Události před vpádem do Itálie.

Bitva byla součástí takzvané války druhé koalice v letech 1798-1801. Proti Francii stála koalice, tvořená hlavně Rakouskem, Ruskem a Velkou Británií, dále také Osmanskou říší, Portugalskem a Neapolským královstvím. Koaliční armáda pod velením ruského generála Alexandra Suvorova byla v severní Itálii úspěšná, obsadila Milán a zrušila Cisalpinskou republiku, loutkový stát založený Napoleonem při předchozím italském tažení.  V květnu 1798 se Napoleon vydal do Egypta, kde se mu podařilo porazit jak oddíly egyptských mamlúků v bitvě u Gízy, tak osmanská vojska táhnoucí z území dnešního Izraele na pomoc. Přesto se jeho situace rapidně zhoršila, protože 1. srpna bylo francouzské loďstvo v bitvě u Abukiru poraženo, čímž jeho armáda ztratila možnost návratu do vlasti. Napoleon armádu opustil a vrátil se do Paříže, přičemž se 9. listopadu 1799 stal Prvním konzulem republiky, po známém převratu 18. brumairu (francouzský kalendář se tehdy počítal od data začátku Velké francouzské revoluce). Svrhl tříčlenné direktorium a ustanovil se v podstatě osamoceným vůdcem, byť jako spoluvládce měl dva konzuly (jednalo se však o jeho vlastní bratry).  Zatímco se Napoleon snažil konsolidovat moc ve Francii, kde ještě dohořívaly roajalistické bojůvky (příznivci předcházející bourbonské dynastie pokračovali v odporu v oblasti Bretaňe), Zahájila rakouská Lombardská armáda pod velením generála jezdectva Michaela Melase úder na francouzské síly v oblasti Janovské riviéry. Zdejší Italská armáda, vedené generálem Massénou, se nacházela v úzkostlivé situaci, jelikož dostávala málo prostředků a mnoho mužů z ní v průběhu předchozích měsíců dezertovalo. Morálka byla nízká a z Francie žádná pomoc nepřicházela. Jediným Massénovým štěstím bylo to, že jeho dva podřízení, generálové Suchet a Soult, patřili k výkvětu francouzského důstojnického sboru (v budoucnu se stali oba maršály) a jejich schopnosti mu notně pomohly ve zdržení rakouského útoku.  Generál jezdectva Melas měl v plánu Massénu rozdrtit v oblasti Janova, načež by se vypravil do Francie a z jihu táhl na Paříž. Boj se však nevyvíjel podle rakouských představ. 4. dubna byly zahájeny první rakouské přesuny, kdy se jádro armády přesunulo do oblasti kolem Janova a v několika kolonách zahájilo postup. Rakouské síly čítaly dohromady na severu Itálie 120 000 mužů, na samotný úder si jich Melas vyčlenil 62 000. Masséna mohl odpočatým rakouským vojákům vzdorovat svoji 40 tisícovou demoralizovanou armádou, z nichž bylo s trochu štěstí bojeschopných 30 000 mužů. Prvotní rakouský nápor skončil úspěchem a dne 21. dubna byly francouzské síly definitivně rozděleny na dvě části - levoboční pod velením generála Sucheta se postupně stahovala směrem k Francii, kde obsadila obrannou linii na řece Var a stala se z ní Varská armáda, zatímco pravá kolona francouzských jednotek, pod velením Soulta a se samotným vrchním velitelem Massénou, zůstala uvězněná v okolí Janova, kde začalo obléhání.  Zatímco Masséna a jeho armáda zůstali uvězněni v Janově, sestavil Napoleon ve městě Dijon tzv. Záložní armádu. Neměla jasně stanovený úkol, jelikož Napoleon si nebyl jist, jestli nebude chtít podpořit generála Moreaua, který zahájil dne 25. dubna 1800 útok se svou Rýnskou armádou na pozice rakouských jednotek Paula Kraye, barona von Krajowy, jehož úkolem bylo původně Francouze napadnout. Moreau si však počínal rychleji a jeho jednotky zatlačily

Záložní armáda v Melasově týlu.

Napoleonovým cílem bylo dobytí městečka Ivrea, které otvíralo klíč k vstupu do Pádské nížiny. Tímto úkolem pověřil právě svůj předvoj, který se marně snažili dohnat jezdci generála Rivauda, k němu přidělení. Mezitím začal přes Velký svatý Bernard stoupat hlavní proud Záložní armády, přičemž Napoleon se vydal na pochod v pozdější skupině, ne na koni, jak ho zvěčnil známý francouzský malíř David, ale na obyčejném oslovi. Výstup jádra armády nebyl nepodobný výstupu předvoje. Vojáci táhli děla a jejich lafety, všichni pochodovali v naprostém tichu, aby neutrhli lavinu, a prokřehlí a vyčerpaní postupně přicházeli k hospicu na vrcholu. Hlavní část armády prošla průsmykem 19. května 1800, Napoleon sám května dvacátého. Celkově přešlo hory 50 011 mužů, 10 377 koní, 750 mul, 76 děl a 103 povozů. Při přechodu zemřelo pouze 5 vojáků, přičemž jeden na mrtvici, a 34 koní, což byl z tehdejšího i dnešního pohledu veliký úspěch. 21. května už pochodovaly hlavní francouzské síly údolím řeky Aosty, zatímco generála Lannese zastavila pevnost Bard pod velením kapitána Josepha von Bernkopfa.  Mezitím co Francouzi relativně rychle překračovali Alpy, Rakušané neměli o jejich pochodu ani tušení. Podmaršálek Kaim, který velel vojskům v průsmycích z Turína, nepodnikl žádné iniciativní operace a dá se říci, že štáb pod velením Antona Zacha doslova tápal ve tmě. Jisté zprávy se k němu sice o Záložní armádě dostaly, nikdo si ale nehodlal připustit, že je vojsko určené pro italské válčiště. V rakouských představách měla část armády být vyslaná na německou frontu, a zbytek měl potlačit roajalistické povstání v Lyonu. Aby si však velící Kaim pokryl všechny možné výstupy ze Švýcarska, zablokoval hrstkami jednotek každý přístup. Tím rozdrobil svoje síly a umožnil francouzským silám ještě jednodušší průchod. Nebyla to však zcela jeho chyba, jelikož z rakouského štábu žádné pokyny pro případ francouzského útoku nepřišly.  Rakušanům, kteří byli naprosto neinformováni a zaskočeni, umožnila aspoň částečnou reakci posádka pevnosti Bard. Francouzské průzkumy s touto překážkou vůbec nepočítaly, a generál Lannes 19. května šokovaně zjistil, že pouhých 150 mužů v pevnosti může zablokovat celou Záložní armádu. Snažil se pevnost ostřelovat dvěma kanóny ze čtyř co měl, ale o ty rychle přišel, protože pevnost měla vlastní artilerie požehnaně, a její dělostřelci už byli zastřílení (tj. znali dostřel svých děl a potřebné úhly k palbě z pevnosti). Napoleon posílal Lannesovi rozhořčené dopisy, protože nemohl pochopit, jak 6000 mužů předvoje může blokovat nějaká „pevnůstka“. Lannes se nakonec pevnost zkusil obejít, ale zjistil, že terén ze všech stran je pro vojska a obzvláště jezdectvo s artilerií neprostupný. 22. až 23. května začali vojáci předvoje zasypávat blízké rokle, aby existovala aspoň nějaká možnost přechodu kolem vzdorujícího bodu. Lannes nakonec ztratil trpělivost, a jelikož jeho útok na Ivreu, klíčové město, byl pro tažení nepostradatelný, podařilo se mu tajně projít pod příkrovem noci pod hradbami pevnosti a ošemetné dobývání přenechal jádru Záložní armády, pro které se pevnost skutečně stala těžkým oříškem.  Po Lannesovi, který se doslova prosmýkl směrem na Ivreu, dorazil i Napoleon s celou silou svého vojska. Hned po příchodu pochopil, proč je pevnost bráněná patnácti desítkami mužů tak nezdolatelná, přesto však nařídil generální útok. Ten skončil jako většina útoků z dnů předchozích, tj. neúspěchem. Napoleon nakonec vydal rozkaz obejít pevnost přes nedávno zpevněné rokle, ovšem generál Marmont, velitel dělostřelectva, jasně zamítl jakýkoliv pokus o přejití těchto roklí se svým dělostřeleckým parkem. Záložní armáda dělostřelectvo opustila (s výjimkou Chabranovy divize, složené z nováčků, která do Itálie přešla přes průsmyk Malý svatý Bernard), přičemž Marmont se pokusil svoje jednotky rovněž propašovat pod příkrovem tmy, jako to udělal Lannes. Ze začátku měl štěstí a první noc se mu podařilo protáhnout šest děl (24.

Od Milána k Marengu.

Na rakouské straně s kapitulací Janova přišlo období soustředění sil. Michael Melas k sobě již 31. května 1800 povolal podmaršálka Elsnitze, který mu měl přivést 17 000 mužů od řeky Var. Podmaršálek Ott od Janova sebral svých 15 000 mužů a vydal se rovněž na sever. Ve městě zůstalo pouhých 5000 mužů okupační posádky pod velením podmaršálka prince Hohenzollern-Hechingena, kteří se měli později přesunout na sever (k tomu nakonec nedošlo, jelikož panovaly obavy, že se město pokusí dobýt generál Suchet, jehož Varská armáda se už spojila s Massénovými zbytky). Jako cíl soustředění bylo stanoveno město Alessandria, východně od Turína, protože Melas už samozřejmě prohlédl Napoleonův záměr, a pochopil, že mu první konzul postupně odstřihuje zásobovací linii. Rozhodl se proto vytvořit novou, vedoucí skrz Alessandrii přes město Piacenza do rakouské pevnosti Mantova. Linie vedla po pravé straně řeky Pád, tj. na její jižní straně, přičemž řeka v tu chvíli rozdělovala nepřátelská vojska - Francouzi stáli na severním břehu, Rakušané na jižním. Melasův plán byl sice logický (vypracoval ho spolu s náčelníkem štábu Antonem Zachem, jedním z nejschopnějších plánovačů v rakouských důstojnických kádrech), ovšem fungoval pouze na papíře. V Piacenze, která měla být doslova uzlem nové trasy, a ležela přímo u řeky Pád, v době vydání nových rozkazů sídlilo pouze 400 vojáků druhého sledu. Rozkazy byly chrleny v průběhu celého posledního květnového dne a jejich výsledkem bylo, že se k Piacenze začal bleskovým tempem přesouvat z vesnice Stradella jednotka podmaršálka Andrease O ́Reillyho, dvě kolony podmaršálka Otta a záložní dělostřelectvo. V Alessandrii se mezitím soustředily divize pod přímým velením Melase, podmaršálků Kaima a Hadika, které k městu dorazily 11. června 1800.  V průběhu první červnových dní, kdy Rakušané prováděli tyto koncentrace sil a veškeré vojsko Záložní armády bylo usazené v Miláně, provedl generál Lannes z rozkazu Napoleona další manévr. Nechal u Turína stát pouze 3600 vojáků pod velením generála Chabrana, a se zbytkem předvoje vyrazil k šedesát kilometrů na východ vzdálené Pávii. Obránci Pávie úder nečekali a 3. června je Francouzi z chodu doslova rozdrtili. Lannes tím zajistil důležitý bod, nacházející se 60 kilometrů východně od Turína, a 30 kilometrů jižně od Milána. 15 tisícový sbor generála Monceye, který vyslal Moreau, byl vzdálen 30 kilometrů na sever od milánských zdí a spolu s ním i Italská legie. Francouzská koncentrace v této fázi tažení působila mnohem lépe než rakouská, navíc Napoleon pořád držel ofenzivní iniciativu ve svých rukou, a rozhodně se jí nemínil vzdát. Už 5. června provedla francouzská vojska dva pokusy o přechod řeky Pád. Jeden dostal za úkol Lannesův předvoj u Pávie, druhý generál Murat s Boudetovou divizí a velkou částí jezdectva Záložní armády u již zmíněné Piacenzy. Tento přechod byl podstatně důležitější, ale Francouzi si zde obraně 400 rakouských vojáků generálmajora Mosela vylámali zuby. Obránci vzdorovali celý den, načež zničili pontonový most, který Francouzi nezbytně potřebovali. Druhý den jim dokonce dorazily posily, část jezdeckých jednotek, kterým vele osobně podmaršálek O ́Reilly, jenže v tu chvíli Rakušané dostali informaci, že se jim 45 kilometrů západním směrem v týlu vyrojila francouzská vojska. Generál Lannes totiž nechal 6. června postavit vlastní most u vsi Belgiojosa, a po hodně tvrdých bojích s rakouskými jednotkami zajistil předmostí, čímž se dostal O ́Reillymu do zad. Ten se rozhodl že obranu Piacenzy vzdá, a se všemi jednotkami, jakožto i záložním dělostřelectvem, které ke městu směřovalo, se vydal do prostoru soustředění sil - k Alessandrii. Avšak ani tak ho nečekala jednoduchá cesta - nezdolný Murat poručil během noci najít brod, a 6. června se jeho vojska na úspěšně nalezeném místě přes Pád přeplavila na člunech, načež napadla zadní voj opouštějící Piacenzu. Rakouské oddíly se ocitly v naprostém zmatku a hnaly se po cestě na západ do Stradelly, přičemž jejich jezdectvo aspoň občas podniklo protiútoky, kterými dotírající Francouze odráželo.  Konečný stav dne 6. června vyhlížel pro Rakušany opět katastrofálně, protože po cestě se ještě zastavily dva pluky vyslané z Janova, které zůstaly za hlavní kolonou sil podmaršálka Otta, a jejich velitel, nevědouc co po pádu Piacenzy dělat, zkrátka zůstal pasivně stát na místě. Již 7. června ráno obsadil generál Lannes další strategický cíl, Stradellu, načež obdržel rozkaz postoupit západně na ves Broni, pouze s divizí generála Watrina. Smyčka kolem Michaela Melase se utahovala, jediná zásobovací trasa vedla velkou oklikou přes Parmu, nebo skrz zásobování z moře od britského admirála Keitha. Ve stejný den došlo na obou stranách k velkým omylům. Napoleon usoudil že v cestě Lannesova oslabeného předvoje nestojí víc než 10 000 rakouských mužů, a vydal rozkaz k dalšímu postupu na západ. Na opačně straně usoudil podmaršálek Ott von Bartokéz, jenž přišel z Janova, v podstatě podobnou věc, a rozhodl se vyrazit hrstce (jak se domníval) francouzských vojsk vstříc. Po dvoudenním postupu se obě uskupení setkala 9. června 1800 u města Casteggio, aniž by tušila, jaké síly proti nim stojí. Tak došlo k bitvě, která nese jméno u Montebella, byť se o Montebello vůbec nebojovalo.  Rakouská armáda dorazila ke Casteggiu první, v podobě jednotek předvoje hraběte O ́Reillyho, který s Ottovým útočným záměrem výrazně nesouhlasil. Za O ́Reillyho silami (6 batalionů pěchoty, 4 švadrony jezdectva) táhly hlavní síly Rakušanů, 9 pěchotních praporů podmaršálka Vogelsanga a generálmajora Gottesheima, za nimi v druhém sledu 11 batalionů podmaršálka Schellenberga a

Před bitvou.

Akce vojsk mezi 12. - 14. červnem.

Lombardská armáda.

Koncentrovaná rakouská armáda v prostoru Alessandrie se nenacházela v bezvýchodné situaci, avšak ani zdaleka ne v ideální. Téměř všechny zásobovací trasy už byly nepřítelem odříznuty, a k uskupení se ze západu blížil generál Suchet, z jihu generál Masséna a od Alp francouzské posily, například Italská legie. Generál Melas proto 12. června svolal válečnou radu, na které se radil o dalším postupu. Za potěšující na ní shledal to, že má nad Francouzi pořád dvojnásobnou převahu v jezdcích a trojnásobnou v dělech, tím ale pozitivní zprávy pro jeho vojsko končily. Na poradě byla zavrhnuta možnost ústupu na jih k Janovu, kde by mohli být Rakušané obklíčení jako Masséna před necelými dvěma měsíci. Navíc tuto ústupovou linii vojska Massény nyní blokovala, byť byla v dost tragickém stavu. Před rakouským vrchním velitelem nakonec zůstaly dvě možnosti. První bylo pokusit se probít skrz hlavní francouzské síly na Piacenzu a obnovit spojení s jednotkami podmaršálka Vukassoviche, které byly

Záložní armáda.

Záložní armáda byla nyní rozdělena na dva oddíly, přičemž severní generála Victora (divize Watrin, Lannes a Chambarlhac, část divize Gardanne) směřovala přes řeku Scrivii na vesnici Marengo, zatímco jižní generála Desaixe pochodovala k obci Novi (divize Monnier, Boudet). Již brzy ráno 12. června provedlo Desaixovo uskupení přechod přes řeku pomocí pontonového mostu, který narychlo postavili ženisté, a pokračovalo směrem k Napoleonem vytyčenému cíli, kde mělo bránit příchodu posil prince Hohenzollern-Hechingena. Napoleon, který postupoval spolu s "hlavním" uskupením generála Victora, přijal k večeru špiona Toliho, který mu sdělil to, co mu záměrně podstrčil ten den generálmajor Zach. Nedá se říci, že by Napoleon Tolimu věřil, byť sám byl přesvědčen, že se Rakušané pokusí probít skrz Chabranovu divizi na Casale, jelikož byl zmaten hlášením, které mu sám Chabran poslal, ve kterém konstatoval, že rakouské oddíly budují mosty přes Pád (Melasovy jednotky to však ze Zachova pokynu pouze předstíraly). Spolu s Toliho informacemi dospěl Napoleon ke kardinálnímu omylu - usoudil že rakouská armáda udělá cokoliv, ale v žádném případě nebude s Francouzi podstupovat rozhodující bitvu.  Ráno 13. června se přes řeku Scrivii dostaly i jednotky Victorova sboru. První jely tří pluky jezdectva generála Kellermanna mladšího (syn maršála Kellermanna, hrdiny bitvy u Valmy), za nimi Gardannova divize a po ní Chambarlhacova, s níž

Popis bojiště.

Místo, na němž se měla odehrávat dne 14. června hlavní část bitvy, byla relativně rovinatá plocha mezi řekami Bormida u Alessandrie (obtékala město z východní strany) a řekou Scrivia, která ležela za francouzskými zády. Bojiště rozdělovala hlavní silnice, která vedla z Alessandrie skrz Marengo do San Giuliana a následně přes Scrivii do Voghery. Tato silnice rozdělovala bojiště na severní a jižní sféru. Pokud by hypotetický pozorovatel nastoupil na bojiště z rakouské strany, a přešel Bormidu, na centrálním směru by proti sobě měl

Operační plány pro bitvu.

Rakouský štáb.

Operační plán Melasovy armády vypracoval generálmajor Anton Zach. Pro hlavní úder počítal se silou 31 tisíc mužů (kolem Alessandrie jich bylo celkem 40 000, ale některé jednotky kryly ústupové trasy a možnou cestu příchodu sil generála Sucheta), kteří měli do útoku na francouzské pozice vyrazit v jednu hodinu ráno, 14. června - Zach tak počítal s maximálním momentem překvapení. Vojsko bylo dle plánu rozdělené do tří kolon. Primární kolonu, která měla útočit na centrálním (marengském) směru, chtěl vést sám generál jezdectva Melas osobně. Tato formace sestávala z jezdeckého předvoje plukovníka

Francouzský štáb.

Francouzské velení logicky žádný operační plán pro bitvu nemělo, protože s ní nepočítalo. Sbor maršála Victora s Muratovým jezdectvem za zády se rozložil před Marengem a vojáci se seskupili kolem ohnišť, což ti rakouští kvůli momentu překvapení a předstírání ústupu od Alessandrie udělat nemohli. Napoleon byl několika záměrně poslanými přeběhlíky utvrzen v dojmu, že Rakušané už zahájili vyklízení města a budou se vbrzku probíjet směrem na sever, proto definitivně z bojiště odjel. S jeho uvažováním nehnula ani obří dělostřelecká palba z předmostí Alessandrie, kterou pokládal za krycí.  K ránu 14. června francouzské jednotky stály roztříštěné různě po planině. Divize Gardanneho a Chambarlhaca stály mezi statkem Pederbona a Marengem. Těchto 9000 mužů mělo vpravo od sebe oslabenou divizi generála Lannese, což bylo

Medailonky soupeřů.

Rakouská strana.

Francouzská strana.

Bitva.

Rakouský nástup.

Ráno dne 14. června 1800 byl rakouský plán uveden v život. Generálmajor Zach vyslal jezdce směrem na jihozápad, aby prověřily eventualitu příchodu generálů Sucheta nebo Massény, zatímco po pontonové mostovce nad Bormidou pochodovaly první rakouské oddíly, předvoj v počtu 3000 mužů pod velením podmaršálka O ́Reillyho, který se po východu z předmostí (jedinou) branou začal rozvinovat na pravém křídle. Po O ́Reillym napochodoval na most předvoj plukovníka Frimonta (tj. předvoj centrálního útoku, O ́Reilly byl předvoj celé armády a pouze kryl pravé křídlo), za ním divize podmaršálka Kaima a pak divize podmaršálka Hadika - tyto dvě divize byly určeny k hlavnímu úderu na Marengo. Jejich zadní voj představoval granátnická divize podmaršála Petera Morzina a jako poslední pontonový most překročilo jezdectvo podmaršálka

Druhý útok na statek Pederbona.

Zatímco rakouské síly pod velením Melase postupovaly ke klíčovému statku, obdržel rakouský vrchní velitel zprávu od svého jezdeckého průzkumu, že se od jihozápadu blíží generál Suchet. Okamžitě na místo přesunul jezdeckou brigádu generálmajora Nimptsche, která ale už byla na východní straně řeky Bormidy. Kolem 2300 jezdců otočilo koně a cválali přes mosty zpátky, což způsobilo zmatek a zdržení v severní koloně podmaršálka Otta, která zrovna přes mosty pochodovala. Toto zdržení bylo úplně neopodstatněné, protože jezdecká brigáda na jihozápadě žádné nepřátele neodhalila (až na pár

Boj o Marengo a Ottův obchvat.

Podmaršálek Kaim se rozvinul se svými jednotkami na pravém křídle, jednotky generálmajora Bellegardeho (resp. Hadika) se postavily na levou stranu. Před rakouské řady vjela děla, která začala vymetat kartáči francouzské řady. Gardanneho pěšáci se před palbou dělových kuliček stáhli do bezpečné vzdálenosti, jakmile však Rakušané začali překračovat potok, opět se na ně vrhli. Císařští muži se trápili v bahnitém korytu a pod palbou francouzských pěšáků se jim nevedlo dvakrát nejlépe. Generálmajor Bellegarde a jeho jednotky na levé straně potoka mohly přejít přes most, tudíž měly útok ulehčen. Překročily potok a vyrazily na severní okraj Marenga, kde byl statek La Barbotta. Rakušané výhodný strategický bod na moment obsadili, ale poté byli vyhnáni překvapivým

Porážka Victorových sil.

Kolem půl jedné se opět ozvala střelba i na úseku generála Victora, na kterém dosud panoval dočasný klid. Potok Fontanone překonalo asi 750 rakouských dragounů generálmajora Pilattiho, rodilého Itala, kteří ale následně zabředli do bahna, a když se z něj vyhrabali, vrhl se na ně generál Kellermann, třicetiletý vynikající jezdecký důstojník. Ten se svými 600 jezdci z Champeauxovy jezdecké brigády Rakušany zkosil jako prudký vítr, ale následně byl protiútokem odražen zpět. Francouzský generál měl však schované eso v rukávu, a ve chvíli kdy ho rakouští jezdci pronásledovali, se na ně ze skrytu naráz vyřítilo těžké kyrysnické jezdectvo, které si Kellermann ponechal pro tento moment překvapení. Těžcí jezdci zválcovali rakouské dragouny, kteří se po drtivém úderu rozprchli

Rakouské vítězství.

Rakušané prošli Marengem a za ním se rozvinuli do střeleckých řetězů s podporou dragounů. Během těchto přesunů bylo na statku v centrální části bojiště zajato 400 Francouzů z 43. půlbrigády, když se ocitli v úplném obklíčení. Generál Lannes se svými zbytky jednotky držel pořád pozici mezi Marengem a San Ceriolem, kterou zjevně nehodlal opustit. Generálmajor Gottesheim byl z oné situace frustrován, jelikož proti tak slabým jednotkám už měl dávno prorazit. Rozhodl se však vyčkat na posily a zahájit útok s maximální početní převahou. Poté co mu dorazily pluky IR 57, 40, 51 a 28 pod velením podmaršálka Schellenberga, vyslal je přímo čelně na Lannesovy vojáky, kteří byli mezitím postřelováni 19 děly a z boku napadeni Lobkowitzovými dragouny. Lannesovi došlo, že takový nápor jeho uskupení, unavené

Ústup Záložní armády.

Na rakouské straně vojáci provolávali ""Vivat!"", pokřik značící vítězství. Generál jezdectva Melas už kolem třetí hodiny předal velení podmaršálku Kaimovi, s jasným úkolem pronásledovat Francouze po San Giuliano, kde se měl zastavit - po cestě bylo jeho úkolem pobít a zajmout co nejvíc francouzských vojáků, aby řeku Scrivii překročil co nejmenší počet. Sám generál odjel do zázemí v Alessandrii, kde začal sepisovat hlášení do Vídně o vítězné bitvě. Na rakouské vojáky odjezd postaršího generála neudělal dobrý dojem, byť byl vzhledem k

Desaix a Kellermann - vítězný faktor.

Generál Desaix se s Boudetovou divizí během bojů u Marenga nacházel 10 kilometrů jihovýchodně. Postupoval směrem na vesnici Novi, a zastavil ve chvíli, kdy pochopil, že na jeho směru žádné rakouské síly nejsou. Panují pochybnosti zda-li Desaix slyšel zvuk děl od Marenga či ne, a na základě něho plánoval své kroky, jistotou však je, že mezi půl jednou a jednou obdržel zoufalé Napoleonovy depeše urgující příchod jeho divize na bojiště. Desaix udělal čelem vzad a začal se pochodovou rychlostí přesouvat k bojišti. K San Giulianu dorazil kolem půl páté, tedy ve chvíli, kdy se k němu stahovala celá Záložní armáda ponořená do poraženecké nálady. Napoleon, která se probral v průběhu ústupu z letargie, už vojáky ve vesnici burcoval a vytvářel aspoň obrannou linii - Monnier napravo, Lannes na středu a Victor nalevo. Jeho cílem bylo jednoduše ustoupit a zamezit nadměrné

Tragédie Lombardské armády.

Před prchajícími jezdci a pěšáky se postupně vynořil jejich vlastní druhý sled, divize podmaršálka Kaima, tvořená pluky IR 23, 52, 53 a 63. Do ní vpadli ustupující jezdci Nobiliho brigády, avšak divizi se podařilo zůstat v bojovém seskupení, a byla schopná čelit francouzským vojákům. Ti se na obě Kaimovy brigády, pravou Bellegardeho, levou Kneseviche a zálohu La Marseilla vrhli v okamžitém útoku, kterým prolomili první ze dvou sledů - byli však zastaveni 63. plukem, jenž přispěchal z druhé vlny na pomoc. Někteří doposud ustupující Rakušané (i z rozebraného pluku IR 11) se vraceli zpět a zaujímali novou linii obrany,

Situace po bitvě.

Střet samotný trval 14 hodin. Rakušané, kteří vedli velmi přesné statistiky, přiznali 963 mrtvých, 5518 raněných, a 2921 zajatých. Mezi padlými byl podmaršálek Hadik, který zemřel 4 dny po bitvě, raněn byl také generálmajor Bellegarde, generál Lattermann, La Marseille, a Vogelsang s Gottesheimem. Historikové rakouské ztráty ve finálním součtu vyčíslují na 11 000 - 12 000 celkově ztracených mužů. Materiálně císařská armáda ztratila 10 praporů, 14 děl a hmoždířů, a 13 muničních kár. Francouzi byli zdecimováni neméně, ale přesné statistiky nevedli a mnoho údajů bylo zkresleno jako součást propagandy v bulletinech, takže je ze zpětného pohledu těžké přesně určit, jak vysoké francouzské ztráty byly. Jako nejnižší se uvádí číslo 7700 mužů (zahrnující mrtvé, raněné, zajaté, nezvěstné), pravděpodobnější je však vyšší hranice. Jako ilustrace může sloužit to, že jen gardoví jízdní myslivci, kteří byli nasazeni až v samém závěru bitvy, ji zakončili s 45 muži schopnými služby, přičemž do pole jich vyjíždělo 115. Kromě nejznámější oběti, generála Desaixe, umřel i smrtelně raněný generál Champeaux, o 14 dní později v Miláně. Mezi raněnými byli generálové Bouder, Olivier Rivaud, Mainoni, či Guénand.  Rakouské velení zasedlo již v noci z 14. na 15. května k poradě, na které byly nastíněny 4 návrhy. Jeden počítal s plánem, který byl před bitvou strojen na Napoleona - ústup přes sever a město Pávii k rakouským liniím. Druhý počítal také s ústupem, ale do Janova, přičemž by se u Alessandrie zanechalo vše nepotřebné. Poté už zbývalo jen jednání o příměří nebo pokus o další generální bitvu v blízkých dnech. Generál jezdectva, Michael Melas, se nakonec rozhodl pro vyjednávání prostřednictvím svého parlamentáře, generála Ferdinanda Skala. Ten k ránu 15. června přešel z rakouského předmostí do francouzských předsunutých linií generála Gardanneho, ze kterých byl po delších francouzských obstrukcích puštěn k Napoleonovi.  První konzul v noci rovněž nezahálel, strávil ji v Torre Garofoli, statku, na kterém přespával před

Konec války II. koalice.

Po vítězství u Marenga boje v Itálii utichly. V Německu pod velením generála Moreau boje pokračovaly až do 15. července, kdy bylo podepsáno příměří ve městě Parsdorf. Byť se generálu Moreauovi nepodařilo zvítězit drtivě v generální bitvě, ale v několika dílčích střetech, dokázal zatlačit svého protivníka, podmaršálka von Kray, od Rýnu až k Mnichovu. Po uzavření příměří stanuly francouzské jednotky na linii řeky Inn a na východních hranicích dnešního Švýcarska - linie končila v Itálii na řece Mincio, kde byla stvrzena Alessandrijskou dohodou. V průběhu příměří se snažil Napoleon uzavřít s rakouským císařem Františkem II. mír, jenž podmiňoval ponecháním dobytých italských území a uznáním Cisalpinské a Ligurské republiky. Zároveň si vymiňoval nezávislost Toskánska, kterou byl však ochoten Rakušanům "vyplatit". Císař rakouský byl svolný k jednání, ovšem byl pod tlakem Velké Británie, která jeho zemi podporovala ve válce finančně, a sama nemohla poslat velkou pozemní armádu na evropský kontinent, tudíž Habsburskou monarchii potřebovala.  I když bilaterální jednání probíhala, František II. nakonec usoudil, že příměří využije k přípravě na další konflikt. Provedl změny ve velení, Rýnskou (nyní Dunajskou) armádu dostal jeho osmnáctiletý bratr Jan, Italskou (stále Lombardskou), účastník bitvy u Marenga, generálmajor Bellegarde. U Francouzů převzal velení Italské armády generál Brune, generál Moreau zůstal v čele Rýnské. Poté co jednání o trvalém míru zkrachovala, prodlužovaly obě strany příměří postupnými dodatky, dokud se necítily připravené. Na konci listopadu se vojenské mechanismy opět daly do pohybu a arcivévoda Jan se vypravil dne 23. listopadu 1800 se svými 124 000 muži vstříc 107 000 mužům Rýnské armády generála Moreaua.  Prvotní postup jeho armády byl úspěšný, protože donutil k ústupu překvapené postupující jednotky generálů Legranda a Neye - ani jeden nepočítal, že by se Rakušané odhodlali útočit. Série manévrů, při kterých nakonec převzal iniciativu Moreau, byť ponechával arcivévodu Jana v iluzi, že hlavní slovo má on, vyústila v zaujmutí defenzivní pozice francouzskou armádou u obce Hohenlinden. Na tu rakouská armáda 3. prosince 1800 brzy z rána zaútočila. Rakouské jednotky se probíjely ve čtyřech kolonách (Riesch, Kolowrat-Krakowský, Baillet, Kienmayer) skrz hustý les před Hohenlinden, a ztratily během postupu vzájemný přehled. Tak se stalo, že ofenzivní úder nebyl sesynchronizován a jednotlivé kolony se rozbíjely o francouzskou obranu (krom kolony generálmajora Riesche, který ve velení naprosto selhal a svou kolonu v podstatě zastavil, čímž otupil útok na jižním směru bitvy), kterou vedli generálové Legrand, Ney a Grouchy. Jediným úspěšným rakouským oddílem byla divize knížete Schwarzenberga, která zaznamenala v náporech významné úspěchy a její velitel si počínal vskutku obratně. Bitvu nakonec ovlivnila hlavně nečinnost generálmajora Riesche, skrz jehož jižní kolonu prošla část divize generála Decaena, která na bojiště chvátala už od předchozího dne. Tato část, tvořená 5600 muži pod velením generála Richepanse, se prodrala do rakouského týlu a vpadla do zad koloně Kolowratově. Ta se pod nečekaným útokem zezadu zhroutila a úderem zepředu ji dorazili generálové Grouchy a Ney. Po pádu rakouského jižního křídla se začaly stahovat i úspěšnější severní kolony, a bitva skončila jasným francouzským vítězstvím.  Bitva u Hohenlinden byla rozhodujícím střetem německého tažení války II. koalice. Armáda arcivévody Jana se v naprostém chaosu odebrala do samotných rakouských zemí, následována Moreauovou armádou, která 15. prosince po menších bojích obsadila Salzburg. Rýnská armáda posléze postupovala do nitra Rakous, v čemž jí nikdo nebránil - demoralizovanou armádu Janovu převzal druhý císařův bratr Karel, kterému nezbylo než pokračovat v ústupu. Souběžně s těmito operacemi probíhaly boje kolem města Norimberk na území dnešního Německa, kde sváděli střety generál Augereau v čele Galo-batavské armády a podmaršálek Klenau v čele svého vojska. Tyto střety však válku nerozhodly a skončily Augereauovým taktickým i strategickým vítězstvím. Stejně dopadl i postup generála Moreaua, jenž se zastavil ve městě Steyer v dosahu desítek kilometrů od Vídně. Císař František II. uznal porážku, vyslal parlamentáře tlumočící touhu po dlouhodobém míru, a již 25. prosince bylo ve Steyeru podepsáno další příměří.  Ve stejný den, 25. 12. 1800, proběhla na italském válčišti bitva u Pozzola, poslední významný střet války II. koalice. Generál Dupont se zde tak trochu "omylem" svého nadřízeného generála Bruneho ocitl proti jádru Bellegardeho armády, avšak poté co mu dorazily posily od generálů Sucheta a Davouta, byl schopen zvrátit bitvu ve svůj prospěch a Rakušané se poté odebrali i zde k ústupu. V této bitvě padl i podmaršálek Kaim, velitel centrálního směru a posléze celé armády u Marenga. Císařské šiky už po zbytek prosince a začátek ledna jen ustupovaly do Rakouska, pronásledované jak Bruneho jednotkami, tak tzv. Grisonskou armádou generála Macdonalda, která přešla během nejhorších možných podmínek alpský průsmyk Splügel, což byl ještě heroičtější čin, než přechod Záložní armády skrz Velkého svatého Bernarda. Úsilí francouzských vojsk nakonec však vyšlo vniveč, protože generál Loudon oklamal velitele jednoho sboru italské armády, generála Monceye, zprávou o příměří. Díky tomu se kolem něj a Macdonaldovy armády "protáhl" a dostal se k Bellegardeho jádru.  Stahování rakouských sil spojené s menšími potyčkami trvalo až do 16. ledna 1801, kdy bylo ratifikováno předběžné příměří, jež vstoupilo v platnost o dva dny později jako Treviské příměří. Jak tuto, tak Steyerskou dohodu nakonec zaštítil mír z Lunéville, který byl podepsán 9. února 1801. Tím skončila válka druhé koalice nadobro, přesvědčivým vítězstvím Francouzské republiky. Napoleonovi padla do rukou dnešní Belgie, dostal uznání Cisalpinské a Batavské republiky, hranice Francie byla definitivně ukotvena v Německu na řece Rýn, a v Itálii na řece Adiže. 26. března 1802 byl podepsán mír v Amiensu s Velkou Británií (trval pouze rok), a 4. srpna 1802 byl Napoleon jmenován doživotní hlavou Francouzské republiky - císařem se pak stal 2. prosince 1804.

Bitva u Marenga byla jednou z hlavních bitev v rámci tzv. války druhé koalice. Tato koalice byla vytvořena hlavně Rakouskem, Ruskem a Velkou Británií a byla namířena proti Francii. Bitva proběhla dne 14. června 1800 u obce Marengo v blízkosti města Alessandria v severozápadní Itálii, asi 90 km jihozápadně od Milána. Francouzská armáda pod velením Napoleona Bonaparta se v ní ocitla na prahu naprosté porážky, ale díky příchodu posil zvrátila bitvu ve svůj prospěch. Bitva se stala klíčovou v rámci italské fáze války druhé koalice (souběžně probíhaly operace na Rýně pod velením generála Moreaua) a rozhodujícím způsobem přispěla k uzavření dočasného příměří, které se na začátku roku 1801 rozšířilo v tzv. mír v Lunéville.

马伦哥战役(,1800年6月14日),又称马伦戈战役,为法兰西第一共和国与神圣罗马帝国于第二次反法同盟时期的一场战役。战役发生在皮埃蒙特大区的亚力山德里亚附近。法军由当时任法兰西第一共和国第一执政的拿破仑领军。拿破仑在此役中击溃了米夏埃尔·冯·梅拉斯将军的攻击,并将奥地利军队逐出意大利。此役的胜利,巩固了拿破仑第一执政的地位。


Firmy a jejich koncepty.

V současnosti vyvíjí tyto prostředky například firma Lockheed Martin na objednávku od vlády USA, firma Solarship či firma Aeros. Zařízení firmy Lockheed Martin by mělo být schopno vydržet ve vzduchu až tři týdny a vzlétávat i přistávat za pomocí vznášedlových (vrtulových) podvozků. Verze od firmy Solarship využívá k získávání energie i fotovoltaické články a její podvozek má kola. Verze od Aerosu by měla být schopná přistávat kolmo k zemi díky systému, v kterém se hélium stlačí do malého objemu a vysáté komory naplní vzduchem. Vzlet by měl využívat tohoto systému v opačném provedení. Firma Aeros své řešení nazývá Cargo Airship.

Historie.

Koncept hybridní vzducholodi není ve světě letectví žádnou novinkou, dříve však byla jejich realizace a zařazení do běžného provozu prakticky nedosažitelná. Většinou se vznikly jen patenty či ojedinělé samostatné modely.  Roku 1869 poprvé vzlétl asi nejstarší pokusný model hybridní vzducholodi Avitor Hermes, zkonstruovaný Frederickem Marriotem. Měl vodíkový balón vřetenovitého tvaru, křídla tvaru delty a ocasní plochy. Byl 11 metrů dlouhý a měl hmotnost 38 kg. Pohon zajišťoval parní stroj na alkohol o výkonu 750 W. Zařízení bylo úspěšné a u přihlížejících vzbudilo nadšení. Vynálezce ale nedokázal sehnat žádného štědrého sponzora a tak jeho koncept i hybridní vzducholodě obecně upadly do zapomnění.  Roku 1905 prováděl Alberto Santos-Dumont pokus, při kterém připoutal letadlo 14 k vřetenovitému balónu, ovšem ve výsledku fungoval letoun 14-bis lépe bez vzducholodi. Na pokus se zapomnělo a tak nikterak neovlivnil letecký průmysl.  Na sklonku padesátých let tuto koncepci znovuobjevila firma Aereon Corporation inspirujíc se prý návrhem dr. Solomona Andrewse ze sklonku 19. století. Nakonec tedy firma postavila hned několik ztužených hybridních vzducholodí Aereon. Navrhl je a postavil John R. Fitzpatrick. Navrhl koncepci se třemi vzducholodními trupy které spojoval nosný profil. Motory umístil na jejich zadní konce. První byl veřejnosti představen model Aereon 3, zkonstruovaný roku 1962. Další projekty se měly nést v duchu modernějšího a rychlejšího zařízení využívající deltovitého vztlakového tělesa.  V 80. letech se ve státech Oregon a New Jersey zrodily projekty poletujících jeřábů. Velice neobvyklým konceptem byl CycloCrane. Gondola byla zavěšená na dlouhých lanech a nad ní rotoval aerostat s nosnými plochami. Piasecki Heli-Stat pro změnu spojil princip vzducholodě s využitím helikoptéry. Jako gondoly měl čtyři helikoptéry Sikorsky S-58. Zařízení Heli-stat PA- 97 však brzy postihla nehoda. Během letu 1. července 1986 blízko Lakehurst stroji odpadla pravá zadní gondola, následně pak další tři.  Ke konci posledního desetiletí 20. století začal zájem o hybridní vzducholodě opět nenápadně růst. Využití bylo zamýšleno v oblasti civilní i vojenské. Bylo založeno několik firem zabývajících se jejich stavbou. V posledním roce milénia uvedla svůj projekt britská firma World SkyCat Ltd se sídlem v Oxfordu. Projekt se nazýval SkyCat a demonstrován byl zařízením SkyKitten.. Byl to sice jen model, měřil však 12 metrů. Těleso měl model neztužené, takže potřebnou tuhost získalo až po natlakování. Tvar obalu a vnitřní lanové výztuhy ho zformovali do podoby dvou vřeten po délce spojených. Psalo se o něm proto jako o katamaránu. Plynové oddíly byli tři, ale prostřední byl znatelně méně dlouhý. Právě pod tím byla umístěna gondola. Model byl poháněn čtyřmi dmýchadly s ochranou zajištěnou kruhovými aerodynamickými kryty. Podvozek nahradily dva nafukovací útvary podélného tvaru pod postranními trupy aerostatického tělesa. Měly se podobat plánovanému vznášedlovému podvozku skutečných SkyCatů. Testy vykázali kladné výsledky a firma dále prohlásila, že postaví rovnou tři typy skutečných hybridních vzducholodí a to během pár let. SkyCat-20 byl projektován jako 81 metrů dlouhý a s rychlostí 75 km/h měl být schopný převážet 20 tun zátěže. Střední SkyCat-220 byl zamýšlen jako 185 metrů dlouhý, jeho nosnost měla dosahovat až hodnoty 220 tun a SkyCat 1000 měl měřit dokonce 307 metrů. Všechny tyto lodě byly určeny k přepravě pasažérů v civilní dopravě, zažehnávání požárů, převážce nákladu a k držení hlídek nad oceány. V dalších letech se rozšířili zprávy o finančních potížích firmy a plán se začal opožďovat.  Koncepce hybridní vzducholodě byla zajímavá pro americkou vojenskou agenturu DARPA. Roku 2005 se započal projekt velikého nosiče s nosností plánovanou v hodnotách 500 až 1000 tun. Není plánováno aby se takovéto stroje zúčastnily boje ale mají jen sloužit k přepravě. Program dostal označení HULA či Walrus, což znamená mrož.

Hybridní vzducholoď je letadlo kombinující v sobě prvky vzducholodě a letounu. Zařízení využívá nejčastěji odlehčení héliem a tvar uzpůsobený pro dynamický vztlak (vztlakové těleso). Hybridní vzducholoď ale zůstává těžší než vzduch. Toto zařízení by teoreticky mělo mít proti klasickému letadlu některé výhody. Mělo by například vyžadovat kratší přistávací dráhu, která by ani nemusela být nijak zvlášť upravena, či by mělo přistávat a vzlétat kolmo k zemi.

混合飞船(英语:Hybrid Airship)是一种将轻于空气的飞行船与重于空气的飞行器的科技(例如:固定翼、旋翼)相结合的飞行船,其升力来源包况浮力与空气动态力。


Životopis.

Narodila se v Miláně jako nejmladší vnučka Maria Prady, zakladatele společnosti Prada. Podle stránek seznamu nejbohatších lidí na světě v roce 2001 uveřejněném na stránkách Forbes.com: "Ona a její manžel Patrizio Bertelli po něm v roce 1978 převzali rodinnou firmu vyrábějící luxusní zboží. Od té doby změnili společnost na energický dům módy a získali například návrháře Jil Sanderovou, Helmuta Langa a obuvnickou společnost Church & Co." Prada je sběratelem současného umění a vlastní několik návrhů od mladých britských umělců (Young British Artists) včetně Damiena Hirsta. V roce 2002 otevřela galerii moderního umění s názvem Fondazione Prada, která vystavuje díla různých mezinárodních umělců. V roce 2010 oznámila jméno vítěze soutěže Turner Prize, soutěž pro britské umělce do padesáti let.  Získala doktorát v oboru politologie a poté po pět let navštěvovala Teatro Piccolo, kde se učila a předváděla pantomimu. V průběhu sedmdesátých let byla členkou komunistické strany a bojovala za ženská práva. V roce 1978 vstoupila do rodinného podniku vyrábění luxusních kožených tašek, společnosti, kterou založil její dědeček v roce 1913. Přibližně v téže době potkala svého nynějšího manžela a obchodního partnera Patrizia Bertelliho. V roce 1985 zaznamenala první velký úspěch, když navrhla řadu černých a jemně tkaných nylonových kabelek, které se okamžitě staly hitem. V roce 1989 navrhla a představila svou první kolekci oblečení pro ženy; mužská kolekce následovala v roce 1995. Značka Miu Miu byla představena v roce 1992 jako méně drahá řada dámského oblečené, která byla inspirována osobním šatníkem Miucii a její přezdívkou. V roce 1994 předvedla své kolekce na newyorském a londýnském týdnu módy. Její manžel Patrizio Bertelli je stále převládající obchodní silou společnosti, je odpovědný za obchodní strategii firmy a obchodní produkty společnosti. Společnost se rozrostla v mezinárodní a prodává značky jako Fendi, Helmut Lang, Jil Sander a Azzedine Alaïa. Muiccia Prada je známa pro svůj decentní, minimalický, klasický, cool a pohodlný smysl pro luxus. Společnost se také rozšířila a začala prodávat kožené zboží, obuv, parfémy a oblečení pro muže i pro ženy. Společnost má v současné době přibližně 250 obchodů v 65 zemích po celém světě.

Miuccia Prada (* 10. května 1949, Milán, Itálie; jako Miuccia Prada Bianchi) je italská módní návrhářka (Prada, Miu Miu) a podnikatelka. Má také doktorát v oboru politologie.

缪西娅·比安奇·普拉达 (英语:Miuccia Bianchi Prada,1949年-5月10日),是意大利时尚设计师及企业家。 作为高级时尚品牌普拉达 (Prada)创办人马里奥·普拉达 (Mario Prada) 最小的孙女,她与丈夫帕吉欧·贝尔特利 (Patrizio Bertelli) 一同担任 Prada 集团的执行长.她与 Patrizio Bertelli 共同带领集团走向国际市场并进行产品研发,被福布斯杂志评选为全球百大最具影响力的女性之一。


Konstrukce.

Výtlak 137 metrů dlouhého plavidla činil 11 600 t. K jeho provozu bylo třeba 765členné posádky. Hlavní výzbroj lodí tak tvořilo osm 210mm kanónů (o čtyři více než u předchozí třídy "Roon"), z nichž čtyři z nich byly ve dvou dvouhlavňových věžích a čtyři v kasematech. Sekundární ráži představovalo šest 150mm kanónů v kasematech. Lodě dále nesly osmnáct 88mm kanónů a čtyři torpédomety ráže 450 mm. Pancéřován byl bočním pancéřovým pásem o síle 150 mm a pancéřovou palubu o síle 55 mm. Rovněž velitelská věž byla chráněna, tentokrát pancířem o síle 170 mm. "Scharnhorst" poháněly tři trojexpanzní parní stroje o výkonu 19000 kW, roztáčející trojici lodních šroubů. Nejvyšší rychlost dosahovala rychlost 23,5 uzlu. Operační radius byl 4800 námořních míl při rychlost okolo 14 uzlů.

Osud.

"Scharnhorst" byla vlajkovou lodí německé Východoasijské eskadry viceadmirála von Spee. Eskadra se 1. listopadu 1914 střetla v bitvě u Coronelu s britskou eskadrou, kterou jednoznačně porazila. "Scharnhorst" v bitvě potopil britský pancéřový křižník HMS "Good Hope". Britové poté do oblasti vyslali mnohem větší síly a se Speeovou eskadrou se znovu střetli v bitvě u Falkland, ve které měly naopak převahu oni. "Scharnhorst" byl ve střetnutí potopen palbou britských bitevních křižníků HMS "Invincible" a HMS "Inflexible" během svého pokusu krýt ústup německých lehkých křižníků. Zahynula celá posádka včetně velitele eskadry admirála von Spee.

Nález vraku.

Dne 4. prosince 2019 byl zachovalý vrak "Scharnhorstu" objeven pracovníky společnosti Maritime Heritage Trust, která usiluje o lokalizace vraků všech plavidel potopených v bitvě u Falkland. První neúspěšný pokus o jeho lokalizaci přitom proběhl už v prosinci 2014. Roku 2019 bylo hledání obnoveno pomocí plavidla "Seabed Constructor" vybaveného čtyřmi podmořskými drony. Vrak byl, po třech dnech pátrání, objeven 98 námořních mil jihovýchodně od Port Stanley v hloubce 1610 metrů.

SMS Scharnhorst byl pancéřový křižník německého císařského námořnictva stejnojmenné třídy. Byl dokončen v říjnu 1907 v loděnicích Blohm & Voss. Projekt byl větší, rychlejší a lépe vyzbrojený než předcházející třída Roon s podobným pancéřováním. "Scharnhorst" a jeho sesterská loď "Gneisenau" byly v první světové válce součástí německé Východoasijské eskadry admirála von Spee. Nejprve na hlavu porazily britskou eskadru v bitvě u Coronelu, aby už o měsíc později byly oba potopeny v bitvě u Falklandských ostrovů.

陛下之舰沙恩霍斯特号()是德意志帝国海军于二十世纪初建造的两艘沙恩霍斯特级大巡洋舰的首舰,得名于前普鲁士军事改革者格哈德·冯·沙恩霍斯特。舰只于1905年1月开建、1906年6月,至1907年10月投入使用。该舰及其唯一的姊妹舰格奈森瑙号大巡洋舰为早前罗恩级的增大版本;它们装备了更多的主舰炮,并且能够以更高的速度航行。


Historie.

V roce 1953 vydal Frankie Valli první singl „My Mother's Eyes“ (jako Frankie Valley). Následující rok se dal dohromady s Tommym DeVitem a začali si říkat Variatones (dalšími členy byli Hank Majekowski, Billy Thompson, Frank Cattone). Mezi lety 1954 a 1956 vystupovali a nahrávali pod různými jmény, až zůstali u jména Four Lovers. V tomtéž roce vydali svou první nahrávku pod názvem „You're the Apple of My Eye“, která se umístila v Billboard Hot 100. V průběhu následujícího roku vydali několik dalších singlů, ty se však s větším úspěchem nesetkaly. Mezi lety 1959 a 1960 kapela příležitostně vystupovala po klubech a nahrávala u různých gramofonových společností.  Do roku 1960, kdy se kapela přetransformovala na Four Seasons, došlo k několika personálním změnám. Skupinu poté tvořili: Frankie Valli, Bob Gaudio (klávesy a zpěv), Tommy DeVito (kytara a zpěv), Nick Massi (baskytara a zpěv). Kapela se dala dohromady s producentem Bobem Crewem, který napomohl kapele podepsat smlouvu s Vee-Jee Records, a spolu s Bobem Gaudiem (dva hlavní skladatelé kapely) přišlí s prvním úspěšným hitem „Sherry“, po kterém následoval další hit „Big Girls Don't Cry“ (autorem byl také Bob Gaudio).  Během jejich největší slávy, která se datuje asi mezi roky 1962–68, vydali Four Seasons na dva tucty singlů, které se umístily v žebříčku Top Forty singles, včetně singlů jako „Sherry“, „Big Girls Don't Cry“, „Walk Like a Man“ a „Rag Doll“. Prodali přes 100 miliónů desek po celém světě, což z nich dělá nejúspěšnější bělošskou skupinu doo-wop v historii rokenrolu.  Kapela byla uvedena v roce 1990 do Síně slávy rock and rollu a později v roce 1999 do síně slávy vokálních seskupení.

The Four Seasons je americká pop rocková skupina založená v roce 1960. Stejně jako The Beach Boys byli prakticky jen americká skupina, jejíž úspěšná kariéra nebyla poznamenána americkým nástupem The Beatles a britské hudební scény v roce 1964. Tento rok byl naopak největším rozkvětem kapely. Tato skutečnost vycházela ze schopnosti kapely a jejího leadera Frankieho Valliho s jeho typickou fistulí a tříoktávovým rozsahem. Skupina byla známá též jako Frankie Valli & The 4 Seasons a Frankie Valli and The Four Seasons.

四季合唱团(The Four Seasons)是美国的一个活跃于1960年代至1970年代的合唱团,也被视为是披头士乐团成名之前世界上最成功的乐团之一。1990年,四季合唱团进入了摇滚名人堂。1999年,四季合唱团又被选入了声乐团体名人堂。四季合唱团是史上作品最畅销的音乐团体之一,唱片全球销量超过一亿张。


Život.

Sven byl nemanželský syn Erika II. a jeho konkubíny Thunny. Když Erik II. v roce 1137 zemřel, jeho nástupcem se stal Erik III. Dánský a Sven byl poslán ke dvoru římskoněmeckého krále Konráda III., kde se spřátelil s Konrádovým synovcem, pozdějším císařem Fridrichem Barbarossou.  Zpět v Dánsku se společně se svým bratrancem Valdemarem (I.) v roce 1146 pokoušel kanonizovat Valdemarova otce a svého strýce Knuta Lavarda. Proti tomu se však postavil Eskil, arcibiskup z Lundu. Po abdikaci Erika III. v roce 1146 byl Sven zvolen králem mágnáty v Sjællandu, zatímco Knut V. byl zvolen Jutsku.  V příštích letech Sven bojoval o moc s Knutem, zatímco Valdemar (I.) ho podporoval. Knuta podporoval arcibiskup Eskil, ale Sven si zajistil Eskilovu loajalitu, když věnoval arcibiskupství v Lundu pozemky. Poté byla Knutova moc omezena na Jutsko.  Po několika bitvách Sven dobyl ostrov Fyn a části Jutska a Valdemara stanovil šlesvickým vévodou. V roce 1152 se římskoněmeckým králem stal Fridrich Barbarossa. Ten Svena stanovil "hlavním králem", Knut měl získat část Dánska a Valdemar si měl podržel Šlesvicko. Sven však Knutovi přidělil jen malé území.  V roce 1154 byl Sven svržen aliancí Knuta a Valdemara, který byl jmenován Knutovým spoluvládcem. Eskil a velká část Svenových dalších spojenců ho opustila a byl tedy nucen odejít do německého exilu. Vrátil se až po třech letech, když získal podporu vévody Jindřicha Lva. To přinutilo dánské magnáty rozdělit zemi na Jutsko, Sjælland a Skåne. Sven se stal vládcem Skåne.  Během slavnosti v Roskilde 9. srpna 1157 měl Sven v plánu zavraždit další dva dánské spoluvládce, to se mu však podařilo jen v případě Knuta. Valdemar utekl do Jutska a 23. října 1157 Svena a jeho armádu porazil u Grathe Hede. Svena zřejmě zabili rolníci, kteří ho našli, zatímco byl i s koněm uvězněný v bažině.

Manželství a potomci.

Svenovou manželkou byla od roku 1152 Adéla Míšeňská, se kterou měl dvě děti:

Sven III. Dánský ("Svend III Grathe") (asi 1125 – 23. říjen 1157) byl králem Dánska v letech 1146 až 1157. O moc v zemi bojoval s Knutem V. a Valdemarem I. V roce 1157 se trojice dohodla, že si Dánsko rozdělí na tři části, ale Sven se pokusil své dva rivaly zabít během slavnosti, poté však byl Valdemarem I. poražen.

斯文三世,又名斯文·格拉特(;约1125年-1157年-10月23日),丹麦国王(1146年-1157年在位)。丹麦国王埃里克二世的私生子。


Životopis.

Narodila se ve městě Barranquilla v Kolumbii. Její matka Margarita Vergara Dávila de Vergara je žena v domácnosti a její otec Julio Enrique Vergara Robayo produkoval dobytek pro masný průmysl. "Toti" je přezdívka, kterou Sofíe dalo jejich pět sourozenců a mnoho bratranců a sestřenic. Vyrůstala ve svém rodném městě Barranquilla, byla vychovávána jako katolička ve zbožné a dobře situované rodině a navštěvovala soukromou bilingvní španělsko-anglickou školu.  Poté co se rozvedla, začala po tři roky studovat stomatologii na univerzitě v Kolumbii. Poté ji mnoho příležitostí dovedlo k práci v modelingu a showbyznysu a dva semestry před absolvováním se rozhodla školu opustit. Brzy se rozhodla přestěhovat se do Miami na Floridě a využila tak příležitosti, aby se vyhnula nepokojům v Kolumbii (její bratr byl v roce 1998 zavražděn, když se ho pokoušeli unést). Spolu s ní do Spojených států cestoval její syn, matka a sestra. Její sestra Sandra je nyní filmová a televizní herečka v Americe.

Kariéra.

Vergaru objevil fotograf, když se procházela na kolumbijské pláži. Brzy získala nabídky na práci v televizi a modelingu a ona je schválila i přesto, že byla zvýšeně konzervativně a nábožensky vychovávána. Podle článku z roku 2002 uveřejněném v časopise Maxim byla Vergara „vystrašená při dělání její první televizní reklamy dokud ji její katoličtí učitelé ze školy nedali osobní povolení, aby mohla podepsat smlouvu.“ Poprvé se objevila ve svých sedmnácti letech v reklamě na Pepsi, která byla široce vysílána v Latinské Americe.  Ve dvaceti letech se přestěhovala do Bogoty, kde pracovala v televizi a jako modelka. V letech 1995 až 1998 uváděla společně s Fernandem Fioreonem "Fuera de serie", cestovatelský pořad, který ji poslal do různých exotických míst po celém světě. Pořad se vysílal na mezinárodním španělsky mluvícím televizním kanále Univisión, což z ní udělalo hvězdu latinskoamerického trhu. Pořad jí dal také příležitost navštívit Spojené státy, kde se nachází stanice Univisión. Spolu uváděla další pořad nazvaný "A que no te atreves". Hostovala v prvním díle čtvrté série seriálu HBO s názvem "Vincentův svět".  Mimo přehlídková mola a focení do modelingových katalogů také dělala nezávislé projekty. V letech 1998, 2000 a 2002 byla fotografována na plakáty a kalendáře plavek.  Vergara je 170 centimetrů (5 stop a 7 palců) vysoká a přirozeně má blonďaté vlasy (pro filmy a televizní pořady je někdy požádána, aby si je obarvila na hnědo, aby vypadala jako typická latinoameričanka). Po několik let byla pod smlouvou od Univision a po vypršení smlouvy přijala role ve vysílání amerického televizního kanálu ABC, kde se objevila v seriálech "Hot Properties" a "Zastánci blahobytu". V současné době hraje v sitcomu televize ABC s názvem "Taková moderní rodinka" jako Gloria Delgado-Pritchett, za což byla nominovaná v letech 2010 a 2011 na Cenu Emmy v kategorii nejlepší herečka ve vedlejší roli v komedii, dále získala například dvě nominace na Zlatý glóbus a tři nominace na Screen Actors Guild Award.  Hrála roli Alicie Oviedo v televizním seriálu "Amas de Casa Desesperadas", kolumbijské verzi seriálu "Zoufalé manželky". Její postava je v podstatě kolumbijský protějšek Mary Alice Young z amerického originálu. Také se objevila v dramatickém seriálu "Dirty Sexy Money", jako milenka Jeremyho Darlinga. Hostovala v mexické telenovele "Fuego En La Sangre".  V roce 2009 se po pět týdnů objevovala v roli „Mámy“ Morton v broadwayském revivalu muzikálu "Chicago".  V roce 2011 se měla objevit ve filmu "The Paperboy", nezávislém dramatu režiséra Lee Danielse. Kvůli zpoždění bylo ale natáčení posunuto o týden (což bylo ve stejnou dobu jako natáčení třetí sérii "Takové moderní rodinky"), takže byla donucena od role ustoupit.  V červenci 2011 skončilo natáčení filmu "Tři moulové", kde má svou první hlavní roli ve filmu. O své roli řekla: „Hraji lakomou ženu, která se snaží manipulovat s Three Stooges, když zabije svého manžela a tak dostane všechny peníze.“  V roce 2017 získala cenu People's Choice Awards v kategorii nejoblíbenější televizní herečka (komedie).

Účast v reklamách.

V roce 2011 byla jmenována novou tváří americké kosmetické značky "CoverGirl". Je to její první kampaň pro kosmetickou společnost. Reklamy se začaly objevovat od ledna 2012.  V dubnu 2011 se poprvé objevila společně s Davidem Beckhamem v reklamách na Pepsi light. Marketingový ředitel Pepsi light v dubnu 2011 řekl, že Vergara s Pepsi podepsala smlouvu, ale že ještě není známo, kdy se budou reklamy vysílat.  V září 2011 bylo oznámeno, že Vergara navrhuje kolekci dámského oblečení pro americkou oděvní společnost K-Mart.  Také v roce 2011 se objevila v řadě reklam pro internetové připojení Xfinity od americké společnosti Comcast.

Osobní život.

Vergara se vdala ve svých osmnácti letech do své školní lásky. 16. září 1992 porodila syna, kterému dala jméno Manolo Gonzalez-Ripoll Vergara.  V roce 1998 byl její starší bratr Rafael zavražděn v ulicích Bogoty v Kolumbii. 9. května 2011 byl její mladší bratr, Julio deportován zpět do Kolumbie, poté, co byl v dubnu zadržen; měl dlouhodobou závislost na drogách a problémy se zákonem. Vergara v rozhovoru pro magazín "Parade" řekla: „ Vidět někoho po malých částech umírat více než deset let je ten největší trest. Teď je jako úplně jiná osoba“.  V roce 2000 ji byla diagnostikována rakovina štítné žlázy. Podle doporučení svých lékařů prodělala léčbu (operace, ozáření) a plně se uzdravila.  9. června 2011 se zasnoubila se svým přítelem Nickem Leobem. 23. května 2014 pár své zásnuby odvolal.  V červenci 2014 začala chodit s hercem Joem Manganiellem. Dvojice se zasnoubila o Vánocích téhož roku. V listopadu 2015 si Manganiella vzala.  V prosinci 2014 v pořadu "Jimmy Kimmel Live!" prozradila, že se stala americkou občankou poté, co zvládla přijímací test na plný počet bodů.  V roce 2015 magazín Forbes odhadl její roční příjem na 28,5 milionů amerických dolarů. V září 2016 Forbes napsal, že Vergara je nejlépe placenou televizní herečkou, když si v předchozím roce vydělala 43 milionů dolarů.

Sofía Vergara, celým jménem Sofía Margarita Vergara (* 10. července 1972, Barranquilla, Atlántico, Kolumbie) je kolumbijsko-americká herečka, komička, televizní moderátorka a modelka.

索菲娅·玛格丽塔·维加拉·维加拉(,1972年-7月10日)出生于哥伦比亚北部城市巴兰几亚,是哥伦比亚裔的美国女演员、喜剧演员、制片人、电视主持人、模特儿和商人。


Prodej.

Celosvětově se v prvním týdnu po vydání prodalo 2 miliony kusů z celkového počtu 4,6 milionu vydaných kusů. Tím se z Batman: Arkham City stala jedna z nejrychleji prodávaných her v historii. Do 8. února 2012 bylo celosvětově vydáno celkem 6 milionů kusů hry.

Děj.

Příběh nás zavede do období asi rok po hře Arkham Asylum. Vykoupila se chudinská čtvrť, aby se mohli zločinci volně prohánět ulicemi a zároveň byli ve vězení a to pod kontrolo skupiny "TIGER", kterou vedl doktor Hugo Strange. Katastrofa byla otázkou času. A to věděl i Batman, který se dostal do města. Příběh začal v momentě, kdy batman zaslechl, že "Two-face" drží "Catwoman" v zajetí a chystá se jí popravit. Batman ji tedy šel zachránit, ale řadou okolností se stalo, že se do hry zapojil i "Joker", "Mr. Freeze", "Ra's al Grul" či "Bane". Batman se také musel vypořádat se samotným doktorem "Strangem", protože ten totiž věděl, že Batman je "Bruce Wayne" a hodlal to prozradit celému Gothamu.  V Británii se Batman: Arkham Asylum umístil v prvním týdnu po zahájení prodeje na prvním místě jako nejprodávanější hra na PC, PS3 i Xbox 360.

Přijetí od kritiky.

Batman: Arkham City obdržel od profesionálních kritiků velmi vřelé přijetí jak v České republice, tak i v zahraničí. Od jednoho z nejdůležitějších herních serverů GameRankings obdržel 95.94% pro PS3 verzi, 94.13% pro Xbox 360 verzi a 90.69% pro PC verzi. Od českého serveru Bonusweb obdržel hodnocení 90% pro PC i Xbox 360 verzi a od serveru Games.cz hodnocení 9/10.

Batman: Arkham City je videohra žánru akční adventura vyvinutá vývojářskou firmou Rocksteady Studios. Hra je založená na postavě superhrdiny Batmana, podle komiksu firmy DC Comics. Hra byla vydána společností Warner Bros pro PlayStation 3, Xbox 360 a Microsoft Windows. Hra byla poprvé oficiálně oznámena na Spike Video Game Awards v roce 2009 a byla celosvětově vydána do prodeje pro konzole 18. října 2011 a poté i pro Microsoft Windows 22. listopadu 2011.

是一款根据DC漫画的《蝙蝠侠》所改变的动作冒险潜入类游戏,游戏在Microsoft Windows、Mac OS X、PlayStation 3、Xbox 360和Wii U上发行。它由Rocksteady Studios开发,并由华纳兄弟互动娱乐和Square Enix(负责日本地区)发行。游戏于2011年10月18日从北美发行至全球,而Microsoft Windows版本则是在11月22日发行。


Jméno.

Velšská forma "Gwenhwyfar", která zřejmě odpovídá irskému jménu "Findabair", může být vykládána jako "Bílá čarodějka" nebo případně "Bílá víla/duch", z prakeltského "*Uindo-", tj. "bílý, čestný, svatý" + "*seibarV" (souhláska „V“) tj. "magie".  Někteří autoři uvádí, že jméno se mohlo odvodit od "Gwenhwy-fawr" nebo "Gwenhwy the Great", což je protiklad k postavě "Gwenhwy-fach" nebo "Gwenhwy the less". "Gwenhwyfach" se ve velšské literatuře objevuje jako sestra Guinevery Gwenhwyfar, avšak velšští akademici Melville Richards a Rachel Bromwich tuto etymologii odmítají (přičemž Richards uvádí, že Gwenhwyfach byla záložní jednotka a název vznikl nesprávným výkladem "Gwenwhy-far" jako "Gwenhwy-fawr").  Geoffrey of Monmouth uvádí jako její jméno "Guanhumara" v latině (ačkoli existuje mnoho variant pravopisu v různých rukopisech) v jeho "Historia Regum Britanniae". Caradoc ve "Vita Gildae" uvádí "Guennuuar". Gerald z Walesu ji nazývá "Wenneuereia". V 15. století se ve hře "Život svatého Ke" ("Bewnans Ke") v kornštině jmenuje "Gwynnever". V moderní angličtině se toto kornské jméno změnilo na "Jennifer".

Postava Guinevery.

V jedné z Velšských triád ("Trioedd Ynys Prydein", č. 56), se objevují tři Gwenhwyfary, které byly provdány za krále Artuše. První byla dcerou Cywryda z Gwentu, druhá Gwythyra ap Greidawl a třetí (G)ogrfana Gawra ("Obra")). Ve znění jiné Velšské triády ("Trioedd Ynys Prydein", č. 54) se zmiňuje jen jedna Gwenhwyfar, dcera Gogfrana Gawra. V dvou dalších Triádách ("Trioedd Ynys Prydein", č. 53 a 84) se objevuje zmínka o Gwenhwyfar v souvislosti s její sestrou Gwenhwyfach, která byla považována za příčinu bitvy u Camlannu. Ve velšské romanci Culhwch ac Olwen se objevuje spolu se svou sestrou Gwenhwyfach. V "Historia Regum Britanniae" Geoffrey of Monmouth uvádí, že je jednou z nejkrásnějších žen v Británii, původem ze šlechtické římské rodiny, kterou učil vévoda Cador z Cornwallu.  V ne-velšské středověké romanci je dcerou krále Leodegrance a s Artušem se zasnoubila jako velmi mladá. Když později přišel Lancelot, okamžitě se do něj zamilovala a brzy dochází k cizoložství, které má přinést pád Artuše. Nicméně Artuš dlouho o jejich vztahu nebo cizoložství neví, a to do doby konání slavnosti, kdy si všimne, že tam ani Lancelot ani Guinevera nejsou. Jejich vztah odhalí dva ze synů krále Lota, Agravain a Mordred. Lancelot uprchne, zatímco Artuš Guineveru odsoudí ke smrti upálením na hranici. S vědomím toho, že se Lancelot a jeho rodina pokusí popravu překazit, Artuš vyšle mnoho svých rytířů, aby hranici střežili, rytíř Gawain se odmítne zúčastnit. Lancelot dorazí a královnu zachrání. V nastalé bitvě však jsou zabiti Gawainovi bratři Gaheris a Gareth, což Gawaina tak rozlítí, že Artuše tlačí do války s Lancelotem. V době, kdy Artuš odjede do Francie bojovat s Lancelotem, ponechá Guineveru v péči Mordreda, který však intrikuje, že se sám s Guineverou ožení a získá jeho trůn. V některých verzích Guinevere souhlasí s návrhem Mordreda, avšak v jiných se skrývá v Toweru v Londýně a poté uprchne do kláštera. Když se doslechne o zradě, Artuš se vrátí do Británie a Mordreda zabije, ale jeho vlastní zranění jsou tak rozsáhlá, že je převezen na Avalon. Guinevere se s Artušem naposledy setkává a poté se vrací do kláštera, kde stráví zbytek života.  Ve většině příběhů je Guinevere bezdětná, výjimkou jsou díla "Perlesvaus" a "Alliterative Morte Arthure". V prvním z nich je postava Loholt evidentně jejím synem, v jiných dílech se tato postava objevuje jako nelegitimní syn Artuše. Ve druhém jmenovaném díle se Guinevere dobrovolně stane chotí Mordreda a porodí mu dva syny, ačkoli toto vše se spíše dovozuje, ale není řečeno v textu výslovně. Rovněž ve Velšských triádách se rovněž zmiňují Artušovi synové, ačkoli jejich původ není jasný. Ostatní rodinné vztahy jsou rovněž nejasné, bratr a polorodá sestra představují nepřátele, v Lancelot-Grail a v německé romanci "Diu Crône", ale žádná z těchto postav není zmíněna jinde. Ve velšských tradicích se vzpomíná sestra královny Gwenhyvach a nepřátelství mezi nimi. Ačkoli pozdější literatura téměř vždy uvádí Leodegranceho jako otce Guinevery, její matka obvykle zmiňována není, ačkoli se na některých místech uvádí, že již zemřela. To je případ středoanglické romance "The Awntyrs off Arthure" ("Artušova dobrodružství"), kde Guineveře a Gawainovi zjevuje v Inglewoodském lese duch Guineveřiny matky. Jiná díla zmiňují bratrance či sestřenice, avšak ti se zpravidla neobjevují více než jednou.  Guinevere je zachycována jako cokoli mezi slabým a prospěchářským zrádcem až po osudově zkaženou, ale i vznešenou a ctnostnou urozenou dámu. V díle "Yvain, rytíř se lvem" od Chrétiena je vychvalována pro svou inteligenci, přátelskost a noblesu, zatímco v "Lanvalovi" od Marie de France a v jeho middle english verzi od Thomase Chestra zvané "Sir Launfal", je to pomstychtivá cizoložnice, neoblíbená u protagonistů a všech slušných rytířů. Rané kroniky mají tendenci ji zachycovat nepříznivě a nemilosrdně, zatímco pozdější autoři využívají jejích dobrých a špatných vlastností k dokreslení propracovanější postavy, která hraje významnější roli. Díla Chrétiena jsou jedna z prvních, která postavu Guinevery popisují podrobněji než jen jako Artušovu manželku. K tomu pravděpodobně došlo díky jeho publiku toho času, dvoru Marie de Champagne, který byl složen z uhlazených dam, které hrály vysoké společenské role.

Únos Guinevery.

Nejranější zmínka o Guineveře je ve velšském příběhu "Culhwch ac Olwen", kde se objevuje, jako Artušova královna, ale je o ní uvedeno jen málo. Caradoc of Llancarfan, který napsal své "Život Gildy" před rokem 1136 uvádí, že byla unesena Melwasem, králem "Letní země" ("Aestiva Regio", což má snad znamenat Somerset), a byla vězněna v jeho pevnosti v Glastonbury. Příběh uvádí, že Artuš strávil rok jejím hledáním a sestavil armádu, která vtrhla do Melwovy pevnosti, zatímco svatý Gilda vyjednával o mírovém řešení. Toto je první písemná zmínka o únosu Guinevery, jedna z prvních a nejčastějších epizod v Artušovské legendě. Velmi podobný motiv se objevuje vyrytý i na archivoltu katedrály v Modeně v Itálii, který pravděpodobně předchází vyprávění Caradoca: v tom příběhu „Artuš z Bretanie“ a Isdernus přichází k věži, kde „Mardoc“ vězní „Winlogee“, zatímco na druhé straně Carrado (pravděpodobně Carados) bojuje s Galvaginem (Gawain) a rytíři Galvariun a Che (Kay) se blíží. "Isdernus" je téměř jistě určité ztělesnění Ydera, keltského hrdiny, jehož jméno se objevuje v "Culhwch ac Olwen", a který byl milencem Guinevery v téměř zapomenutém tradičním příběhu zmiňovaném v Beroulově "Tristanovi" a promítnutého do pozdějšího "Roman de Yder". Velšský básník Dafydd ap Gwilym uvádí únos Guinevery ve dvou svých básních a středověký Roger Sherman Loomis navrhuje, že tento příběh dokládá, že "zdědila roli keltské Persefony".  Geoffrey of Monmouth vypráví jinou verzi únosu Guinevery, kdy dodává, že byla potomkem urozené římské rodiny a svěřena do ochrany Cadorovi, vévodovi z Cornwallu. Artuš ji zanechal v péči svého synovce Mordreda, zatímco přeplul do Evropy, aby bojoval s (fiktivním) římským prokurátorem Luciem Hiberiem. V době jeho nepřítomnosti Mordred Guineveru svedl a oženil se s ní, v důsledku čeho se Mordred sám prohlásil za krále a získal Artušův trůn. Artuš se vrátil do Británie a bojoval s Mordredem v osudové bitvě u Camlannu.  Chrétien de Troyes vypráví ještě jinou verzi únosu Guinevery, tentokrát Meleagantem (jehož jméno je zřejmě odvozeno z Melwas) v "Lancelot aneb rytíř s károu". Pasáž o únosu velmi připomíná Caradocovo dílo, ale zde není královniným zachráncem ani Artuš ani Yder, ale Lancelot, jeho poměr s královnou je poprvé zmiňován v tomto díle. Spekuluje se, Chrétien vytvořil příběh o jejich poměru, aby vytvořil postavu ušlechtilého milence Guinevery. Mordred nemohl být použit, neboť jeho úmysly šly daleko nad samotné vysvobození Guinevery a Yder byl už zcela zapomenut.  Německý příběh "Diu Crône" uvádí, že Guinevere unesl její bratr Gotegrim, který ji chtěl zabít, neboť odmítla provdat se za Gasozeina, který se prohlašoval za jejího právoplatného manžela. V díle "Lanzelet" od Ulricha von Zatzikhovena tvrdí Valerin, král Tangledského lesa, že má právo se s Guineverou oženit a unese ji na svůj hrad v rámci bojů o moc, protože dle učenců je Guinevere spojována se zajištěním úrodnosti a suverenity Británie. Artušova družina ji zachrání, ale Valerin ji znovu unese a způsobí, že Guinevera usne kouzelným spánkem uvnitř jiného hradu, který obklopují hadi a pouze mocný čaroděj Malduc ji může zachránit. Všechny tyto podobné příběhy o únosu jiným únoscem, včetně alegorie o Lancelotovi, který ji zachrání před upálením na hranici z důvodu odhalení jejich milostného poměru, jsou variace na téma vysvobození Persefony unesené Hadem, což Guineveru staví do role nevěsty z jiného světa Étaín, kterou Midir, král podsvětí unese z jejího pozemského života a ona zapomene na svou minulost.  Verze o únosu Guinevery spojovaná s Meigle ve Skotsku je známá díky tomu, že byla vytesána na Piktických kamenech. Jeden z kamenů, který se nyní nachází v Muzeu vytesávaných kamenů v Meigle, má znázorňovat Vanoru, což je místní pojmenování Guinevere. Říká se o ní, že byla unesena králem Mordred. Když se pak konečně vrátí k Artušovi, ten ji odsoudí k smrti za nevěru a přikáže, aby byla roztrhána na kusy divokými šelmami, což má být zobrazeno na Meigleském kameni č. 2. Tento kámen je jeden ze dvou kamenů, které původně stály poblíž náspu, který měl být hrobem Vanory.

Guinevere (výslovnost [ɡwɪnɨvɪər]) či Ginevra byla královna – manželka krále Artuše. V příbězích a folklóru se traduje, že měla milostný poměr s hlavním rytířem krále Artuše, Lancelotem. Tento příběh se objevuje v Chrétien de Troyes "Lancelot aneb rytíř s károu" a rovněž je častým motivem v rozsáhlé literatuře o králi Artušovi, počínaje "Lancelot-Grail" na začátku 13. století a v "Post-Vulgate Cycle" a v "Artušově smrti" od Thomase Maloryho. Zrada Artuše Guineverou a Lancelotem se často objevuje i jako důvod úpadku království.

桂妮薇儿(英语:Guinevere,或译格妮薇儿、桂妮薇尔、格温娜维尔、桂妮薇亚)是亚瑟王的妻子,亚瑟执政期卡美洛王国的王后。也是圆桌骑士之一的兰斯洛特的情人。


Princip činnosti.

Spočívá v interakci mezi elektronovým paprskem a VF elektromagnetickým polem Rychlost elektronového svazku je dána anodovým napětím, nábojem elektronu a jeho hmotností. Rychlost vlny se rovná rychlosti světla. Rychlost vlny je třeba snížit na stejnou rychlost jakou má svazek elektronů použitím spirálovité elektrody. Vlna urazí stejnou vzdálenost v ose jako elektrony ve svazku. (musí projít po mnohem delší cestě – závitech spirály) Signálu postupujícímu po spirále se říká pomalá vlna. Ve vlnovodu se spirálovou elektrodou která zpomaluje běžící emg vlnu, prochází svazek elektronů. Na elektron pohybující se stejnou rychlostí jako elektromagnetická vlna, působí síla nezávisle na čase. Jestliže je touto silou brzděn, předává energii poli po celou dobu průchodu vlnovodem.(Elektrony předávají vlně energii po celou dobu průletu podél spirály.) Elektron, který vstoupí do pole vlny mimo periodu bude naopak urychlován stejnou dobu. V postupující vlně však dochází ke shlukování elektronů a za ideálních podmínek je počet brzděných elektronů mnohonásobně větší, než urychlovaných a signál se zesiluje.

Konstrukce.

Permaktron tvoří vakuová trubice do níž ústí elektronová tryska tvořená katodou, zaostřovací elektrodou a duální anodou, kde první anoda tvaruje paprsek na požadovanou velikost a hustotu a druhá řídí paprsek do požadovaného směru (zpravidla v ose na opačném konci trubice). Kolem paprsku probíhá vodivá spirála, která tvoří nízkoimpedanční VF vedení na které je pomocí směrových vazebních členů přiveden VF vstup a výstup (vlnovody). Uprostřed je spirála obklopena atenuátorem, který upravuje rezonanční vlastnosti spir. vedení. Celá vakuová trubice je vložena do prstencového permanentního magnetu vytvářejícího magnetické pole podél trubice, které soustřeďuje paprsek elektronů do úzkého svazku.  Pracovní frekvenční oblast elektronek s postupnou vlnou byla omezena technologií výroby velmi malých spirál a průchodem dostatečného proudu středem spirály. S rostoucím kmitočtem klesají rozměry celého zařízení a rovněž nároky na hloubku vakua uvnitř trubice. Pomocí litografie a leptání lze vytvořit šroubovou strukturu o průměru několika desítek mikrometrů, což odpovídá prac. kmitočtu 1THz. Tak malé rozměry umožňují funkci i při průchodu elektronového svazku vně spirály. Pro výrobu se používá SiO/BeO substrát jako matrice pro spirálu, zlato jako materiál spirály a syntetický diamant jako nosič spirály. Pokud uvažujeme o takto vyrobeném zařízení pro 1 THz se spirálou Ø 26 μm, napětí svazku 9 kV, proud svazku 5,6 mA můžeme získat výstupní výkon v saturaci 200 mW, zisk 33 dB a šířku pásma přes několik oktáv.

Použití.

Zejména jako přesný vysokofrekvenční generátor (BWO) laditelný v širokém pásmu (pro radar), jako zesilovač MW signálu, jako výkonový zesilovač v satelitních transpondérech, případně jako zdroj i jako detektor vf magnetického pole při testování kompatibility EMC a odolnosti zařízení proti EMP.

Permaktron je elektronka s postupující vlnou – Traveling-wave tube (TWT). Používá se jako nízkošumový širokopásmový zesilovač slabých emg signálů nebo jako laditelný VF generátor (BWO-BackWaveOscilator). Pracuje v mikrovlnných pásmech od 300 MHz do 50 GHz a 95 GHz – 1 THz se ziskem 40–70 dB a šířkou pásma větší než oktáva.

行波管(英语:TWT, Traveling-wave tube)是一种利用电子流与沿慢波系统行进的电磁波间的连续相互作用而放大超高频电磁波(微波)的电子管。


Soudní aktuáři.

Úplně původně šlo o zapisovatele při soudních výsleších, který mohl i ověřovat opisy soudních listin, později to byl již konceptní úředník, který musel složit soudní nebo politickou státní zkoušku, tzv. "aktuárskou zkoušku". Poprvé se tento úřad soudního písaře objevuje v Německu už ve 13. století. V Rakousku byl nižším soudním úředníkem, nejdříve u patrimoniálních soudů, poté u smíšených okresních úřadů, kde se kvůli tomu začali rozlišovat na aktuáry politické, vykonávající veřejnou správu, a aktuáry soudní. Jejich hodnost byla o stupeň vyšší než auskultantů. Nakonec byli u soudů nahrazeni adjunkty. V Československu se jako aktuáři ale označovali i úředníci vyšší pomocné soudní služby, kteří také museli prokázat středoškolské vzdělání a složit aktuárskou zkoušku.

Aktuáři správní.

Aktuáři se uplatňovali také ve veřejné správě a u policie. Museli ale nejdříve prokázat středoškolské vzdělání, odbýt tři roky praxe jako tzv. aktuárští elévové a také složit aktuárskou zkoušku. Podle stupně služebního zařazení se dělili na:  Odborná aktuárská zkouška pro tyto správní úředníky byla veřejná, ústní a skládala se před tříčlennou komisí, složenou z osvědčených úředníků. Aktuárský elév měl jejím prostřednictvím osvědčit znalost platných kancelářských předpisů, hlavních zásad ústavního zřízení, organizace a příslušnosti správních úřadů, správního řízení i hmotného správního práva: spolkového, shromažďovacího, domovského, pojišťovacího, matričního, honebního, rybářského, sčítání lidu, živnostenského, policejního (zejména především úpravy pasů, policejního pátrání, postrku a donucovacích pracoven a polepšoven), vojenského, sociálního zabezpečení a exekučního. kandidát také měl provést referát v nějakém správním spise. Výsledek zkoušky mohl být „velmi dobrý“, „dobrý“ nebo „nedostatečný“, opakovat ji bylo možné pouze jednou. Mimo ni ale mohl ministr vnitra uznat i jinou odbornou zkoušku, pokud se správní úřad vykonával jiné činnosti, než které byly předměty aktuárské zkoušky.

Aktuáři jako pojistní matematici.

Např. na Slovensku jsou aktuáři pojistní matematici (zvaní též aktuárští demografové), kteří jsou vysokoškolsky vzdělaní a kteří jsou zodpovědní za kalkulaci rizik, určování pojistných sazeb, výšky pojistného i výše technických rezerv, výpočty solventnosti a za statistické výkaznictví v těchto věcech. Všichni musí být zapsáni v seznamu aktuárů, který vede Úřad pro finanční trh. V Česku aktuáry sdružuje Česká společnost aktuárů.

Aktuár (lat. "actuarius") byl dříve nižší úředník, středoškolsky vzdělaný, který se uplatňoval v soudnictví, v berní správě, u policie i v jiných úřadech. Dnes stále existují jako vysokoškolsky vzdělaní pojistní matematici (též zvaní "aktuárští demografové").

精算师(英语:Actuary,由《美国传统词典》释义,在拉丁语中为“secretary of accounts”之意)是处理风险及不确定性的金融风险的商业性职业。精算师专注于其中的复杂性,数学和机制,因而对金融安全系统有着深刻的理解。


Příběh.

Edgar Rice Burroughs (Daryl Sabara) zdědí po svém strýci - veteránu Konfederace - Johnu Carterovi (Taylor Kitsch) jeho velké bohatství včetně starého deníku. V deníku je podrobně vylíčen příběh o tom, jak se vydal hledat jeskyni plnou zlata, nicméně jej zatkla vojska Unie. Nedlouho poté však John z vězení uprchnul, přičemž se setkal i s domorodským kmenem Domingů. Před indiány utíká i se zraněným velitelem Unie - Powellem (Bryan Cranston). Společně se před indiány skryjí v jeskyni - shodou okolností je to ona jeskyně se zlatem, kterou John hledal. Když si John prohlíží podivná znamení vyrytá na zdech jeskyně, napadne ho podivný plešatý muž s nožem v ruce (Phil Cheadle), ale John jej pohotově zastřelí. Podivín odříkává slova v cizím, nelidském jazyce a v ruce svírá amulet. John amulet vezme a slova po něm opakuje, načež se kamsi teleportuje.  Probudí se. Zjišťuje, že se ocitnul na rudé pouštní pustině, přičemž nemá sebemenší zdání o tom, kde by mohl být. Odhaluje svou schopnost ohromné síly a vysokého skákání. Rozhodne se jít k nedalekým skalám, kde objeví hnízdo, v němž se zrovna líhnou nepozemská čtyřruká stvoření. Vzápětí Johna objeví též čtyřruký zelený humanoid, očividně inteligentní - Thark jménem Tars Tarkas (Willem Dafoe). Vydá povel ostatním Tharkům, aby Johna nezabíjeli. Tars je totiž Johnem uchvácen a chce po něm, aby znovu skočil. John skočí k Tarsově pušce a pokusí se jej neúspěšně zastřelit. Je proto zajmut.  Další scéna ukazuje průběh velké bitvy mezi Rudými – Tardosem Morsem (Ciarán Hinds), králem Helia a Sab Thanem (Dominic West), dobyvatelem z města Zodanga. Sab Than vyhrává díky magické zbrani od Mataie Shanga (Mark Strong), thernské zbrani jménem 9. paprsek. Sab Than požaduje jako důkaz příměří ruku Tardosovy dcery, profesorky a princezny Dejah Thoris (Lynn Collins). Dejah se pokusí také vyrobit 9. paprsek pomocí technologie Rudých, ale marně. Nerada zjišťuje, že Sab Than už je na cestě pro budoucí zásnuby.  Děj se opět zaměřuje na Johna. Tars odvede Johna do kamenného tharkského města. Zde se ukáže, že ona čtyřruká stvoření jsou děti Tharků. Jedna z Tharků, Sola (Samantha Morton), chce nějaké dítě získat, ale kvůli další z tharkských žen, Sarkoje (Polly Walker), se jí to nepodaří. Sola nakonec dostane do opatrovnictví právě Johna Cartera. Ten napadne Tarse, a to kvůli amuletu, jež Johna teleportoval na toto podivné pouštní místo, a který má Tars u sebe. Za to je ale John uvězněn. Zde mu Sola dá napít zvláštní vody, díky které porozumí tharkskému jazyku. Johnovi se povede dostat z okovů a seznámí se se zdejší obdobou psa - Calotem. John začne prchat a zjistí, že tento pes umí běhat velmi vysokou rychlostí. Nakonec pes vběhne mezi tharky na jejich oslavě. Tharkové ho začnou bít. Když je tento pes bit, nedokáže se John dívat a zabije nejbližšího tharka. Kvůli tomu jsou John a Sola, jeho opatrovnice, potrestáni.  Tharkové uvidí leteckou bitvu mezi loďstvem princezny Dejah a vlajkovou lodí Sab Thana. Není to rovnocenný boj a Sab Than drtivě vítězí. Do boje se zapojí taky John a zachrání princeznu, načež se vrhne do přímého boje proti Sab Thanovi. Když se zdá, že bude John zabit, začnou loď ostřelovat Tharkové, až se jedna ze Sab Thanových lodí zřítí k zemi. Tars pasuje Johna na svou pravou ruku, „Dotar Sojat", a to za jeho efektivitu v boji. Později vede John konverzaci s Dejah, od níž se dozvídá, že se právě nachází na Marsu („Barsoomu") a zavede jej do tharkské svatyně, kde se dozvídá o tom, že na Zemi se může dostat přes řeku Is. Ve svatyni trojici vypátrají Tharkové a podle tradic je musí předhodit zvěři v aréně. Tars se nad nimi smiluje, protože Sola je jeho dcera. Ten věnuje amulet zpět Johnovi a umožní jim uprchnout pryč, což ostatní Tharky rozzuří.  Trojice míří k řece Is, ale Sola si všimne, že je Dejah vede místo k Isus k Heliu. Pohádají se a John přinutí Dejah, aby je vedla tou správnou cestou. Nakonec k Is dojdou a zde nastoupí na loď. Během plavby naleznou thernskou stavbu, v níž objeví zdroj energie, s níž mohou pomocí medailonu odeslat jakoukoliv osobu na jakoukoliv planetu. Když zkoumají funkce thernské stavby, zaútočí na ně Warhoonové, severští příbuzní Tharků. Ty k útoku vyprovokoval Matai Shang, který je vůdce všech Thernů, jímž se Johnova přítomnost dvakrát nezamlouvá. Johna popadne vztek a začne se svým psem (calotem) armádu Warhoonů vybíjet. Díky jeho schopnostem je to překvapivě lehké. Vzápětí přiletí zbývající armáda Helia spolu se Sab Thanem. Ten řekne Dejah, že si ji opravdu bere z lásky. Dejah se poddá a souhlasí se svatbou za účelem záchrany Marsu, zatímco Johna zajmou jako vězně. Toho z vězení zachrání Kantos Kan (James Purefoy) a přivede ho za princeznou. Ta mu řekne větu, která Johnovi společně s medailonem umožní návrat na Zem. John zmizí a Dejah věří, že se vrátil domů. John se ale pouze skryl.  Když chce John pomoci Dejah, zastaví ho Matai Shang. Vypráví mu příběh o tom, jak musí vyhladit všechny, co znají tajemství 9. paprsku a technologie Thernů. Mataie kousne do nohy Johnův pes, díky čemuž se John dostane z vlivu thernské paralýzy. Poté za Soliny podpory uteče John z města. Rozhodne se vydat za Tarsem a požádat ho o pomoc. S hrůzou zjistí, že byl nejsilnějším z Tharků svržen a je odveden do vězení, kde potká zmrzačeného Tarse. Oba jsou puštěni do arény, kde jsou všude po aréně rozesetí mrtví banthové: jakási marsovská obdoba lvů, které předtím pobil Tars, proto samozvaný vládce Tal Hajus (Thomas Haden Church) použije další ze zvířat Barsoomu – dvě bílé opice. Sola prozradí Sarkoji, že Tars je její otec. Perou se spolu a spadnou do arény. Bílá opice roztrhne Sarkoju. John jednu opici zabije kamenem a druhou probodne. Osobně vyzve Tala na souboj. Tal se na Johna vrhne a ten mu jednou ranou usekne hlavu. Tímto se John stal vládcem Tharků.  Tharkové zaútočí na město Zodanga a najdou ho skoro prázdné. Obsadí ho, ale odmítají letět do Helia, protože se jejich rasa bojí výšek. John se tedy do Helia vydá sám. Vtrhne do chrámu zrovna ve chvíli, když už je sňatek na spadnutí. Rozhostí se boj kolem celého chrámu mezi Zodangou a Heliem. John bojuje se Sab Thanem, kterého nakonec zabije Matai Shang. Vzápětí přiletí i Tharkové, ale jakmile zmizí Matai Shang, je boj u konce.  John a Dejah se vezmou a po svatební noci John hodí amulet Thernů do propasti u paláce. V tu chvíli se objeví Matai Shang, jenž přenese Johna zpět na Zemi, kde se opět ocitne v jeskyni a objeví pouze kostru mrtvého Powella. Dalších deset let stráví pátráním po dalším z amuletů a dokáže existenci Thernů. Ke konci života přece jen nachází amulet, ale to ho už neochvějně pronásleduje Matai. Nakonec však zemře.  Když si to Edgar přečte, vydá se do hrobky, ale Johnovo tělo tam není. Na Edgara vytáhne nůž Matai a živý John Mataie zastřelí - John ve skutečnosti nezemřel, ale pouze si vzal toxin, který způsobí falešnou smrt. Ukáže se, že John amulet nenašel a potřeboval z Edgara udělat návnadu na Mataie. Pomocí Mataiova amuletu se John přece jen po letech vrátí zpět na Mars.  Vysloužilí veterán Konfederace, původem z Virginie, z planety Země. Strýc Edgara Rice Burroughse. Dostal se na Mars pomocí thernského amuletu. Zde, na Marsu, způsobil revoluci a převrat a vzal si za manželku helioskou princeznu Dejah Thoris. Jelikož je ze Země, tak má na Marsu díky svalům, stavbě kostry a nízké gravitaci schopnosti, jako jsou velké skoky a ohromná síla.  Dcera krále Heliosu Tardose Morse. Původem je marťanskou rasou Rudých. Má funkci profesorky. Pokoušela se vyrobit 9. paprsek, ale neúspěšně. Kvůli válce se Sab Thanem byla přinucena si jej vzít za muže a ukončit tak veškeré spory. Nakonec, když Sab Than zemřel, si vzala Johna Cartera.  Král města Zodanga. Je takéž Rudý, stejně jako Dejah. Převzal vládu, když zabil svého otce, Thana Kosise. Díky "spolupráci" s Therny získal tu nejmocnější zbraň - 9. paprsek. Kvůli příměří si měl vzít Dejah, ale nebral si ji kvůli míru, nýbrž kvůli vzrůstající moci. Nakonec byl zabit Thernem Mataiem.  Thark a jejich vůdce, otec Soly. Když pomohl Sole, Johnovi a Dejah uprchnout pryč, tak jej později Tal Hajus svrhl. Byl poslán do arény, dvakrát, a v obou případech přežil. Nakonec Tal Hajus zemřel, a tak Tars opět převzal vládu nad Tharky.  Dcera Tarse Tarkase. Několikrát pomohla Johnovi.  Něco jako vůdce Thernů, přičemž sám je Thern. Věnoval Sab Thanovi nejmocnější zbraň - 9. paprsek. Chce, aby se Sab Than, coby jeho loutka, stal vládce Barsoomu, kvůli svým záměrům. Nakonec byl však na Zemi zastřelen Johnem Carterem.  Zelení, skoro tři metry vysocí bojovníci. Mají čtyři ruce a dva malé kly. Žijí v kamenných městech, nejznámějším je město Thark. Původně byli dominující rasou na Barsoomu. Jsou to skvělí válečníci, ale nejsou tak vyspělí jako rasa Rudých. Soucit je pro ně slabost. Znamení skvělých bojovníků je srst z bílé opice na zbroji. Tato rasa snáší vejce, které jsou poté odneseny do líhní. Zde se později vylíhnou mladí a jsou odvezeny do města, nevylíhlí slabí jedinci jsou postříleni. Mláďata jsou poté vypuštěna, a bývá o ně boj mezi tharkskými ženami. Vůdce Tharků je vždy jen jeden. Může být svrhnut v boji muž proti muži, přičemž jeden vždy zemře. Prohřešky Tharkové trestají, přičemž v nejhorším případě je prohřešený poslán do arény na život a na smrt.  Severští příbuzní Tharkům. Vypadají stejně jako Tharkové, ale jsou mohutnější, agresivnější a zuřivější. Jsou primitivnější než Tharkové, ale zato jsou v boji velmi obávaní válečníci kvůli své krutosti.  Vyspělá rasa, mnohem více než Tharkové. Vypadají jako pozemští lidé, ale mají po těle rudé tetování. Jejich nevýhoda je ta, že mohou podléhat emocem. Stejně jako všechny jiná stvoření na Barsoomu, mají i Rudí modrou krev. Rudí se dělí do několika království, přičemž známé jsou:

Svět Barsoomu.

Rasy.

• Helios - Království pod vládou Tardose Morse. Ve znaku mají modrou barvu, od oceánů dávného Marsu. Obyvatelé tohoto království jsou společenští, intelektuální a pečující o svůj lid. Dávají přednost vědění a moudrým lidem ve vládě. Mají dvě města, jedno větší a jedno menší. To větší sídlí v kaňonu, přičemž okolní plošinu s městem spojuje most. Helios již dříve dobylo malé město Zor. Helios má nejrychlejší a nejsilnější vznášedla. Před příchodem Johna Cartera byli ve válce s královstvím Zodangy, přičemž silně prohrávali, a to kvůli Sab Thanově 9. paprsku. S tímto královstvím se měl uspořádat mír díky zasnoubení krále Sab Thana a princezny Dejah Thoris. Nakonec však Sab Than zemřel. Tehdy se Zodanga podřídila Heliu.  • Zodanga - Království pod vládou Sab Thana, který zavraždil svého otce Than Kosise a zajistil si tak nástupnictví. Mají ve znaku červenou barvu, značící zuřivost a nemilosrdnost království. Toto království sídlí ve velkém městě, které je neustále v pohybu díky mechanickým pažím. Město je postavené z kovu, proto vypadá nepřirozeně a industriálně. Obyvatelé tohoto království jsou horkokrevní, bojeschopní a často preferují nejsilnější jedince ve vládě. Byli ve válce s královstvím Helios, přičemž vyhrávají díky Sab Thanovi zbrani 9. paprsek. Nakonec Sab Than zemřel a Zodanga se podřídila Heliu.  Vypadají stejně jako pozemští lidé, ale jsou bledí, plešatí, nosí mohutné šedé obleky a neumírají stářím, očividně jsou stejně staří jako sám Barsoom. Mají velmi vyspělé technologie, jako je medailon pro cestování mezi planetami nebo zbraň 9. paprsek. Thernům nelze vůbec věřit: i když se tváří jako cenní spojenci, nakonec ukážou záda kvůli svým vlastním záměrům. Pomocí medailonů dokáží cestovat mezi planetami. Dokáží měnit svou podobu i hlas. Pochází ze severu. Své budovy i technologie mají ze zvláštního materiálu, který mění svou strukturu.  Thoat je používán jako jezdecké nebo tažné zvíře. Je celý šedý, nemá srst. Na hlavě má dva jakési rohy, používané k obraně. Celkem má čtyři páry nohou.  Calot je taktéž šedý, bezsrstný tvor. V podstatě je to jakýsi barsoomský pes. Má tři páry nohou a ostré zuby. Stejně jako pozemští psi, i Calot je používán ke hlídání. Calot má jedinečnou schopnost běhat vysokou rychlostí (údajně 400 km/h). Jakmile se upoutá k nějakému pánovi, už ho neopustí. John svého Calota pojmenoval Woola.  Banth je barsoomský predátor, vpodstatě jakýsi lev. Taktéž je šedý a nemá srst. Má celkem čtyři páry nohou a velmi ostré zuby. Jsou často loveni pro sedla. V Tharkských arénách to jsou nejčastější oponenti.  Nejnebezpečnější zvíře Barsoomu. Několik metrů vysoké, bílou srstí pokryté zvíře. V tlamě má čtyři velké tesáky. Je slepá, proto se spoléhá na vyvinutý čich. Má čtyři ruce a dvě nohy. Jsou používány v Tharkských arénách proti nejsilnějším bojovníkům. Ti nejlepší Tharkští válečníci si vyrábí obleky ze srstí těchto opic. Stejně jako všechna jiná stvoření na Marsu, i opice mají modrou krev.

Technologie.

Téměř nejméně vyvinutí jsou Tharkové. Ti k boji používají základní zbraně jako jsou nože, meče, oštěpy a jiné nástroje z kamenů a lehko dosažitelných kovů. Zbroje mají velmi jednoduché, vytvořené z kůží. Jejich nejvyvinutější technologií jsou jejich pušky. Používají je jenom na dálku. Tyto pušky střílejí klasicky kulky, ale mají i varianty, která střílí jakési zelené energetické projektily, schopné zničit kov. Jakožto dopravní prostředek na dlouhé vzdálenosti využívají thoaty, na řeky používají jednoduché lodě nebo vory. Avšak Warhoonové, jejich severští příbuzní, jsou ještě méně vyvinutí. Ti používají jednoduché meče a nejsou schopni osedlat thoaty.  Rudí jsou vyvinutější - mají vznášedla různých typů a velikostí - Existují malá, ale rychlá, navržená pro jednoho až dva lidi, dále pár metrů velké, schopné unést několik desítek lidí, až po ty obrovské, vlajkové. Tato vznášedla plní nejrůznější funkce - přepravní, nákladní či bitevní, záleží podle struktury stavby. Tato vznášedla mají jakási "křídla" ze solárních článků, díky čemuž létají na solární pohon. Jsou vybaveny ničivými zbrani - děla, různé kanóny a jiné. I Rudí používají meče, ale ty jsou z mnohem kvalitnějších kovů. Rudí používají už i celé kovové zbroje. Království Zodangy postavilo své kovové město s mechanickými paži schopnými s městem hýbat. Celkově Rudí připomínají starověký Řím.  Nejzvláštnější technologii mají Thernové. Mezi jejich nejmocnější zbraň patří 9. paprsek, schopný vystřelit modrý proud energie a tak obrátit i celé vznášedlo v prach. Mimo to využívají kovové amulety schopné je přesouvat mezi planetami. Využívají zvláštní materiál schopný měnit svou strukturu.

John Carter: Mezi dvěma světy je epický sci-fi a fantasy film uvedený roku 2012. Hlavním hrdinou je John Carter, kterého představuje americký herec Taylor Kitsh. Předlohou pro film byl pulpový román Edgara Rice Burroughse "Princezna z Marsu" z roku 1912.

是一部于2012年上映的美国科幻电影,由迪士尼公司制作,两届奥斯卡金像导演安德鲁·斯坦顿执导。电影改编自美国小说家埃德加·赖斯·巴勒斯(Edgar Rice Burroughs)于1917年发表的科幻小说《火星公主》(A Princess of Mars)。美国于2012年3月9日上映。


Život.

Byl synem bourbonského vévody Petra I. a Isabely, dcery dcera Karla z Valois, zakladatele dynastie Valois. Po otci zdědil sklony k duševnímu onemocnění a po jeho smrti na bitevním poli se roku 1356 stal vévodou bourbonským. Roku 1360 byl po uzavření tzv. míru v Bretigny jedním ze čtyřiceti rukojmích, kteří putovali výměnou za francouzského krále Jana na anglický dvůr a tam v poměrném blahobytu setrval až do roku 1366.  Po návratu musel obnovit svou autoritu ve vévodství a roku 1371 oženil s Annou z Auvergne, hraběnkou z Forezu a pak se na Pyrenejském poloostrově zúčastnil boje proti Maurům. Jindřich II. Kastilský chtěl křižáky využít ve válce proti Portugalsku, což Ludvík odmítl a vrátil se zpět do Francie. Po návratu bojoval v Normandii proti Karlovi Navarrskému. Na přelomu let 1377 a 1378 se zúčastnil slavnostního přivítání císaře Karla IV. a byl jedním z hlavních organizátorů oslav během celé císařské návštěvy francouzského dvora.  Po smrti švagra Karla V. roku 1380 byl na základě jeho poslední vůle společně s dalšími francouzskými princi jmenován poručníkem nezletilého následníka Karla VI. Na rozdíl od svých švagrů neměl přílišné politické ambice a lid ho nazýval "dobrým vévodou".  V roce 1390 uspořádal společně s Janovany výpad proti Tunisu, který se do dějin zapsal jako nepříliš úspěšná Mahdijská křížová výprava.  O dva roky později mladý král Karel při cestě na vojenské tažení do Bretaně prodělal první ataku duševní choroby. Období vzplanutí nemoci se střídala s obdobím uzdravení, kdy si chorý panovník uvědomoval svůj stav a propadal se do depresí. V období psychotických atak ničil vše okolo sebe a nebyl schopen vládnout.  K moci se v roli královských rádců vrátil Jan z Berry, jeho bratr Filip Smělý a králův bratr Ludvík Orleánský, protože své předchůdce v rolích rádců obvinili z neschopnosti a zpronevěr. Každý z nich vyznával jiný politický kurz, což zemi oslabilo a s pokračující stoletou válkou se Francie ocitla až na pokraji zkázy. Ludvík Bourbonský se roku 1401 pokoušel společně s Janem z Berry zprostředkovat mezi Ludvíkem Orleánským a Filipem Smělým mír. Od roku 1405 stál na straně Ludvíka Orleánského a po jeho zavraždění roku 1407 se rozhodl odejít do ústraní. Na sklonku života se vévoda přes počáteční nesouhlas rozhodl napodobit krok svého syna a připojit se ke straně Armagnaků, zemřel v srpnu 1410 a byl pohřben do rodové nekropole v benediktinském klášteře Souvigny.  Vévodův sekretář Jan z Orronville sepsal "Kroniku dobrého vévody Ludvíka Bourbonského".

Ludvík II. Bourbonský (francouzsky "Louis II de Bourbon", 4. února 1337 – 10. srpna 1410 Montluçon) byl vévoda bourbonský, hrabě z Clermontu a Forezu a švagr krále Karla V.

(善良的)路易二世·德·波旁,第三代波旁公爵 Louis II de Bourbon le Bon,3me Duc de Bourbon (1337年-1410年) 法国贵族和政治家,波旁公爵(1356年起)。他是百年战争第一阶段法国方面有影响的人物之一。路易原封克莱蒙伯爵,1356年其父皮埃尔一世公爵阵亡于普瓦捷战役后,他承袭了波旁公爵的爵位。


Život a kariéra.

Do roku 2000.

Jako pastor působil v evangelických sborech v městě Lüssow (od roku 1967) a následně v rodném Rostocku, kde byl od roku 1971. V roce 1990 odešel na vlastní žádost z úřadu pastora, a to v souvislosti s nástupem do funkce veřejného činitele (viz níže).  Po znovusjednocení Německa působil v letech 1990 až 2000 jako ředitel Úřadu spolkového zmocněnce pro dokumenty dřívější tajné policie (Stasi), již v době jeho působení na tomto úřadě širokou veřejností zvaného „Gauckův úřad“ ("Gauck-Behörde").

Politická kariéra.

V roce 2010 kandidoval poprvé na úřad německého spolkového prezidenta, ale přes širokou podporu ze strany veřejnosti a politických stran (SPD a Svazu 90/Zelených) jej nevelkým rozdílem porazil Christian Wulff, kandidát vládní koalice. Po Wulffově rezignaci na prezidentský úřad v únoru 2012 se německá vláda shodla s opozicí, že na jeho místo bude navržen právě Joachim Gauck.

Spolkový prezident.

Do funkce spolkového prezidenta byl Gauck zvolen 18. března 2012 v prvním kole. Je prvním prezidentem Spolkové republiky, který pochází z bývalé NDR.  Jako první německý spolkový prezident navštívil v roce 2012 v rámci své oficiální návštěvy České republiky památník v Lidicích, což je pamětníky vyhlazení Lidic i českými politiky a veřejností vnímáno jako vstřícné gesto. Ve dnech 5. až 7. května 2014 vykonal na pozvání prezidenta Miloše Zemana první státní návštěvu německého spolkového prezidenta v České republice od jejího vzniku.  V červnu 2016 oznámil Gauck ve svém úředním sídle, zámku Bellevue v Berlíně, že při volbách spolkového prezidenta v roce 2017 ve Spolkovém shromáždění "(Bundesversammlung)" nebude znova kandidovat.

Soukromý život.

V roce 1959 se oženil s Gerhildou Radtkeovou, s níž má čtyři děti. Od roku 1991 žijí manželé odděleně. Od roku 2000 je jeho partnerkou německá novinářka Daniela Schadtová (nar. 1960).

Joachim Gauck (* 24. ledna 1940 Rostock) je německý politik, který v letech 2012–2017 zastával úřad prezidenta Spolkové republiky Německo. Tento bývalý evangelicko-luterský pastor a kazatel proslul především svým bojem za občanská a základní lidská práva v dobách Německé demokratické republiky.

约阿希姆·高克(,1940年-1月24日),曾任德意志联邦共和国第11任总统,前路德派牧师,是德国首位无党籍总统。


Etymologie.

Jedno z mnoha vysvětlení jména "Skötkonung" je jeho odvození od švédského slova "skatt," což může znamenat buď daně nebo poklad. To by mohlo být interpretováno tak, že Olof byl „poplatný/poddaný král“. Jiné vysvětlení staví na výkladu "skatt" jako pokladu a na tom, že Olof byl prvním švédským králem, který razil mince. Ceremonie vztahující se ke vlastnictví země spočívala v umístění kusu země do klína (švédsky "sköte") se nazývala "scotting", což se také může k Olafově přízvisku vztahovat. "Sköte" znamená klín i lůno, což může poukazovat na porod císařským řezem či na skutečnost, že Olof byl králem od svého narození.

Život.

Podle Adama z Brém byl Sven Vidlí vous nucen bránit Dánsko proti Olofovi, který si nárokoval dánský trůn. Konflikt byl zažehnán, když se Sven oženil s Olofovou matkou a stali se z nich spojenci. Okolo roku 1000 se Olof a Sven dále spojili s norskými jarly Erikem a Svenem proti norskému králi Olafovi Tryggvasonovi. V bitvě u Svoldu Olaf Tryggvason zemřel a Olof poté získal část Trøndelagu a dnešní Bohuslän.  Olof byl okolo roku 1008 v Husaby pokřtěn misionářem Sigfridem a podle Adama z Brém byl sice prvním švédským králem, která až do své smrti zůstal křesťanem, ale protože většina Švédů byli stále pohané, jeho křesťanské aktivity se omezili na už v té době křesťanskou provincii Västergötland.  V Sigtuně Olof razil mince, na kterých je použito slovo "rex" (král). Nápis "OLUF REX" se nachází nad nápisem "OLAF REX". Sigtuna je psána jako "SITUN", "ZINT", "ZTNETEI" nebo "SIDEI". Poslední dvě slova byla dešifrována jako "Si(gtuna) Dei" (Boží Sigtuna).  Během vikinské expedice do země Vendů zajal ženu jménem Edla, dceru vendského vůdce. Ta mu porodila syna Emunda (pozdějšího krále) a dceru Astrid, pozdější manželku Olafa II. Norského. Oženil se však s Estrid Obodritskou, která se stala matkou jeho syna Jakoba a dcery Ingegerd, manželky Jaroslava Moudrého

Norsko-švédská válka.

Když se norské království obnovilo pod Olafem II., rozhořela se nová válka se Švédskem. Norská a švédská šlechta se pokoušela oba krále usmířit. V roce 1018 nabídli Olofovi, aby jako záruku míru provdal svou dceru Ingegerd za norského krále. Olof však chtěl Norsko, což Švédy rozladilo, protože chtěli získal zpět země na východě (dnešní Estonsko a Lotyšsko), které Švédsku platili tribut a o které Olof přišel.  Olof nicméně provdal dceru Ingegerd za Jaroslava Moudrého. Válka však byla zažehnána, když se Olof rozhodl podělit o moc se svým synem Jakobem a když byla jeho dcera Astrid provdána za Olafa II. Norského (podle některých zdrojů podle přání jejího otce, podle jiných proti jeho vůli).

Smrt.

Olof zřejmě zemřel v zimě 1021–1022. Podle legendy byl ve Stockholmu umučen poté, co odmítl obětovat pohanským bohům.

Olof Skötkonung nebo také Olaf Eiríksson (asi 980–1022) byl švédský král zhruba v letech 995 až 1022, syn Erika Vítězného.

奥洛夫·舍特康努格(;980年-1022年)是瑞典历史上首位有确切记载的国王胜利者埃里克的儿子。第二位有确切记载的瑞典国王(995年至1022年)。


Klubová kariéra.

V letech 2003 a 2004 byl Yelldell náhradníkem jiného amerického brankáře Brada Friedela u anglického Blackburnu Rovers. Následující roky působil u německého týmu Stutgarter Kickers, kde prožil úspěšnou kvalifikaci do třetí německé ligy.  V týmu TuS Koblenz byl Yelldell brankářskou jedničkou. V sezóně 2008/2009 se s týmem probojoval do druhé německé Bundesligy. V sezóně 2009–2010 bojoval Koblenz neúspěšně o záchranu v této soutěži. Na neúspěchu se mohlo podílet i Yelldellovo zranění, které mu znemožnilo nastoupit v posledních čtyřech ligových utkáních.  V létě 2010 se upsal klubu MSV Duisburg, za který odchytal první zápas 13. srpna 2010 v prvním kole německého poháru DFB proti domácímu VfB Lübecku. Duisburg zvítězil 2-0. Cesta Duisburgu německým pohárem nakonec skončila až ve finále. Zde Duisburg podlehl lokálnímu rivalovi v podobě Schalke 04.  V další sezóně 2011–2012 už Yelldell nebyl součástí Duisburgu, neboť přestoupil k německému prvoligovému celku Bayeru 04 Leverkusen za částku 260 tisíc eur. V Leverkusenu podepsal kontrakt do konce června 2014. Svůj debut za Leverkusen si odbyl 30. července 2011 v prvním kole poháru DFB proti Dynamu Dresden, ve kterém "Werkself" prohráli 3-4 i přes to, že vedli již po hodině hry 3-0. Od té doby si zatím nepřipsal žádný jiný start (k 22. únoru 2012).

Reprezentační kariéra.

Když Yelldell působil v Blackburnu Rovers, sledoval jej trenér americké reprezentace do 23 let Glenn Myernick. USA se ovšem nekvalifikovalo na Olympijské hry v roce 2004, a tak Yelldell nakonec nebyl do reprezentace povolán.  Až v březnu 2011 obdržel Yelldell od trenéra Boba Bradleyho pozvánku do národního mužstva USA na přátelské zápasy proti Argentině a Paraguayi. Na svém kontě tak má prozatím jeden reprezentační zápas (k 22. únoru 2012).

Osobní život.

Yelldell je svobodný a bezdětný. Disponuje jak německým, tak americkým občanstvím, neboť jeho matka je Němka a otec Američan.

David Yelldell (* 1. října 1981, Stuttgart, Německá spolková republika) je americký profesionální fotbalista narozený v Německu, který hraje na postu brankáře za německý klub Bayer 04 Leverkusen v nejvyšší německé lize Bundeslize. V Leverkusenu působí od léta 2011, předtím působil ku příkladu v anglickém Blackburn Rovers nebo v německém MSV Duisburg.

大卫·耶尔德尔(英文:英语:David Yelldell,1981年-10月1日)为一位生于西德斯图加特,并且拥有德国以及美国两国国籍的职业足球运动员,当前效力于德甲俱乐部勒沃库森,并且也是美国国家足球队的一员,在足球场上司职门将。


Průběh toku.

Pramení na jihu Středosibiřské pahorkatiny východně od Angarského krjaže. Na horním toku až po ústí Ilimpeje teče v široké dolině. V korytě se nacházejí četné peřeje a říční prahy. Na dolním toku v délce 1 300 km jsou častá jezerům podobná rozšíření dlouhá 20 až 25 km. V místech, kde protéká trappy, vytváří soutěsky široké méně než 200 m se svislými břehy vysokými 100 až 200 m. Vytváří zde říční prahy a dlouhé kamenné mělčiny tzv. korgi vysoké 8 až 10 m. Pod prahy dosahuje hloubka 60 až 100 m a vyskytují se tam vodní víry. Průměrná hloubka řeky činí 4 až 6 m, na peřejích 2,5 až 3 m. Největší říční prahy jsou Ždanovský, Vivinský, Učaminský a Velký. Rychlost toku je na prazích až 5 m/s. Ústí zprava do Jeniseje.

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou převážně sněhové srážky. Nejvyšších vodních stavů dosahuje na horním toku od května do června a na dolním toku až do července. Průměrný průtok vody v ústí činí 3 680 m3/s, největší dosáhl ve vzdálenosti 125 km od ústí 74 000 m3/s. V zimě nastává silný pokles průtoku a za celé toto roční období proteče řekou jen 1 % celkového ročního odtoku. Zamrzá v půli října případně až na začátku listopadu a rozmrzá v květnu. Rozmrzání trvá od 4 až 5 do 9 až 11 dní. Ve zúženích se vytvářejí mohutné ledové zátarasy a úroveň hladiny stoupá o 20 až 35 m.

Využití.

Vodní doprava je možná při vyšší vodě od vesnice Tury, která je centrem Evenckého rajónu. Na horním toku jezdí kutry a barže. V ústí se nachází přístav Turuchansk. V povodí se nachází Tunguský uhelný revír.

Dolní Tunguska () je řeka v Krasnojarském kraji a v Irkutské oblasti v Rusku. Je dlouhá 2 989 km. Povodí řeky má rozlohu 473 000 km2.

下通古斯河()是一条位于西伯利亚的河流。流经俄罗斯伊尔库茨克州和克拉斯诺亚斯克边疆区,全长2,989公里,是叶尼塞河的右支,在图鲁汉斯克汇入叶尼塞河。流经通古斯煤田,地质储量1.74兆吨。