeho část předložit parlamentu k opětovnému projednání.  Pokud se nelze dobrat jednoty, může vláda svolat zprostředkovací výbor ("Commission Mixte Paritaire") složený ze sedmi senátorů a sedmi poslanců. Ovšem tuto komisi vláda svolat nemusí a může nechat prakticky zákon mezi oběma komorami utopit. Pokud ani zprostředkovací výbor nedojde ke shodě, může jej nakonec Národní shromáždění odhlasovat i proti vůli Senátu. Prakticky k tomu dochází, podle politického složení obou komor, jen mezi méně než jedním a maximálně šesti procenty případů. Tím má při přijímání zákonů Národní shromáždění větší faktickou politickou moc, ale jen potud, kam až mu to dovolí vláda. Výjimku tvoří ústavní změny nebo zákony v oblasti státní organizace, ve kterých nemůže Národní shromáždění přehlasovat Senát, ale obě komory musejí hlasovat zcela jednohlasně.

Předkládání návrhů.

Návrhy zákonů předkládá vláda ("projets de loi") nebo některá z parlamentních komor ("propositions de loi"). Postavení Senátu je oslabeno, neboť Národní shromáždění není nuceno jeho návrhy projednávat. V letech 1959-1995 bylo ze 3522 přijatých francouzských zákonů jen 112 vzešlých ze Senátu. Obě komory parlamentu mohou pozměňovat návrhy zákonů druhé komory. Tím jsou částečně zmírněny obtíže Senátu při předkládání zákonů. Ve druhé polovině 90. let byl Senát úspěšný u zhruba 2000 pozměňovacích návrhů ročně.  Jedna z nejdůležitějších metod, které Senát využívá k prosazení svých návrhů, je jeho právo nechat zákony přezkoumat Ústavní radou. Toto přezkoumání je možné ještě před oficiálním vyhlášením zákona z důvodu preventivní kontroly. Od ústavní změny v roce 1974 k tomu není oprávněný už jen pouze prezident Senátu, ale též skupina minimálně 60 poslanců nebo 60 senátorů. Tím má fakticky též opozice právo napadnout ústavnost jakéhokoliv zákona.

Ústavní změny.

Francouzská ústava dává dva možné způsoby své změny: referendum nebo společné zasedání obou komor francouzského parlamentu ("Congrès du Parlement français"). Vláda si může vybrat, který způsob zvolí. Prozatím všechny ústavní změny až na jednu výjimku (zkrácení funkčního období prezidenta ze sedmi na pět let) proběhly schválením parlamentem.  Prezident Senátu rovněž jmenuje tři z devíti soudců Ústavní rady ("Conseil constitutionnel"), francouzského ústavního soudu.

Vztah k vládě.

Senát má omezenou možnost kontroly vlády, která spočívá v debatě o vládním prohlášení. Senátoři mohou ústně nebo písemně interpelovat členy vlády, kteří musejí odpovědět. Od ústavní změny v roce 1995 probíhá ústní interpelace minimálně jednou týdně.  Senát může ustavit vyšetřovací komise, které mají rozsáhlé pravomoce ke zkoumání důkazů a veřejnému slyšení svědků. Komise ale mohou zkoumat jen ty záležitosti, které právě nevyšetřuje justiční aparát a nesmí působit déle než šest měsíců.  Oproti Národnímu shromáždění nemůže Senát sesadit vládu. Pouze premiér může požádat Senát o vyslovení důvěry, ale není právně vázaný výsledkem hlasování. Prezident Francie je parlamentem sesaditelný pouze tehdy, pokud je jeho jednání „zjevně neslučitelné s výkonem jeho úřadu“ nebo když je shledán vinným z velezrady. Naopak Senát nemůže být na rozdíl od Národního shromáždění rozpuštěn prezidentem republiky.  Pokud se francouzský prezident rozhodne rozpustit Národní shromáždění nebo vyhlásit nouzový stav, musí své rozhodnutí předem konzultovat s prezidentem Senátu.

Organizace.

Prezidium.

Předsedou Senátu je prezident, který je volen po každých volbách, tj. každé tři roky. Nejvýznamnějším ústavním úkolem předsedy Senátu je zastoupení prezidenta republiky v případě těžké nemoci, smrti nebo demise. Zastupuje tak prezidenta do nových prezidentských voleb. Vzhledem k tomu, že zastupování v prezidentském úřadu je jen dočasné, není nutné, aby předseda Senátu odstoupil ze své funkce. Nepřecházejí na něj některé zvláštní prezidentské pravomoci: nemůže rozpustit Národní shromáždění, nemůže vypsat referendum a nemůže iniciovat ústavní změny. První kolo nových prezidentských voleb musí proběhnout nejdříve za 20 dnů, nejpozději do 35 dnů od uprázdnění prezidentského úřadu. Případné druhé kolo pak probíhá za všech okolností do 15 dnů od první volby. Předseda Senátu proto může zastupovat prezidenta nejvýše 50 dní. V době Páté republiky k této situaci došlo dvakrát. V roce 1969 po rezignaci Charlese de Gaulla a roku 1974 po smrti Georgese Pompidoua. Současným prezidentem Senátu je od 1. října 2014 Gérard Larcher (republikáni).

Politické strany.

Způsob senátních voleb favorizuje strany, které jsou pevně spojeny s komunální politikou v obcích. Od svého založení měl proto Senát dlouho jasnou občansko-konzervativní většinu. Po roce 2000 byl náskok občanských stran zmenšen. Levice od té doby zaznamenala v komunálních a regionálních volbách výrazný nárůst a tím se také posílilo její zastoupení ve volebních kolegiích a tudíž i v Senátu. Tento proces vedl k tomu, že ve volebním 2011-2014 poprvé levicové strany v novodobých dějinách Senátu získaly většinu mandátů.  Malé strany dosahují na rozdíl od Národního shromáždění v Senátu buď malého úspěchu, jako Komunistická strana či Zelení, nebo vůbec žádné jako Národní fronta.  V rámci občanských stran se ukazuje závislost na silné komunální politice také v tom, že centristické strany silně svázané s komunální politikou získávají většinu v Senátu, zatímco pravicoví gaullisté obsazují úřad prezidenta a dosahují většiny v Národním shromáždění a přitom v Senátu jsou v menšině.  Občanské strany jsou v Senátu mnohem roztříštěnější než v Národním shronmáždění. Skupiny jako Nezávislí republikáni nebo samostatná agrární uskupení hrály v Senátu dlouho rozhodující roli. Parti radical valoisien, která je v Národním shromáždění v koalici s UMP, tvořila naopak v Senátu frakci se svou sesterskou stranou Parti radical de gauche, která je bližší socialistům, nyní je ve frakci "Groupe Union centriste".  Senát dává jednotlivým senátorům větší svobodu v samostatném hlasování než mají poslanci Národního shromáždění, neboť senátoři jsou převážně v politickém životě již dlouho činní a nezohledňují tolik svoji končící politickou kariéru. Hlasování v rámci jednotlivých frakcí je tedy volnější a méně sledováno konkurencí než v Národním shromáždění.

Jednací řád.

Od roku 1995 začíná jednací období v říjnu prvním jednacím dnem a končí v červnu posledním jednacím dnem. Francouzský prezident může na žádost vlády nebo Národního shromáždění svolat mimořádné zasedání celého parlamentu. Automaticky zasedá mimořádně Senát při nových volbách, které se konají po rozpuštění Národního shromáždění nebo když podle článku 16 ústavy francouzský prezident pořádá o zvláštní zplnomocnění.  Program schůzí stanovuje výbor předsedů frakcí. Vláda má však podle článku 48 ústavy právo upravit program do té míry, aby její návrhy zákonů a další body z jednání nebyly předem vyloučeny. K tomu může sama předkládat body jednání nebo nechat vyškrtnout ty, které nebyly předem projednány ve výborech. Od ústavní změny v roce 1995 může Senát jeden jednací den v měsíci řídit jen ve vlastní režii a má tak možnost taktiky obstrukcí a obejít u některých zákonů vládu. A stejně tak od roku 1995 je minimálně jedno zasedání týdně věnováno interpelacím členů vlády.  Původně měli v samotném jednání senátoři rozsáhlou volnost. Délka proslovu byla většinou neomezena, jednotliví senátoři i grémia mohli v rámci svých kompetencí bez problémů jednat bez časového omezení. Teprve když v opozici stojící Senát v 80. letech začal toto právo stále častěji využívat, aby ztížil vládní návrhy zákonů zdržovací taktikou, podařilo se vládě prosadit změnu jednacího řádu. Počet a délka debatních příspěvků je omezená, pozměňovací návrhy k zákonům se předkládají rychleji, prezident Senátu získal rovněž širší pravomoce ukáznit jednotlivé senátory.

Francouzský Senát (francouzsky "Sénat") je horní komora (fr. "chambre haute") francouzského parlamentu vedle dolní komory (fr. "chambre basse"), která se nazývá Národní shromáždění. Senátoři jsou voleni na šest let nepřímo prostřednictvím zhruba 150 000 obecních zastupitelů a dalších lokálních politiků. Počet voličů daného volebního obvodu je proto závislý na počtu obyvatel, ale není proporcionální, takže venkovské regiony mají při volbách více hlasů než města. Senát se ve francouzském politickém systému podílí na přijímání zákonů, ale může být přehlasován Národním shromážděním. Kontrola vlády je jen velmi omezená: Senát má právo vládu interpelovat a zveřejňovat zprávy, ale nemá žádné sankční možnosti. Senát ve své současné formě vychází z ústavy Páté francouzské republiky, která dává zásadní rozhodovací pravomoci francouzskému prezidentovi a vládě a rozhodování parlamentu omezila. Vláda má mnoho možností zasáhnout do vnitřního rozhodování Senátu. Protože je Senát slabší z obou komor francouzského parlamentu, je pravidelně cílem kritiky, která zpochybňuje jeho existenci. Ústavní změna v roce 2001 přiznala Senátu více autonomie, zkrátila funkční období z devíti na šest let a snížila minimální věk senátorů ze 35 na 30 let. Vzhledem ke způsobu volby panovala v Senátu od jeho vzniku v roce 1959 až do senátních voleb v roce 2011 vždy občansko-pravicová většina. Od senátních voleb z roku 2014 má v senátu opět převahu pravice. Sídlem Senátu je Lucemburský palác v Paříži.

参议院(,)是法国两院制议会中的上议院,下议院是国民议会。参议员是由约15万名地方代表间接选举的。一个地区的地方代表人数与该地区的人口数量有关,但不完全成正比,总的来说乡村地区较城市地区的选票多。


Světelná účinnost zdroje.

Pojem účinnost obvykle vyjadřuje poměr „co chceme“ / „za co platíme“. V případě svítidla potřebujeme světelný tok (v lumenech) a platíme nejčastěji za elektrický příkon (ve wattech). U tepelných zdrojů světla (svíčka, petrolejka, plynová lampa apod.) je vstupem tepelný výkon hoření.

Světelná účinnost záření.

Světelná účinnost záření či pouze světelná účinnost, zastarale též viditelnost, je fyzikální veličina charakterizující, nakolik se elektromagnetické záření s daným přenášeným výkonem projevuje jako viditelné světlo. Je tedy mírou vnímavosti lidského zraku pro elektromagnetické záření.

Definice, značení a jednotky.

Světelná účinnost je definována jako poměr světelného toku k celkovému zářivému toku, tedy zářivé energii přenesené zářením za jednotku času.  Rozlišují se tři následující veličiny stejného druhu:  S pomocí maximální spektrální světelné účinnosti se zavádí příbuzné bezrozměrné veličiny, zvané poměrná světelná účinnost (záření):  Rozlišují se:

Fotopické a skotopické vidění.

Zrakové vjemy vznikají drážděním dvou druhů světločivných čidel – čípků a tyčinek. Tyčinky jsou mnohem citlivější, naopak čípky umožňují rozlišovat barvy. Za silného osvětlení převládá vnímání čípky, při slabém vnímání tyčinkami. Světelná účinnost se pro obě vnímání liší.  Čípkové vidění (denní vidění, fotopické vidění, vidění při adaptaci oka na světlo) je zrakový vjem normálního lidského oka za světla, za dne. Při tomto vidění je nejvyšší citlivost oka na záření o frekvenci 540 THz (o vlnové délce 555 nm).  Tyčinkové vidění (soumrakové vidění, skotopické vidění, vidění při adaptaci oka na tmu) je zrakový vjem normálního lidského oka za soumraku, za (ne absolutní) tmy. Při tomto vidění je nejvyšší citlivost oka na záření o vlnové délce 507 nm.  Fotometrické veličiny včetně světelné účinnosti jsou definovány čistě fyzikálním způsobem, tedy pomocí pevně stanoveného průběhu spektrální světelné účinnosti a pomocí vztahů integrujících její součiny s objektivně stanovenými radiometrickými veličinami přes celé spektrum vlnových délek. V oborech, kdy je potřeba charakterizovat jednotlivé druhy vidění, je někdy potřeba rozlišit odlišnou spektrální světelnou účinnost pro fotopické a skotopické vidění, výjimečně dokonce i další fotometrické veličiny a jednotky (což je v dnešní době považováno za nesprávné). V takovém případě se zpravidla nejedná o veličiny a jednotky SI, i když mají stejné názvy doplněné přívlastky (fotopický lumen, skotopický lumen). Skotopické fotometrické veličiny a jednotky jsou vždy odlišné, fotopické se někdy ztotožňují s veličinami a jednotkami SI. Je tomu tak proto, že fotometrické veličiny SI historicky vzešly z veličin pro denní vidění. Pro fotopické veličiny se používá i stejné značení jako u SI, u skotopických jsou symboly čárkované ("K" ̓, "K"̓, "K"̓, "V" ̓, "V"̓).

Stanovení spektrální účinnosti.

Míra vnímání světla je subjektivní vlastností. Je proto problematické stanovit, kolikrát je jeden světelný vjem silnější než druhý. Průběh spektrální světelné účinnosti byl proto původně stanoven relativním kvalimetrickým měřením na skupině lidí s normálním viděním, jejichž oči byly adaptované na denní vidění. Při něm byl porovnáván jas dvou ploch vedle sebe osvětlovaných monochromatickým zářením mírně odlišné vlnové délky ale stejného zářivého toku. Z toho bylo stanovena vlnová délka, při které je vjem nejsilnější, a ta byla ztotožněna s poměrnou spektrální účinností rovnou hodnotě 1. Následně byl opět porovnáván jas dvou ploch vedle sebe osvětlovaných monochromatickým zářením mírně odlišné vlnové délky, přičemž u slabšího vjemu byl zesilován zářivý tok až do té míry, aby se jas jevil jako stejný. Poměrem těchto zářivých toků tak byl dán i poměr spektrálních světelných účinností při těchto vlnových délkách. Takto byl stanoven celý průběh poměrné spektrální světelné účinnosti.  Kvůli objektivnosti byl získaný průběh normalizován: Standardní hodnoty "V" ("λ") pro oko adaptované na světlo byly přijaty Mezinárodní komisí pro osvětlení ("Commission Internationale de l’éclairage", CIE) v roce 1971 a schváleny Mezinárodním výborem pro míry a váhy ("Comité international des poids et mesures", CIPM) v roce 1972.  Absolutní hodnota světelné účinnosti je pak dána definicí kandely, modifikovanou pro světelnou účinnost:

Vztah ke kolorimetrii.

Je obvyklé, že jedna z kolorimetrických funkcí používaných kolorimetrických soustav je přímo vázána na spektrální účinnost. U standardních kolorimetrických funkcí CIE ve standardní kolorimetrické soustavě (XYZ) CIE 1931 platí, že druhá trichromatická složka je z definice rovna poměrné spektrální světelné účinnosti: Proto je někdy poměrná spektrální účinnost označována formula_10.

Vzájemné vztahy fotometrických a radiometrických veličin.

Pomocí světelné účinnosti je objektivně stanoven vztah fotometrických veličin k jim odpovídajícím veličinám radiometrickým.  Pro spektrální veličiny platí (pro celkové veličiny je nutno integrovat přes vlnové délky celého spektra a případně normovat integrálem radiometrické spektrální veličiny):

Spektrální účinnost záření černého tělesa.

Je-li záření zdroje složeno z více vlnových délek, je k určení světelné účinnosti třeba znát spektrum záření, tedy rozložení výkonu mezi jednotlivé vlnové délky (přesněji se jedná o spektrální hustotu zářivého toku). Spektrální účinnost složeného záření je dána výše uvedeným vztahem Integrál lze převést na tvar s vytknutým rozměrovým amplitudovým faktorem s rozměrem světelné účinnosti, takže pod integrálem zůstává pouze součin poměrné spektrální účinnosti s hustotní funkcí "B" spojitého rozložení zářivého výkonu s vlnovou délkou (funkce "B" má tedy rozměr 1/m): Žhnoucí předměty vyzařují přibližně jako absolutně černé těleso, tedy podle Planckova vyzařovacího zákona:  kde formula_19 je Planckova konstanta, formula_20 je rychlost světla ve vakuu, formula_21 je Boltzmannova konstanta a formula_22 je termodynamická teplota. Dosazením do výše uvedeného vzorce získáme světelnou účinnost záření černého tělesa o dané teplotě formula_22. Tato veličina je zobrazena v přiloženém grafu. Těleso o teplotě 5800 K, která odpovídá povrchové teplotě Slunce, vyzařuje čistě bílé světlo s účinností 93 lm/W.  Kdyby bylo možné zabránit tomu, aby zdroj vyzařoval na jiných vlnových délkách než viditelných, dostali bychom světelnou účinnost 251 lm/W. Tato hodnota představuje teoretické maximum, ke kterému se mohou blížit umělé zdroje bílého světla. S bílou barvou lze tedy dosáhnout jen 37% maximální účinnosti monochromatického zdroje 683 lm/W.  Lidské oko ale není přizpůsobeno (jak se traduje) spektru slunečního záření.

Světelná účinnost zdroje (někdy se též označuje jako měrný světelný výkon) vyjadřuje, jak účinně zdroj mění vstupní energii na viditelné světlo. Podobný pojem je světelná účinnost záření, která porovnává množství viditelného světla s celkovým zářivým výkonem zdroje ve všech oblastech spektra. Mluví-li se stručně o "světelné účinnosti", je třeba poznat z kontextu, který z těchto pojmů je tím míněn.

光视效能(英语:luminous efficacy)是一个光源的参数。他是光通量与功率的比值,依照文字来源此功率指的是光源输出的辐射通量,或者是提供光源的电能,前者的定义有时叫辐射发光效率,后者称电源发光效率。电源发光效率为一种:测量电能提供光源发出可见光的效率。辐射发光效率描述:光源提供可见光的效率,也就是光通量对辐射通量的比值。因人眼的结构,并非所有波长的光能见度都一样。红外光和紫外光的光谱对于发光效率不造成影响。光源的发光效率与光源把能量转化为电磁辐射的能力以及人眼感知所发出的辐射的能力有关。


Histologie.

Cytoplazma delta buněk obsahuje jemná granula, která se ve světelném mikroskopu vyznačují metachromázií (při určitém barvení se odstín zbarveného objektu liší od zbarvení roztoku barviva), zviditelňují se impregnací solemi stříbra, při které se barví černě. Pod elektronovým mikroskopem vykazují granula vysokou elektronovou denzitu, vypadají jako váčky, jsou obaleny membránou a obsahují slabě osmiofilní (vážící osmium) substanci, která má někdy vláknitý charakter. Průměrná velikost buněk je mezi 150 až 400 nm.

Výskyt.

D buňky jsou minimálně zastoupeny v zadní části hlavy (méně než 1 %), zatímco v dorsální části (ocas, tělo a přední část hlavy) tvoří 3 – 5 % ostrůvkových buněk. Jsou lokalizovány na periferii ostrůvků. Delta buňky jsou umístěny mezi alfa a beta buňkami tak, že tyto tři buněčné typy často sousedí a delta buňky tak mohou snáze ovlivňovat produkci alfa a beta buněk.

D1 buňky.

D1 buňky jsou subtypem delta buněk. Jsou menší než ostatní buněčné typy ostrůvků a v běžných lidských ostrůvcích jsou vzácné. Jejich hormon VIP je také lokalizován v gangliových buňkách a nervových vláknech slinivky, střeva a mozku a delta buňky tak mohou snáze ovlivňovat produkci alfa a beta buněk.

Funkce.

Delta buňky se dělí na typ D a D1, které produkují hormony somatostatin a vazoaktivní intestinální polypeptid (VIP). Delta buňky mohou také produkovat gastrin.

Somatostatin.

Somatostatin je syntetizován jako preprosomatostatin v endoplazmatickém retikulu, z něj po vyštěpení aminokyselin vzniká prosomatostatin a ten je následně štěpen na somatostatin.  Pankreatický somatostatin je identický se somatostatinem produkovaným v hypothalamu. Inhibuje sekreci alfa, beta a D1 buněk, acinárních buněk exokrinní slinivky břišní a určité buňky produkující hormony v zažívacím traktu. Somatostatin tedy hraje regulační roli v homeostázy glukózy. a podílí se i na regulaci tkání gastrointestinálního traktu (Zamezuje pohybu živin ze střeva do oběhu: prodlužuje čas vyprazdňování žaludku, snižuje tvorbu žaludeční šťávy a gastrinu, zmenšuje sekreci exokrinního pankreatu, snižuje průtok krve splanchnickou oblastí a zpomaluje absorpci xylosy.)  Většina stimulátorů B buněk stimuluje i D buňky (glukóza, arginin, střevní hormony a tolbudamid).

Vazoaktivní intestinální polypeptid (VIP).

VIP je produkován D1 buňkami. Stejně jako glukagon navozuje glykogenolýzu, hyperglykemii a reguluje sekreci iontů a vody epiteliálními buňkami zažívacího traktu.

Gastrin.

Delta buňky mohou také produkovat hormon gastrin. Gastrin stimuluje produkci HCl parietálními buňkami, které se vyskytují v žaludečních žlázkách. Jeho uvolňování inhibuje somatostatin.

Patologie.

Somatostatinomy.

Somatostatinomy (nádory delta buněk) jsou vzácné a způsobují syndrom mírného diabetu, žlučové kameny, steatorrheau (přítomnost přebytečného tuku ve výkalech) a hypochlorhydrii (snížené množství kyseliny chlorovodíkové v žaludeční šťávě). Tyto efekty vycházejí z inhibičních účinků somatostatinu na jiné buňky ostrůvků a na neuroendokrinní buňky trávicího traktu. Následně se sníží hladina inzulinu a glukagonu v krvi. V závislosti na produkci somatostatinu, některé nádory delta buněk také produkují kalcitonin nebo adrenokortikotropní hormon (ACTH). Nádory se zpravidla vyskytují osamoceně. Většina je maligních, v době diagnózy jsou metastázy již přítomny.

VIPomy (Verner-Morissonův syndrom).

VIPom (nádor D1 buněk) neboli Verner-Morissonův syndrom je zapříčiněn zvýšením hladiny VIP a je charakterizován četnými prudkými průjmy, jež jsou doprovázeny hypokalémií a hypochlorhydrií. Porucha je také označována jako pankreatická cholera. VIPomy jsou vzácné nádory (méně než 5 % všech nádorů ostrůvkových buněk), jsou obvykle velké a solitární, ve většině případů maligní.

Delta buňka (D buňka) je jeden z buněčných typů Langerhansových ostrůvků, což je endokrinní část slinivky břišní. Delta buňky produkují hormon somatostatin, který tlumí produkci glukagonu a inzulinu v alfa a beta buňkách.

D细胞(Delta cells,亦可写作δ-cells或D cells)是一类可以分泌体抑素(somatostatin)的内分泌腺上皮细胞。D在胃、肠道,以及胰岛中都有分布。在人的胰岛中,D细胞遍布整个胰岛。与之形成对比的是,在啮齿类的胰岛中,D细胞多分布在边缘区。不过,在人和鼠体内,胰岛B细胞分泌的肽类激素3型尿皮素(Urocortin3, Ucn3)(值得注意的是,灵长类的胰岛A细胞也能分泌Ucn3)都能诱导体抑素的分泌。也可以刺激D细胞分泌体抑素,进而间接抑制胰岛素的释放。 在电镜下观察可以发现,相比胰岛B细胞,D细胞体积较小,但细胞内颗粒的密度略大。通过马洛里染色(Mallory Staining)可以区分胰岛中的A细胞、B细胞、D细胞。


Vznik.

BDAV MPEG-2 Transport Stream je rozšířením standardu MPEG-2 Transport Stream (ISO/IEC 13818-1). Ten byl navržen k přenosu MPEG videa společně s dalšími proudy prostřednictvím broadcastového vysílání. Pro účely uchování dat na záznamových médiích se používá BDAV MPEG-2 Transport Stream, který k základnímu paketu o velikosti 188 bytů přidává 4bytový timecode (časový kód), takže celková velikost paketu je 192 bytů. Timecode umožňuje rychlý přístup k libovolné části proudu, čehož využívají přehrávače a nelineární střihové systémy (NLE). Používá se také k synchronizaci záznamu z více kamer.  Jde o komerčně vyvíjený formát společností Sony, Panasonic a dalších členů Blu-ray Disc Asociace (BDA).  BDAV MPEG-2 Transport Stream může být označován jako:  V tomto článku je dále používáno zkrácené označení "BDAV kontejner".

Využití.

Blu-ray.

BDAV kontejner je standardem pro uchovávání audiovizuálních klipů na Blu-ray discích, a to jak pro aplikační formát disku BDAV (Blu-ray Dics Audio/Visual), tak pro BDMV (Blu-ray Disc Movie).

AVCHD.

Restriktivní verze BDAV kontejneru je využita na digitálních kamerách s vysokým rozlišením ve formátu AVCHD, který je ochrannou známkou společností Sony a Panasonic.  AVCHD je odlehčenou verzí aplikačního formátu disku BDAV. Využívá jeho souborovou strukturu, ale pro BDAV kontejner připouští pouze jeden video formát a dva audio formáty. Záznamovými médii mohou být DVD disky, SD karty a vestavěná úložiště (pevné nebo SSD disky, flash paměti apod.). Díky kompatibilitě s formátem Blu-ray disku lze AVCHD formát přehrát na většině Blu-ray přehrávačů včetně herní konzole PlayStation 3.  V současné době používají formát AVCHD k záznamu primárně vyšší modelové řady videokamer Sony, Panasonic a Canon. I přes jednotnou oficiální specifikaci se ale praktická aplikace AVCHD formátu jednotlivých značek liší, což může v některých případech způsobit problémy s kompatibilitou.

Audiovizuální proudy.

Video proudy.

BDAV kontejner podporuje dva video proudy – primární a sekundární. Sekundární proud slouží pro funkci obrazu v obraze (Picture-in-Picture) a částečně překrývá obraz primárního proudu (např. obraz režiséra, který komentuje film). Podpora sekundárního video proudu je pro přehrávače povinná až od Blu-ray profilu 1.1 (tzv. Bonus View), pro Blu-ray profil 1.0 je volitelná.  Následující tabulka obsahuje přehled video formátů podporovaných v primárním i sekundárním video proudu BDAV kontejneru. V tabulce je uveden také údaj o specifikaci formátem AVCHD.

Audio proudy.

BDAV kontejner podporuje dva audio proudy – primární a sekundární. Sekundární proud slouží jako dodatek k primárnímu proudu a ve výstupu s ním je smíchán (např. komentář režiséra). Podpora sekundárního audio proudu je pro přehrávače povinná až od Blu-ray profilu 1.1 (tzv. Bonus View), pro Blu-ray profil 1.0 je volitelná.  Následující tabulka obsahuje přehled audio formátů podporovaných v primárním a sekundárním audio proudu. Pokud je formát označen jako povinný, znamená to, že každý Blu-ray přehrávač musí tento formát přehrát. V opačném případě jde pouze o volitelný formát a je na výrobci, zda bude tento formát podporovat. V tabulce je uveden také údaj o specifikaci formátem AVCHD a informace, zda se jedná o bezztrátový formát. Dále maximální přenosová rychlost podporovaná BDAV formátem v kilobitech za sekundu, maximální počet kanálů při daných samplovacích frekvencích (48 kHz, 96 kHz, 192 kHz) a přípustné velikosti samplu v bitech.

BDAV MPEG-2 Transport Stream je multimediální kontejner s příponou názvu souboru.m2ts (.MTS) používaný na Blu-ray discích a AVCHD kamerách. Umožňuje multiplexování videa ve vysokém rozlišení (obvykle ve formátu MPEG-4 AVC/H.264 a MPEG-2 Video), vícekanálového audia (obvykle ve formátu Dolby Digital a DTS) a případně dalších proudů.

.m2ts是一种视讯档案格式,可支援多工的影音流. m2ts架构于MPEG transport stream以及著名的BDAV MPEG-2 transport stream.这种档案格式多支援于高清的Blu-ray Disc与AVCHD.


Historie.

Tramvajová trať byla otevřena 2. července 1997 mezi nádražím La Défense a stanicí Issy – Val de Seine. Její část mezi zastávkami Puteaux a Issy-Val de Seine byla vedena z větší části na bývalé železnici "Ligne de Moulineaux" otevřené roku 1889. Tuto trať využívala až do 21. května 1993 společnost SNCF. Osobní doprava zde byla ovšem zastavena již v roce 1992, posledním uživatelem dráhy byl podnik Renault v Boulogne-Billancourt. Po přestavbě kolejiště na tramvaj předala SNCF dráhu k užívání RATP, ale infrastruktura zůstala v jejím majetku. Po vytvoření společnosti RFF je tato dnešním majitelem trati. Dne 21. listopadu 2009 bylo otevřeno první prodloužení tratě. Linka T2 byla ze své tehdejší konečné Issy – Val de Seine prodloužena východním směrem o 2,3 km se čtyřmi zastávkami až k jižním hranicím Paříže na Porte de Versailles. Tím se dosáhlo možnosti přestupu na linku T3 a linku 12 metra. Oproti zbývající trati byl tento úsek vybudován na silnici na samostatném kolejišti odděleném od ostatní dopravy.

Další rozvoj.

Ve výstavbě je 4,2 km dlouhé prodloužení se sedmi novými stanicemi ze současné konečné stanice La Défense směrem na sever na území města Colombes, kde bude umožněn přestup na železnici. Po překročení Seiny skončí trať ve městě Bezons. Uvedení do provozu je plánováno na rok 2012.

Trať.

Trať je dlouhá 13,7 km a spojuje čtvrť La Défense s okrajem Paříže v Porte de Versailles. Trať vede převážně na upravené železniční trati, takže má v některých úsecích charakter příměstské železnice. Vede přes města Puteaux, Suresnes, Saint-Cloud, Sèvres, Meudon a Issy-les-Moulineaux do 15. pařížského obvodu. Doba cesty po celé trati trvá 32 minuty.

Vozový park.

Při uvedení do provozu v roce 1997 byly nasazeny vozy typu "TFS" (Tramway français standard) výrobce Alstom. Brzy se ale ukázalo, že jejich kapacita je nedostačující. Byly proto přesunuty na tramvajovou linku 1 a na trať byly nasazeny vozy "Citadis-302" téhož výrobce. Tyto soupravy jsou 32,2 m dlouhé a 2,4 m široké a pojmou 213 pasažérů.  Kvůli velkém nárůstu počtu cestujících jezdí vozy od roku 2005 ve dvojici, čímž se dopravní kapacita zdvojnásobila. K tomu byly objednány další vozy, u kterých je spřáhlo zakryto, takže byla nutná změna čelního designu. Následně byly starší vozy postupně upraveny do nového vzhledu.

Linka T2 je jednou z linek pařížské tramvajové dopravy. V systému MHD je značena purpurovou barvou. Byla otevřena 2. července 1997 u příležitosti Světových dnů mládeže. Trať prochází územím měst Puteaux, Suresnes, Saint-Cloud, Sèvres, Meudon a Issy-les-Moulineaux jihozápadně od Paříže až k jejím hranicím. Na 13,7 km dlouhém úseku je 17 stanic. Ročně přepraví 19,9 miliónu cestujících. Provozovatelem trati je pařížský dopravní podnik RATP.

法兰西岛有轨电车2号线()是法兰西岛有轨电车第二条通车的线路, 于1997年启用. 本线北起巴黎西北郊, 经由拉德芳斯商业区, 沿塞纳河河谷向南, 到达巴黎西南角的. 又称为"塞纳河谷有轨电车" (Tram Val de Seine).


Původ a studium.

Dačić pochází z Prizrenu, významného historického města v Kosovu. Gymnázium vystudoval v Niši, poté se zapsal na Fakultě politických věd v Bělehradě, kde vystudoval žurnalistiku.

Politická dráha.

Svá studia zakončil Dačić roku 1989 a již o rok později se stal předsedou bělehradské organizace Socialistické strany Srbska (která se nedlouho předtím vytvořila transformací Svazu komunistů Srbska. V letech 1992-2000 byl mluvčím Socialistické strany. Mezi lety 1992 a 2004 byl poslancem svazového parlamentu (skupštiny) v Bělehradě.  Ve vládě Mirka Cvetkoviće (2008-2012) zastával Dačić pozici ministra vnitra a vicepremiéra. V roce 2004 také kandidoval na úřad prezidenta a skončil pátý, v roce 2012 pak v prezidentských volbách opět nepostoupil do druhého kola a skončil na devátém místě.  Od prosince 2006 je předsedou Socialistické strany.  Kvůli jeho aktivitám z 90. let spojují některá média Dačiće s politickým režimem bývalého jugoslávského prezidenta Slobodana Miloševiće. Dačić se od tohoto spojení distancoval se slovy, že ho minulost nezajímá, neboť ji nelze na rozdíl od budoucnosti změnit.  V letech 2012-2014 byl Dačić předsedou vlády Srbska. Po tříměsíčních vyjednáváních o nové vládě se často diskutovalo o tom, že se premiérem stane bývalý prezident Boris Tadić. Nakonec vládu sestavil předseda socialistů Dačić. Vedl kabinet složený z několika politických stran. Ve vládě zastával zároveň post ministra vnitra.  Na podzim 2012 se v Srbsku rozhořela tzv. odposlouchávací aféra. Premiér Dačić se rozhodl nařídit vyšetřování, kdo v ministerstvu vnitra je zodpovědný za odposlech prezidenta Nikoliće a ministra obrany Aleksandra Vučiće. Veřejně dementoval, že by sám jako ministr vnitra, odpovědný za policejní složky, měl s aktivitami spojenými okolo odposlouchávání něco společného. Po volbách v roce 2014 se stal prvním místopředsedou vlády Aleksandara Vučiće. Po jmenování Aleksandara Vučiće srbským prezidentem 31. května 2017 se z úřadu prvního místopředsedy stal prozatímním předsedou vlády, dokud prezident Vučić nejmenuje trvalého předsedu.

Ivica Dačić (v srbské cyrilici Ивица Дачић, * 1. ledna 1966, Prizren) je srbský politik za socialistickou stranu Srbska (předseda strany), prozatímní předseda srbské vlády a ministr zahraničních věcí. Do svého jmenování prozatímním předsedou vlády zastával funkci místopředsedy vlády, v letech 2012 až 2014 již jako předseda vlády působil.

伊维察·达契奇(,Ivica Dačić)(1966年1月1日—),塞尔维亚政治人物。前塞尔维亚总理。他同时还是塞尔维亚社会党的领导人。自2014年4月起担任塞尔维亚外交部外交部长。


Charakteristika.

Solresol má jen sedm základních fonémů, ze kterých jsou slova složena. Každé slovo navíc sestává z jedné až pěti slabik. Význam slova také ovlivňuje přízvuk na konkrétní slabiku nebo prodloužení některé slabiky.  Jazyk je možné vyjadřovat slovy, hudbou, písmem i gesty rukou. Mluvená i písemná interpretace je možná pomocí solmizačních slabik, ale k samotnému zápisu lze použít také jiné způsoby - např. sedm čísel nebo i sedm barev duhy. Hudební interpretace používá sedm not téže oktávy.  Při zápisu solresolu latinkou se používají dva způsoby. Buď se solmizační slabiky zapisují celé nebo jen jejich začáteční písmena, kromě slabiky "sol", kterou je třeba odlišit od slabiky "si". Solresol se tak může psát také jako "sorso".

Slovní zásoba.

Slova jsou rozdělena do několika kategorií, podle toho kterou slabikou nebo notou začínají. Slova začínající "sol" jsou významově spojena s uměním a vědou, pokud slovo začíná slabikami "solsol" souvisí významově s medicínou, apod. Poslední pár slabik odlišuje konkrétní věci jako např. jablko a hrušku.  Slova ženského rodu se tvoří přízvukem na poslední slabice a množné číslo se tvoří prodloužením poslední slabiky. Slova opačného významu se tvoří obrácením pořadí slabik - např. "lafa" znamená dobrý, "fala" znamená špatný.  Tato tabulka přehledně zobrazuje slova o jedné až dvou slabikách.

Gramatika.

Jmenný rod a množné číslo.

Jmenný rod se rozlišuje podle významu slova - všechny věci mužského významu jsou mužského rodu, všechny věci ženského významu jsou ženského rodu a všechny ostatní materiální a abstraktní věci a objekty u kterých nelze určit pohlaví.  Ženský rod se v mluveném jazyce odlišuje od mužského prodloužením poslední slabiky. Například slovo "sisol" znamená "pan", "sisool" znamená "paní".  Množné číslo se tvoří přesunem přízvuku na poslední slabiku. V psané podobě se toto značí apostrofem. Například "doremire" znamená "oko", "doremire"' znamená "oči".  V případě, že příslušnému slovu předchází některé z krátkých slov "fa", "la", "redo", "remi", "refa", "resol", "rela", "resi", "mire", "mifa" nebo "fami", přechází označení ženského rodu nebo množného čísla na poslední slabiku tohoto slova. Např. "redo' resimire" ("Mí bratři"), "laa sisol" ("Ta paní").

Stupňování přídavných jmen.

Stupňování se provádí pomocí dvou slov "fasi" (hodně) a "sifa" (malý; málo). Komparativ se tvoří přidáním "fasi" před přídavné jméno a superlativ se tvoří jeho přidáním za přídavné jméno.  Stejným způsobem se pomocí slova "sifa" tvoří deminutivum přídavného jména.

Číslovky.

Číslovky v solresolu jsou roztříděny do pěti skupin po šesti číslech s výjimkou čísla 0 ("soldo").  Chybějící číslovky 70 a 90 lze utvořit sečtením čísel 60 a 10 ("fafasi mimisol"), popř. 80 a 10 ("fadodo mimisol").

Časování sloves.

Slovesa přítomného času mají stejný tvar jako slovesa v infinitivu, pouze se doplní osoba.  Pro vyjádření ostatních časů a způsobů se před sloveso přidají příslušné dvě slabiky uvedené v tabulce výše. Tyto dvě slabiky lze ve zkráceném zápisu nahradit napsáním jednoho velkého písmene těchto slabik. U rozkazovacího způsobu (imperativu) se osoba nemusí uvádět.  Ve větách, kde je podmětem nevyjádřeným "nějaké ono" se v solresolu žádná osoba neuvádí.

Ano/ne otázky.

Otázky, na které lze odpovědět pouze "ano" ("si") či "ne" ("do") se tvoří obrácením pořadí podmětu a přísudku. V běžné oznamovací větě předchází podmět přísudku, u tázacích vět je tomu naopak.

V kultuře.

Ve filmu Blízká setkání třetího druhu Stevena Spielberga byl solresol použit mimozemšťany pro komunikaci s lidmi ze Země.  Australský animátor Adam Phillips vytvořil na základě solresolu hudební jazyk sarus pro svůj seriál Brackenwood, kde ho používá fiktivní rasa YuYu.

Solresol (v solresolu "jazyk") je plánový jazyk, který vytvořil francouzský hudebník François Sudre. Sudre se svému jazyku věnoval po celý svůj život a získal za něj i uznání ve vědeckých kruzích. Solresol byl postupně zatlačen do pozadí ve stínu úspěšnějších plánových jazyků jako jsou Volapük nebo Esperanto.

索来索语(Solresol)是1817年法国人Jean François Sudre提出的人工语言。它以视唱(一种分辨音符的方法)为基础,语法和词汇由7个音符组成,它可以书写说话,还能歌唱以及用乐器来演奏。


1996年夏季奧林匹克運動會排球比賽

Turnaj mužů.

Turnaj se odehrál v rámci XXVI. olympijských her ve dnech 20. července - 4. srpna 1996 v Atlantě.  Turnaje se zúčastnilo 12 mužstev, rozdělených do dvou šestičlenných skupin. První čtyři mužstva postoupili do čtvrtfinále. Poražení čtvrtfinalisti hráli o 5. - 8. místo. Olympijským vítězem se stalo mužstvo Nizozemska.

Skupina A.

Kuba - Bulharsko 3:0 (15:9, 15:7, 15:7)  21. července 1996 (16:00) – Atlanta  21. července 1996 (19:30) – Atlanta  21. července 1996 (19:30) – Atlanta  23. července 1996 (10:00) – Atlanta  23. července 1996 (16:00) – Atlanta  23. července 1996 (19:30) – Atlanta  25. července 1996 (10:00) – Atlanta  25. července 1996 (16:00) – Atlanta  25. července 1996 (19:30) – Atlanta  27. července 1996 (16:00) – Atlanta  27. července 1996 (16:00) – Atlanta  27. července 1996 (19:30) – Atlanta  29. července 1996 (10:00) – Atlanta  29. července 1996 (19:30) – Atlanta  29. července 1996 (19:30) – Atlanta

Skupina B.

Nizozemsko - Tunisko 3:0 (15:4, 15:4, 15:2)  21. července 1996 (10:00) – Atlanta  21. července 1996 (10:00) – Atlanta  21. července 1996 (16:00) – Atlanta  23. července 1996 (10:00) – Atlanta  23. července 1996 (16:00) – Atlanta  23. července 1996 (19:30) – Atlanta  25. července 1996 (10:00) – Atlanta  25. července 1996 (16:00) – Atlanta  25. července 1996 (19:30) – Atlanta  27. července 1996 (10:00) – Atlanta  27. července 1996 (10:00) – Atlanta  27. července 1996 (19:30) – Atlanta  29. července 1996 (10:00) – Atlanta  29. července 1996 (16:00) – Atlanta  29. července 1996 (16:00) – Atlanta

Čtvrtfinále.

Rusko - Kuba 3:0 (15:13, 17:15, 15:11)  31. července 1996 (13:30) – Atlanta  31. července 1996 (13:30) – Atlanta  31. července 1996 (19:30) – Atlanta  31. července 1996 (19:30) – Atlanta

Semifinále.

Nizozemsko - Rusko 3:0 (15:6, 15:6, 15:10)  2. srpna 1996 (19:30) – Atlanta  2. srpna 1996 (19:30) – Atlanta

Finále.

Nizozemsko - Itálie 3:2 (15:12, 9:15, 16:14, 9:15, 17:15)  4. srpna 1996 (14:00) – Atlanta

O 3. místo.

Jugoslávie - Rusko 3:1 (15:8, 7:15, 15:8, 15:9)  4. srpna 1996 (12:00) – Atlanta

O 5. - 8. místo.

Brazílie - Argentina 3:1 (15:10, 15:3, 13:15, 15:9)  1. srpna 1996 (8:00) – Atlanta  1. srpna 1996 (8:00) – Atlanta

O 5. místo.

Brazílie - Kuba 3:0 (15:12, 16:14, 16:14)  2. srpna 1996 (12:00) – Atlanta

O 7. místo.

Brazílie - Argentina 3:2 (15:10, 15:10, 7:15, 7:15, 20:18)  2. srpna 1996 (12:00) – Atlanta

Soupisky.

1. Nizozemsko 2. Itálie 3. Jugoslávie

Turnaj žen.

Turnaj se odehrál v rámci XXVI. olympijských her ve dnech 20. července - 4. srpna 1996 v Atlantě.  Turnaje se zúčastnilo 12 družstev, rozdělených do dvou šestičlenných skupin. První čtyři mužstva postoupili do čtvrtfinále. Poražení čtvrtfinalisti hráli o 5. - 8. místo. Olympijským vítězem se stalo družstvo Kuby.

Skupina A.

Čína - Nizozemsko 3:0 (15:10, 15:5, 15:7)  20. července 1996 (10:00) – Atlanta  20. července 1996 (16:00) – Atlanta  20. července 1996(19:30) – Atlanta  22. července 1996 (10:00) – Atlanta  22. července 1996 (10:00) – Atlanta  22. července 1996 (19:30) – Atlanta  24. července 1996 (10:00) – Atlanta  24. července 1996 (19:30) – Atlanta  24. července 1996 (19:30) – Atlanta  26. července 1996 (10:00) – Atlanta  26. července 1996 (16:00) – Atlanta  26. července 1996 (19:30) – Atlanta  26. července 1996 (10:00) – Atlanta  26. července 1996 (16:00) – Atlanta  26. července 1996 (16:00) – Atlanta

Skupina B.

Rusko - Německo 3:0 (15:5, 15:10, 15:7)  20. července 1996 (10:00) – Atlanta  20. července 1996 (16:00) – Atlanta  20. července 1996 (19:30) – Atlanta  22. července 1996 (16:00) – Atlanta  22. července 1996 (16:00) – Atlanta  22. července 1996 (19:30) – Atlanta  24. července 1996 (10:00) – Atlanta  24. července 1996 (16:00)– Atlanta  24. července 1996 (16:00) – Atlanta  26. července 1996 (10:00) – Atlanta  26. července 1996 (16:00) – Atlanta  26. července 1996 (19:30) – Atlanta  28. července 1996 (10:00) – Atlanta  28. července 1996 (19:30) – Atlanta  28. července 1996 (19:30) – Atlanta

Čtvrtfinále.

Čína - Německo 3:0 (15:12, 15:8, 15:8)  30. července 1996 (8:00) – Atlanta  30. července 1996 (8:00)– Atlanta  30. července 1996 (19:30) – Atlanta  30. července 1996 (19:30) – Atlanta

Semifinále.

Kuba - Brazílie 3:2 (5:15, 15:8, 10:15, 15:13, 15:12)  1. srpna 1996 (19:30) – Atlanta  1. srpna 1996 (19:30) – Atlanta

Finále.

Kuba - Čína 3:1 (14:16, 15:12, 17:16, 15:6)  3. srpna 1996 (14:00) – Atlanta

O 3. místo.

Brazílie - Rusko 3:2 (15:13, 4:15, 16:14, 8:15, 15:13)  3. srpna 1996 (12:00) – Atlanta

O 5. - 8. místo.

Nizozemsko - Německo 3:2 (15:12, 9:15, 13:15, 15:9, 15:10)  31. července 1996 (8:00) –Atlanta  31. července 1996 (8:00) – Atlanta

O 5. místo.

Nizozemsko - Korejská republika 3:0 (15:9, 15:9, 15:13)  1. srpna 1996 (13:30) – Atlanta

O 7. místo.

USA - Německo 3:1 (17:16, 15:6, 5:15, 15:6)  1. srpna 1996 (13:30) – Atlanta

Soupisky.

1. Kuba 2. Čína 3. Brazílie

Volejbal na Letních olympijských hrách 1996 zahrnoval probíhal na stadionech Omni Coliseum v Atlantě a Stegeman Coliseum v Athens. Soutěžilo se také v plážovém volejbalu.

1996年夏季奥林匹克运动会的排球项目分为室内排球团体及沙滩排球有两个分项,各分男、女子项目,共产出四面金牌;室内排球及沙滩排球分于1996年7月20日至8月4日及7月23日至28日进行。


Zeměpisné údaje.

V nejužším místě je průliv široký 7,3 km, největší šířka se udává 324 km v jižní části, 40 km v severní. Údaje o délce průlivu se liší od 663 km po 900 km. Nejmenší hloubka plavební dráhy je 8 m.  Tatarský průliv je nejchladnější částí Japonského moře. Délka zamrznutí kolísá mezi 40 a 80 dny v jižní části, 140 a 170 dny v části severní. Tloušťka ledu dosahuje až 1,5 m. Vzniká zde 90 % ledu pozorovaného v Japonském moři.

Historie.

Průliv byl dlouhou dobu považován za záliv. První evropští cestovatelé (Ivan Moskvitin a Maarten Gerritsz Vries) sem dorazili v 17. století, ovšem průliv neobjevili. Jméno „zálivu“ bylo odvozeno od evropského názvu území, které nazývali Čínská Tartarie na jih od ústí Amuru a Ruská Tartarie na sever od něj. Ani Jean-François de La Pérouse při své plavbě v r. 1787 průliv neobjevil, přestože Sachalin popsal jako ostrov. Prvním, kdo prokazatelně proplul průlivem byl japonský mořeplavec Mamija Rinzó v roce 1809, a jeho jménem nazývají průliv Japonci. Teprve v r. 1848 proplul průlivem Gennadij Něvelskoj jako první Rus. Ještě v době Krymské války byla existence průlivu ruským státním tajemstvím s cílem zabránit případnému proplutí britské flotily do Ochotského moře.  Průliv byl místem velkého napětí během studené války. Mezi jinými zde leží vrak sestřeleného letadla letu Korean Air 007.

Doprava.

Od r. 1973 je přes průliv provozován železniční trajekt mezi přístavy Vanino v Chabarovském kraji a Cholmskem na Sachalinu.  Pro malou hloubku průlivu, která je v mořeplavbě charakterizována již jako útes, je průliv využíván pouze zřídka, a to za dobrých podmínek v případech, že loď není plně naložena. Všeobecně je dávána přednost obeplutí Sachalinu.  Na přelomu 20. a 30. let se uvažovalo o vybudování železničního tunelu, který by pod průlivem propojil Sachalin s pevninou. Později dostal tento plán pevný rámec tajným usnesením Rady ministrů SSSR z 18. srpna 1950. Do zastavení projektu bylo z plánovaných 327 km postaveno na pevnině 120 km železnice; na Sachalinu nebylo postaveno nic. V největší aktivitě na stavbě pracovalo 27 000 lidí, z toho 8 000 trestanců z gulagů, kteří byli předčasně propuštěni a posláni sem na nucenou práci. Vzhledem k chybějící infrastruktuře zde byly podmínky ubytování horší než v trestaneckých táborech. Projekt byl zastaven po amnestii, která byla vyhlášena po smrti Stalina.  Projekt tunelu přežil i rozpad Sovětského svazu a byl diskutován v 90. letech. Existují dva návrhy tunelu s různými délkami (12,4 a 16 km) a také návrh propojení mostem délky 6,6 km. Uvolnění financí na projektové práce se předpokládá v r. 2013.

Tatarský průliv, Татарский пролив ("Tatarskij proliv"), je průliv mezi asijským kontinentem a ostrovem Sachalin. Propojuje Ochotské moře na severu s Japonským mořem na jihu.

鞑靼海峡(),日本称为间宫海峡(),俄语亦名涅维尔斯科依海峡,中国古代文献则称之为赛哥小海、鲸海,是位于太平洋西北海峡,将其东的库页岛同其西的亚洲大陆分开,也将其北的鄂霍次克海同其南的日本海连接起来。该海峡900公里长,水深4-20米,最窄处7.3公里,黑龙江在此入海,沿岸主要城市是尼古拉耶夫斯克,亦有不少适合建港的海湾,如奇哈切夫湾、瓦尼诺湾。该海峡因鞑靼人而得名,标志着鞑靼利亚的东端。鞑靼是俄罗斯人对中亚和北亚许多游牧民族的统称。