Možné technologie ochlazení Země pomocí slunečního geoinženýrství.

Vědci uvádějí 6 nejvíce zkoumaných technik slunečního geoinženýrství:

Rozprašování aerosolů do atmosféry.

O rozprašování aerosolů do atmosféry se mluví jako o nejnadějnější technice ochlazení Země. Rozprašováním aerosolů do stratosféry by mohlo dojít k podobnému ochlazení atmosféry, k jakému dochází při velkých vulkanických erupcích. Při rozprašování oxidu siřičitého by docházelo k reakci s atmosférickou vlhkostí a vznikly by aerosoly kyseliny sírové, které jsou schopné odrážet příchozí sluneční světlo. Další možnosti jsou rozprašování přímo kyseliny sírové či sirovodíku. Aerosoly by měly být rozprašovány letadly či stratosférickými balóny, ovšem v současnosti k tomuto zatím nemáme dostatečně velká letadla. Kolem této technologie ale existují mnohé nejistoty, které ukazují, že v případě, že by byly aerosoly rozprašovány pouze na severní polokouli, mohly by nastat v některých oblastech katastrofální sucha – například v Indii či v oblasti afrického Sahelu. Diskutuje se také situace, kdy by bylo náhle toto rozprašování aerosolů do ovzduší přerušeno z politických důvodů či kvůli vojenským konfliktům. V tom případě by mohlo dojít k náhlému nárůstu teploty, který by mohl být nebezpečný pro přírodu, jiná studie ale tvrdí, že by nebylo tak obtížené těmto šokům zabránit. Problematický je také následný možný výskyt kyselých dešťů. První experimentální ověření ve větším měřítku se očekává v roce 2019, menší experimenty již proběhly například v Rusku.

Posilování mraků nad oceány.

Druhá nejvíce diskutovaná možnost solárního geoinženýrství je posilování mraků nad oceány. Teoreticky by mohly námořní lodě rozprašovat slanou vodu do mraků nad oceány. Rozprášená voda by měla tvořit kondenzační jádra a tím zvyšovat hustotu a velikost mraků.a také způsobovat jejich rozjasňování. Předpokládá se, že podobně jako rozprašování aerosolů i tato technika by mohla být použita pouze ve velmi specifických oblastech, například v oblasti korálových útesů k jejich ochraně či například v Mexickém zálivu ke snížení síly hurikánů. Vědci však mají obavy, že lokální aplikace této metody by mohla způsobit další turbulence v současném již narušeném klimatickém systému, mohlo by docházet k změnám mořských proudů a nepříznivě by mohla být ovlivněna místní bioekologie.

Plodiny a budovy s vysokým albedem.

Další možnost, kterou navrhují vědci v rámci slunečního geoinženýrství je zvýšení odrazivosti budov a rostlin. V případě zastavěných ploch doporučují daleko více využívat světlé barvy, především bílou jak pro střechy budov, tak také pro vyasfaltované a vybetonované plochy. V případě budou tento návrh není příliš kontroverzní, ale na druhou stranu také ne příliš účinný – může ale výrazně pomoct při snižování účinků městských tepelných ostrovů. O hodně kontroverznější je tento návrh pro zemědělské porosty, kde se uvažuje o genetických změnách barev zemědělských plodin, což ale v realitě nebylo nikde vyzkoušeno.

Oceánská zrcadla.

Další, nepříliš známou metodou solárního geoinženýrství jsou tzv. oceánská zrcadla. Fungovat by tato metoda měla tak, že lodě, které brázdí oceány budou generovat mnoho mikrobublinek, které na mořském povrchu budou tvořit vrstvu, která bude mít daleko vyšší odrazivost, než normální povrch moře a díky tomu dojde k ochlazení. Ani tato metoda ale není bez problémů – největším problémem může být, že se změní množství slunečního světla, které prochází do jednotlivých vrstev mořské vody a dojde k ovlivnění života v moři a bude také ovlivněna fotosyntéza. Další studie se snažila situaci modelovat a tvrdí, že ovlivnění mořského života nebude závažné. Problémem je ovšem také množství energie, které by bylo na tvorbu mikrobublin potřeba.

Oslabování vysoké oblačnosti.

Nepříliš prozkoumanou možností je také oslabování účinků slunce pomocí likvidace vysoké oblačnosti - mraků typu cirrus. Tyto mraky, které se formují ve vysokých výškách a obsahují ledové krystaly sice odráží část slunečního záření, ale na druhou stranu absorbují také velké množství dlouhovlnné radiace, takže vy výsledku posilují ohřívání planety. Celkové zadržování tepla cirrusy výrazně překračuje množství tepla způsobeného zvýšenou koncentrací CO díky lidským aktivitám. Oslabování cirrusů by mohlo probíhat letecky pomocí rozsévání pouštního prachu či pylových zrn. I tato metoda však vzbuzuje velké pochybnosti, je možné, že při špatné aplikaci došlo dokonce k dalšímu oteplení a není jisté, zda by také nemohlo dojít k "přestřelení" na druhou stranu. Tuto metodu kritizuje také Světový fond na ochranu přírody (WWF).

Vesmírná stínidla (zrcadla).

Poslední reálně uvažovanou metodou je vyslání velkých zrcadel či stínících prostředků na orbitální dráhu tak, aby částečně stínily Zemi. K eliminaci současného oteplení by stačilo snížit tok slunečních paprsků o 2 %. Tato technologie se zdá být relativně méně kontroverzní, protože by měla být plně po kontrolou lidí, ale problémem je jednak to, že nejsou zatím dostupné potřebné technologie a také náklady na toto řešení by byly ohromné.

Geoinženýrství, řídčeji také geoengineering, je lidské cílené ovlivňování stavu Země, především jejího klimatu.

地理工程学 ( Geoengineering )是运用工程手段解决现时地球问题的一门新兴学科。


Poloha.

Linka pochází následujícími městskými obvody Madridu v severozápadně-východním směru:  Linka začíná na náměstí "Glorieta Cuatro Caminos", dále vede pod ulicí "Bravo Murillo" a "San Bernardo". U opery se otáčí prudce na východ a pod ulicí "Arenal" vede na náměstí Puerta del Sol. Dále pokračuje až do stanice Ventas pod ulicí "Alcalá" a následně vede pod ulicemi "Avenida de Daroca", "Arriaga", "Avenida de Guadalajara" a "Paseo de Ginebra" až do stanice Las Rosas.

Historie.

První úsek linky mezi stanicemi Sol a Ventas byl otevřen dne 14. června 1924. Celý úsek probíhal pod ulicí "Alcalá" – z náměstí Puerta del Sol až k býčí aréně ve Ventas.  21. října 1925 byla linka prodloužena ze stanice Sol do stanice Quevedo. Následně byla otevřena 27. prosince stejného roku odbočná větev "(Ramal)" ze stanice "Isabel II" (dnes Ópera) k železniční stanici "Norte" (dnes Príncipe Pío). K dalšímu rozšíření linky došlo velmi brzy – 10. září 1929 byla na severním konci linka prodloužena ze stanice Quevedo do stanice Cuatro Caminos, čímž bylo umožněno již druhé spojení této stanice s centrem města (tedy stanicí Sol).  Linka následně doznala dvou rozšíření (v roce 1932 byla otevřena další odbočná větev ze stanice Goya do stanice Diego de León pod ulicí "Conde de Peñalver"; v roce 1964 rozšíření ze stanice Ventas do stanice Ciuadad Lineal.), nicméně první zmíněný úsek byl v roce 1958 přiřazen k lince 4 (ta měla do té doby konečnou právě ve stanici Goya), úsek mezi Ventas a Ciudad Lineal byl připojen v roce 1970 k lince 5 krátce po jejím prodloužení do stanice Ventas.  Kromě těchto krátkodobých prodloužení zůstala původní trasa linky z roku 1929 nezměněna až do 16. října 1998, kdy byla otevřena na lince nová přestupní stanice Canal. 16. února 2007 pak došlo konečně k prodloužení linky ze stanice Ventas do stanice La Elipa. Na toto prodloužení navázalo zatím poslední rozšíření, ke kterému došlo 16. března 2011, kdy byl otevřen úsek se mezi stanicemi La Elipa a Las Rosas.  V září 2013 byla celá linka přejmenována na „Linku 2 Vodafone“ () (společně se stanicí Sol – ta byla přejmenována na „Vodafone Sol“. I kvůli kontroverzím se stanice i linka vrátily k původním jménům v červnu 2016. Podle dopravního podniku přineslo přejmenování 3 miliony eur, tzn. milion eur ročně.

Provoz.

Linka se kříží s linkami metra 1, 3, 4, 5, 6, 7, 9 a 10. Linka 2 má ve stanici Sol přestup na příměstskou železnici Cercanías.  Linka v síti metra patří k těm s úzkým průjezdním profilem. Rozchod koleje je stejný jako v celé síti – netypických 1445 mm. Odběr proudu je realizován trolejovým vedením, pevným v celé délce linky, napětí v soustavě je 1500 V ss. Na lince jsou v současnosti provozovány soupravy řady 3000 od španělského výrobce CAF.  Celá linka se nachází v tarifním pásmu A.  Linka je pokrytá mobilním telefonním signálem v celé své trase pro uživatele operátora Vodafone.

Seznam stanic.

Linka v současnosti prochází 20 stanicemi. Průměrná vzdálenost mezi stanicemi je 739 m.

Budoucnost.

Na severním konci je linka považována za dokončenou a neplánuje se její rozšíření. Možné je spíše prodloužení východního konce linky východním směrem a ukončení společnou stanicí "El Cañaveral" s linkou 7.

Linka 2 madridského metra spojuje severní a centrální části Madridu s jeho východní částí a vede ze stanice Cuatro Caminos na severu do stanice Las Rosas na východě. Na lince se nachází 20 stanic a délka linky činí 14,1 km. Tratě jsou vybudovány jako úzkoprofilové, nástupiště mají délku 60 m na úseku Cuatro Caminos – La Elipa a 90 m na úseku La Almudena – Las Rosas. První úsek linky byl otevřen v roce 1924, k poslednímu rozšíření došlo v roce 2011.

马德里地铁2号线()是马德里地铁的一条路线,1924年6月11日通车,来往与。后来在1926年12月27日延长至并在1929年9月1日再延长至。1932年加入了一条由往的支线,但在1958年转交至4号线。1964年路线延长至,但此段于1970年转交至5号线。1998年10月17日加入了以便和7号线延线转乘。2007年2月16日再延长至拉埃里帕站,预定将与11号线转乘,但现时未有时间表。2011年3月16日,路线再延长至。


Život.

Podle buddhistické tradice se narodil v brahmánské rodině ve vesnici zvané Kolita, která však je dnes neznámá, někteří spekulují, že by mohlo jít o dnešní Kul. Kolita také mělo být Maudgaljájanovo původní jméno.  V Pálijském kánonu se o něm píše, že měl modrou kůži, protože se narodil v pekle. Někteří tvrdí, že je původně míněno, že měl kůži tmavou. Ale s peklem je Maudgaljájana dáván do souvislosti často.  Prý se narodil přesně ve stejný den jak Sáriputta (původním jménem Upatisa) a měli to být přátelé od dětství. Původně oba hledali duchovní poučení u mudrce jménem Saňjaja Belatthiputta, představitele skeptické školy zvané Ajňana, která odmítala metafyzické spekulace. Podle théravádských a mahásaghigských zdrojů oba mladé chlapce duchovně neuspokojil, a proto od něj odešli, ve zdrojích tibetských a podle školy mulasarvastivada šlo naopak o velkého zasvěcence, který je vyučil v meditačních technikách, předpověděl příchod Buddhy a dva mladí žáci mu zůstali věrni až do jeho smrti.  Pak se prý oba přátelé rozdělili, s tím, že budou hledat duchovní potravu každý zvlášť a vzkáží tomu druhému, když narazí na její zdroj. K Buddhovu učení byl dle tradice nejprve přiveden Upatisa, když potkal žebravého Buddhova žáka. Vzkázal Kolitovi, že našel, co hledali, a oba se měli připojit k Buddhovi a jeho 500 žákům ve Veuvaně. Všech pět set žáků krom nich dvou dosáhlo ve stejný den osvícení. Kolita a Upatisa, nyní již zvaní Maudgaljájana a Sáriputta, dosáhli osvícení až s dvoutýdenním zpožděním. Tomuto faktu se pak buddhističtí teoretici často věnovali a různě ho vykládali - výklad sahá od teze, že oba žáci byli příliš unavení, až po dalekosáhlá zdůvodnění, že jejich pochopení bylo hlubší, proto trvalo déle, či že "král se na cestu vypravuje déle než prostý člověk".  Tomu odpovídá také to, že si je měl Buddha poté vyvolit za své dva hlavní žáky, což vyvolalo nespokojenost ostatních žáků. Buddha jí prý čelil poukazem na minulé životy. Od toho momentu užíval Maudgaljájana přídomek Mahá (v překladu to značí: skvělý). Měl být v hierarchii druhý za Sáriputtou, kterému byla připisována hlavně moudrost, kdežto Maudgaljájanovi "duchovní síla" (byl to on, kdo v první komunitě Buddhových žáků "komunikoval s duchy a nebeskými bytostmi").  Legendy se nejvíce zabývají jeho vítězstvím nad nágem (zhruba drakem) Nandopanandou. Velký vliv má také příběh, v němž Maudgaljájana zjistí, že jeho matka se dostala do pekla. Podle jedné verze mu Buddha řekne, že když bude dělat dobré skutky, stane se matčinou zásluhou, a to vylepší její budoucí zrození. V jiné verzi se dozví, že v jistý den v roce bytosti opouštějí peklo, lze se s nimi v tu chvíli setkat a předat jim své vlastní zásluhy, jimiž se pak mohou z pekla vykoupit. Všechny tyto příběhy měly velký vliv na jakési obnovení prastarého kultu předků v buddhismu - lidé musejí být dobří, aby vykoupili hříchy svých předků (v posledních sedmi generacích) a své zásluhy jim předávají během svátků zvaných festivaly duchů, populárních především v Číně a Japonsku (zde zvané "bon"). Toto pojetí mělo velmi blízko ke "sbírkám zbožnosti" v konfucianismu, což zřejmě umožnilo buddhismu snadněji pronikat do Číny. Někteří indologové a orientalisté také upozorňují, že příběh o Maudgaljájanově matce pomohl zlepšit postavení ženy v indické společnosti. Příběh měl také vliv literární, inspiroval například tibetský "Epos o Gesarovi z Lingu", kde král Gesar jde rovněž zachránit svou matku do pekla, nicméně nakonec se ukáže, že se do pekla dostala nikoli kvůli karmě vlastní, individuální, ale kvůli zlým činům svého syna. To je důležitý lokální posun, neboť Tibeťané věří v karmu kolektivní, kdežto Indové jen v individuální.  Maudgaljájana byl prý učitelem Buddhova syna Rahuly. Měl sehrát klíčovou roli při schizmatu, kdy se odštěpil Buddhův žák Devadatta a odešlo s ním mnoho žáků. Byl to zřejmě právě Maudgaljájana, kdo většinu přiměl k návratu. Připisuje se mu autorství některých abhidharmových textů (zejm. "Dharmaskandha" a "Prajňáptibhásja"), avšak bývá to často zpochybňováno.  Maudgaljájana byl nakonec zavražděn nepřátelskou sektou (v jiné verzi lupiči), což buddhisté považují za důsledek jeho karmy z minulého života, když v jedné verzi zabil své rodiče, v jiné je pouze urazil. To má také dokazovat, že žádná psychická síla nemůže karmu přemoci, na druhou stranu ani nejhorší karma neznemožňuje dosáhnout osvícení.  Některé buddhistické texty Maudgaljájanu označují za arhata, tedy toho, kdo se již znovu nezrodí, jiné ovšem tvrdí, že on a tři další Buddhovi učedníci (Mahákasjapa, Subhuti, Mahakatjajana) se znovu narodí a stanou se novými Buddhy. Jeho socha bývá ve většině buddhistických chrámů hned vedle hlavní sochy Buddhy, spolu se sochou Sáriputtovou.

Maudgaljájana, či též Mahá Mógallána byl indický duchovní a filozof, dle tradice Buddhův žák, druhý mu nejbližší po Sáriputtovi. Byl to zřejmě on, kdo do buddhismu vnesl uctívání předků (tzv. festivaly duchů). Někdy bývá za jeho následovníka označován Dharmagupta, zakladatel školy zvané dharmaguptaka.

目犍连(;)也称大目犍连、没特伽罗、目犍莲,简称为目连、目莲。释迦牟尼佛的十大弟子之一,佛教、道教及民间传说的创作故事《目连救母》中的「目连」正是指此人。普遍认为说一切有部所传《阿毘达磨法蕴足论》是其作品。


Starověké Řecko.

Ve starověkém Řecku byl kult domácích božstev součástí rodinného kultu. Významnou roli v něm hráli především různé hypostáze Dia. Jako "Zeus Herkeios", jehož přízvisko je odvozeno od "hérkos" „plot“, měl svůj oltář na dvoře domu, jako "Zeus Ktésios" „nabyvatel“ byl ctěn jako dárce bohatství a ochránce zásob a byl vzýván při rituálu "panspermia" jako dárce všech druhů semen. "Zeus Melichios" „dobrý, příznivý“ měl podobu hada s rohem hojnosti a "Zeus Sotér" „zachránce“ dostával první a poslední oběti při slavnostech. Oběti byly též přinášeny Dioskúrům, synům Dia, kteří měli také podobu hadů střežících dům.

Starověký Řím.

Ve starověkém Římě byl centrem domácího kultu oltář Vesty, bohyně krbu. Na její kult dohlíželi především ženy, během jídla jí bylo obětováno víno a pokrmy vhozením do ohně. S Vestou a krbem byli spojeni penáti, kterým bylo též obětováno jídlo vhozením do ohně. Penátům se podobají larové, původně spíše duchové místa.  S domovním prahem a vchodem do domu byla spojena božstva Limentinus a Limentina, Forculus, a Forcula.

Slované.

U Slovanů pochází většina dokladů o víře v ochránce domovů až z folklóru 19. a 20. století, kult "domesticos deos" „domácích bohů“ a "penates" však zmiňují již kroniky Dětmara, Helmolda a Kosmy z 11. a 12. století. V Polsku a Rusku je z 16. století doložen výraz "domowe ubožęta", respektive "uboze", ještě v 19. století pak živý ve slovenském ochránci domovů zvaném "buožik, buožiček domácí".  Ve východoslovanském prostředí je nejčastějším označením domácího ducha domovoj či "děd". Ten má různé formy podle toho kde přebývá, například "dvorovoj" obývá dvůr, "chlěvnik" chlév, "gumenik" stodolu, "bannik" lázeň a "ovinnik" sušárnu obilí. Škodlivým protějškem domovoje je "kikimora". V západoslovanském prostředí a ve Slovinsku je domácím duchem skřítek či šotek. Někdy nabývá ďábelských rysů a hospodářem je získáván pomocí černé magie, tato varianta je nazývána plivník či "zmok". Rozšířené je také podání o hadovi jako ochránci domu nazýváném "hospodář", "hospodáříček" či "domovníček".

Domácí božstvo, ochránce domova či domácí duch je v mnoha archaických náboženstvích bytost ochraňující dům a rodinu která jej obývá.

家神,台湾又称家堂佛,日本又称屋内神,是指东亚民间信仰中在家中供奉的神祇,是保护家宅的神祇,常常不限于一位。故有家堂五神、家宅六神等说法。


Historie.

První známé pozorování Andromedid proběhlo 6. prosince 1741 v Petrohradu v Rusku. Další silná maxima roje byla pozorována v letech 1798, 1825, 1830, 1838 a 1847. Andromedidy vytvořily efektní podívanou několika tisíc meteorů za hodinu v letech 1872 a 1885, v důsledku průchodu Země přes proud kometárních trosek. Johann Julius Schmidt, který je pozoroval z Atén, řekl, že v roce 1872 se roj skládal především ze slabých (5. až 6. hvězdná velikost) meteorů převážně oranžového nebo načervenalého zabarvení. V Anglii odhalil stejné maximum, které produkovalo nejméně 58 600 viditelných meteorů v průběhu čtyř a půl hodiny, Edward Lowe. Ten konstatoval, že meteory byly mnohem pomalejší než Leonidy a poznamenal, že na severozápadě několikrát zaslechl zvuky připomínající velmi vzdálenou střelbu. V Barmě v roce 1885 bylo meteorické maximum vnímáno jako osudové znamení a skutečně byla rychle následována kolapsem dynastie Konbaung a dobytím země Británií.  27. listopadu 1885 poskytl meteorický roj příležitost pro první známou fotografii meteoru pořízenou Rakousko-uherským astronomem Ladislausem Weinekem, který zachytil 7 mm dlouhou stopu ve své pražské observatoři.

Současná aktivita.

Od 19. století Andromedidy vybledly tak výrazně, že již nejsou obvykle viditelné pouhým okem, i když nějaká aktivita je stále pozorovatelná každý rok v polovině listopadu vhodnými detekčními zařízeními. V posledních letech byla nejvyšší aktivita méně než tři meteory za hodinu, mezi 9. a 14. listopadem. Činnost Andromedid v listopadu pochází z nejnovějších proudů, nicméně aktivita z počátku prosince vychází z nejstarších.  4. prosince 2011 šest Kanadských radarových stanic detekovalo 50 meteorů za hodinu. Činnost pocházela pravděpodobně od proudu z roku 1649. 8. prosince 2013 oznámil odborník na meteory Peter Brown oznámil, že Canadian Meteor Orbit Radar zaznamenal výbuch meteorů Andromedid za posledních 24 hodin. Vědci předpokládají poněkud slabší návrat v roce 2018, ale silnější s maximem až 200 meteorů za hodinu v roce 2023. Canadian Meteor Orbit Radar (CMOR) také zjistil nárůst na 30 meteorů za hodinu 27. listopadu 2008.  V průběhu roku 2012 měl roj nenápadné maximum 9. listopadu.

Virginidy jsou meteorický roj. Existuje mnoho velkých a menších meteorických proudů, které se vyskytují v komplexu Virginid, včetně Alfa Virginid, Gama Virginid, Eta Virginid, Theta Virginid, Iota Virginid, Lambda Virginid, Mí Virginid, Pí Virginid, Psí Virginid, a březnových Virginid, zdánlivě vylétajících ze souhvězdí Panny mezi únorem a květnem. Kolektivně trvá roj obvykle od konce ledna do poloviny dubna a do začátku května, s maximem v březnu a dubnu. Průměrná hodinová frekvence činí jeden až dva meteory. Hlavní radiant se nachází na konci ledna na jihovýchod od středu souhvězdí Lva a v centrální části souhvězdí Panny v blízkosti Spicy v polovině května.

室女座流星雨是一个流星雨的复合体,称为室女座复合流星雨。它有许多主要的和次要的流星雨,包括室女座α流星雨、室女座γ流星雨、室女座η流星雨、室女座θ流星雨、室女座ι流星雨、室女座λ流星雨、室女座μ流星雨、室女座π流星雨、和室女座φ流星雨、还有室女座三月流星雨。大多数都是在2月到5月间从室女座辐射出来。整个集团流星持续的时间从1月下旬至4月中旬,并且可以延续到5月初;峰值在3月和4月,平均每小时平均1-2颗。主要的辐射点于1月后期从东南的狮子座移动,到5月中旬移至室女座的中心,靠近角宿一的附近。


Popis.

Patří mezi nejmenší druhy hmyzu, délka těla zpravidla do 1 mm (0,3–1,7 mm). Dlouhá tykadla přesahující polovinu těla jsou umístěna daleko od sebe, blízko složeným očím; jsou bez kroužků, u samců nitkovitá s 10–13 články, u samic s paličkou na konci a 8–11 články. Křídla většinou vyvinutá, se silně redukovanou žilnatinou (žilky viditelné jen u báze křídla), dlouze obrvená; přední křídla na bázi často stopkovitě zúžená, zadní křídlo zúžené. Chodidla se čtyřmi (Mymarinae) nebo pěti články (Gonatocerinae). Tělo žlutavé až černé, nikdy není kovově lesklé. První článek zadečku často stopkatý. Larvy jsou v prvním instaru drobné a mají ocásek, později jsou zavalité.  Brvušky se vyvíjejí především ve vajíčkách křískovitých (Cicadellidae), ploštic a brouků, méně často u mšicosavých (Sternorrhyncha), vážek, rovnokřídlých, pisivek, třásněnek (Terebrantia) a dvoukřídlých.

Využití brvuškovitých při biologické ochraně rostlin.

Brvuška ostnohřbetková ("Polynema striaticorne") parazituje ve vajíčkách ostnohřbetky ovocné. Samec 1–1,1 mm velký, samice 1,2–1,3 mm. Zbarvení těla tmavě hnědé až černé, stopka zadečku, báze tykadel a nohy se světlou kresbou. Samice klade 40–65 vajíček. Přezimuje předkukla ve vajíčku hostitele. Brvuška pochází ze severní Ameriky, v 60. letech 20. stol. byla úspěšně vysazena ve vinicích v severní Itálii. Po třech letech od vysazení byla vajíčka ostnohřbetky parazitována více než z 50 % (v Gruzii 22–57 %) a do několika let po vysazení přestala ostnohřbetka škodit. V polovině 80. let 20. stol. se brvuška rozšířila i do regionů, kam nebyla vysazena a do kterých se rozšířila se stromky ze školek. V Itálii má druh tři generace v roce (v Gruzii 2–3) na rozdíl do jedné generace ostnohřbetky, čímž se zvyšuje účinnost regulace. Introdukce brvušek je nejvhodnější v jarním období, v dubnu až květnu. V ČR byla zjištěna v roce 2016 v některých sadech, kam se rozšířila patrně se stromky. Při nadměrném výskytu může být introdukce brvušek alternativou k insekticidní ochraně.  "Alaptus auranti" (syn. "Parvulinus auranti"), "Anagrus atomus", "Erythmelus flavovarius" a některé další druhy brvušek parazitují na štítence zhoubné ("Quadraspidiotus perniciosus"; obecný název červec San José, angl. San Jose Scale), která je hojným škůdcem na ovocných dřevinách a jejímž přirozeným nepřítelem je také parazitoid pukličník štítenkový ("Encarsia perniciosi") a nejvýznamnějším parazitoid pukličník žlutý ("Aphytis proclia").  Při biologické ochraně proti sítinovce pěnišníkové ("Graphocephala fennahi") lze použít vaječné parazitoidy "Anagrus atomus" (Linnaeus, 1767) a "Stethynium triclavatum" (Enock, 1909) z čeledi brvuškovití.

Ohrožený druh.

Do "Červeného seznamu ohrožených druhů ČR" byla jako ohrožený druh (endangered, EN) zařazena brvuška "Mymar pulchellum" (Curtis, 1832).

Brvuškovití (Mymaridae) je čeleď hmyzu z nadčeledi chalcidek, do které patří přes 100 rodů a více než 1400 druhů rozšířených po celém světě. Český název podle dlouhých brv na křídlech. Všechny známé druhy brvušek jsou parazitoidy, parazitují na vajíčkách hmyzu. Do čeledi patří i patrně nejmenší zástupce létavého hmyzu na světě "Dicopomorpha echmepterygis".

缨小蜂科(Mymaridae)也被称为仙女蜂科(fairy wasp或fairyfly),是小蜂总科下的一个科,遍布世界温带和热带区域。缨小蜂科包含100个属和1400个物种。


Casus beli.

Padesát let před koncem filmu 2x zaútočila na Zemi mimozemská hmyzí rasa - Formíňané. Útok byl zastaven tím, že Mazer Rakham naboural svou stíhačkou do lodi královny hnízda. Zjevně při tom zemřel.

Děj.

Počátek filmu - planeta Země.

Andrew "Ender" Wiggin je šesti až patnáctiletý chlapec. V blízké budoucnosti cvičí na "Kadetské Škole" lidské vesmírné flotily. Hlavním odznakem kadeta je čip vložený na páteř pod temeno. Ten mu odeberou a může jít domů. Než ale odejde ze školy, najde si ho parta výrostků a chce ho zbít do krve. Jelikož je mladší Ender chytřejší, jede do nemocnice zbitý do krve jeden z výrostků. U Endera doma překvapí Wigginovic rodinu "plukovník Hyrum Graff", který mladému Enderovi řekne, že byl přijat na "Bitevní školu", ležící na orbitální stanici.

"Bitevní škola" na orbitu.

"Bonzo Madrid" je velitelem "týmu Salamandrů". Pořád si chce dobírat Endera kvůli jeho mládí a výškovému rozdílu. AE Wiggin se zde také seznámí s další kadetkou a svou velkou kamarádkou - "Petrou Arkániovou". AE Wiggin a Petra pomohou svému Salamandrovskému týmu tak, že vystřelí ze zákrytu a AE Wiggin se dostane až do místa, kde je jasné, že vyhráli. Nicméně Bonzo je nechce vidět pohromadě a tak se zrodí vykopávkový tým - "Tým Draků", který dostane AE na povel a jeho vedení způsobí, že vyhraje. To se zas nelíbí Bonzovi a tak jej za dohledu dvou výrostků chce zbít, nejlépe zabít. To však AE Wiggin zase vyhraje a Bonzo to odnese zlomenou krční páteří. Ender odchází z bitevní školy zpátky na zem, a to přesto, že je její nejlepší žák. Jeho sestra ho však přesvědčí k opětovnému odletu z Naší Matky.

Hluboký vesmír.

Neletí však do Bitevní školy, ale do předsunuté kolonie na planetě blízké "Termiťanskému zdrojovému světu". Vyhraje zde několik bojových simulací, i tu poslední - avšak hned po jejím konci, kdy byla zničena Termiťanská planeta, se dozvíme, že to nebyla simulace, ale skutečný boj. Termiťanský svět je celý mrtvý. Jde si odpočnout, usne, po vzbuzení se na předsunuté planetě podívá z okna a uvidí známé místo. To se s ním tehdy na Bitevní akademii pokoušela mluvit jedna z termiťanských královen - jediná co přežila dnešní akt genocidy, nyní však umírající. Ender ji vyhledá, vezme si od ní vejce s mladou královnou uvnitř a letí jako svobodný admirál splnit, co slíbil umírající termiťanské matce - obnovit její rasu na některé z planet.

Enderova hra (v anglickém originále Ender's Game) je americký sci-fi film z roku 2013 natočený podle části stejnojmenné knižní ságy. Odvíjí se okolo osoby Andrewa Endera Wiggina.

是一部于2013年11月1日上映美国科幻电影,根据同名小说改编,由加文·胡德执导。


Historie.

První kapli Všech Svatých dal na tomto místě postavit vévoda Rudolf I. Saský. Byla vysvěcena roku 1346 a podřízena přímo papeži, roku 1400 se stala hlavním městským kostelem. Koncem 15. století dal vévoda Fridrich III. přestavět celý zámek a s ním v letech 1490-1511 i kostel v pozdně gotickém slohu podlke návrhu architekta Konráda Pflügera. Na výzdobě se podíleli vynikjaící umělci, například řezbář Tilman Riemenschneider, malíř Albrecht Dürer a další. Roku 1502 založil Fridrich Wittenberskou univerzitu a roku 1507 ji papež potvrdil. Kostel Všech svatých se tak stal i univerzitním kostelem. V kostele kázal Luther i Melanchton, odehrávaly se zde promoce a jiné stavnosti.  31. října 1517 vyvěsil podle pověsti na boční dveře Martin Luther svých 95 tezí proti prodeji odpustků, a to jako pozvánku na univerzitní disputaci. Jak bylo zvykem, poslal je i arcibiskupovi Albertovi do Mohuče, teze však byly mezitím vytištěny a rychle se rozšířily po Německu, takže ohlášená disputace se patrně nekonala a Lutherův čin se pokládá za začátek německé protestantské reformace. Roku 1546 byl zde Martin Luther pohřben a roku 1560 i jeho nejbližší žák Philipp Melanchthon.  Za Sedmileté války dobyli Wittenberg Prusové a při obléhání a ostřelování kostel do základů vyhořel. Když bylo Sasko připojeno k Prusku, v roce 1858 nařídil král Fridrich IV., aby byl kostel důkladně opraven, a do dveří dal vyrobit bronzové veřeje s reliéfy k Lutherovým tezím. K výročí Lutherova narození roku 1883 byl kostel opět restaurován a upraven v novogotickém slohu, včetně věže. Od roku 1949 slouží kostel i jako farní a za faráře F. Schorlemmera se stal významným střediskem disidentského mírového hnutí v tehdejší NDR. Roku 1983 byla instalována nová barevná okna a v letech 1999-2000 dostal novou střechu. K výročí Lutherových tezí roku 2017 byl znovu opraven a otevřen v roce 2016.

Evangelický zámecký kostel ("Evangelische Schlosskirche"), Kostel Všech svatých nebo Kostel reformace je největší kostel v německém městě Wittenberg. Nachází se u jižní části zámku, bývalého sídla saských kurfiřtů a patří evangelické (luteránské) církvi.

诸圣堂,俗称城堡教堂("Schlosskirche"),与“城市教堂”("Stadtkirche")即圣玛利亚教堂相区别,有时称为宗教改革纪念教堂,是德国维滕贝格的一座路德宗教堂。它被称为“维滕贝格最著名的建筑”。1517年10月31日,马丁·路德在此教堂门前张贴《九十五条论纲》,被视为宗教改革的开始。


Postup.

Národní středisko pro hurikány (NHC) začalo 26. srpna pozorovat tropickou vlnu vyvíjející se u západního pobřeží Afriky. Za tropickou cyklónu byl systém prohlášen 30. srpna. 4. září vyhlásilo národní středisko pro hurikány varování pro Závětrné ostrovy a Portoriko.  Dne 4. září 2017 vyhlásil guvernér amerického státu Florida stav nouze a nechal rozmístit 100 příslušníků národní gardy na území státu, aby mohli pomáhat s přípravami na příchod hurikánu. Do 8. září poté bylo rozmístěno 7000 lidí. Dočasně také nechal zrušit poplatky za některé silnice a dálnice, aby bylo možné usnadnit evakuaci lidí v oblastech, kudy se předpokládalo, že by hurikán mohl postupovat. Od 6. září byly na území Florida Keys uzavřeny všechny školy. Z ostrovů bylo rovněž evakuováno tamní obyvatelstvo, včetně turistů. Kromě Florida Keys byly uzavřeny školy ve 44 floridských okresech (z celkem 67). Následně guvernér Scott nařídil uzavření všech typů škol na území celého státu, a to mezi 8. a 11. zářím.  6. září nařídil starosta Fort Lauderdale evakuaci všech obyvatel východně od silnice US 1. Přemístěno bylo několik milionů lidí a evakuace byla největší v dějinách státu. O den později bylo vydáno varování před hurikánem pro části jižní Floridy od Jupiter Inlet až po Bonita Beach, včetně Florida Keys. To bylo později rozšířeno o území až po Miami. V sobotu 9. září ukončila provoz všechna větší letiště na jihu území státu, včetně Letiště Fort Lauderdale-Hollywood a Miami International Airport.  5. září zasáhl hurikán Irma Malé Antily s rychlostí větru kolem 290 km/h. V ranních hodinách 6. září 2017 oko hurikánu přešlo přes ostrov Barbudu, kde byl zaznamenán vítr o rychlosti přes 300 km/h. Následujícího dne zasáhl hurikán Portoriko a Hispaniolu. Dne 9. září 2017 hurikán zasáhl východní část Kuby. Hurikán sice zeslábl na 4. kategorii, nicméně vítr dosahoval i tak rychlosti 250 km/h. Severozápadním směrem postupoval rychlostí 19 km/h. V provinciích Mayabeque, Matanzas a v Havaně vyhlásily úřady mimořádný stav. 10. září zasáhl hurikán Floridu a následujícího dne státy Georgiu, Alabamu a Jižní Karolínu.

Hurikán Irma byla tropická cyklóna a čtvrtý hurikán atlantické hurikánové sezóny roku 2017. Tento hurikán je považován za jeden z největších hurikánů v historii přírodních katastrof. Evakuováno bylo přes 7 milionů lidí. Síla větru přesahovala 250 km/h. Vlny díky síle větru dosahovaly až 8 metrů.

飓风伊尔玛(英语:Hurricane Irma)是一场极其强劲和灾难性的佛得角型飓风,就最大持续风速来说,伊尔玛是自威尔玛以来在大西洋地区观察到的大西洋飓风记录列表热带气旋,以及在大西洋开放地区的最强风暴。伊尔玛是有记录以来首个袭击背风群岛的五级飓风,飓风玛丽亚在两周后紧随其后,是玛丽亚之后造成经济损失第二大的加勒比飓风。2017年大西洋飓风季的第九场热带气旋命名的风暴、第四场飓风、第二场大型飓风和首场五级飓风,伊尔玛在其漫长的一生中造成广泛和灾难性的破坏,特别是在加勒比地区东北部和佛罗里达礁岛群。它也是自2005年飓风卡崔娜以来袭击美国本土最强烈的飓风,自同年威尔玛以来首场登陆佛罗里达州的大型飓风,及自2004年飓风查利以来首场袭击该州的四级飓风。


Popis rakety.

Nosič Proton-M se skládá ze tří stupňů, všechny jsou poháněny raketovými motory na kapalná paliva, používající kombinaci oxidu dusičitého jako okysličovadlo a palivo asymetrický dimethylhydrazin. První stupeň je jedinečný v tom, že se skládá z centrální válcové oxidační nádrže o stejném průměru jako ostatní dva stupně a k jeho obvodu je připojeno šest palivových nádrží, z nichž každá nese motor RD-275M, což je vylepšená verze starších motorů RD-253 používaných na raketách Proton-K. Motory v tomto stupni se mohou otáčet tangenciálně až o 7 ° od neutrální polohy a poskytují plnou kontrolu vektorového tahu. Důvodem pro tento návrh je logistika: průměr oxidačních nádrží a dvou následujících stupňů je maximální, které lze dodat železnicí vedoucí na kosmodrom Bajkonur. Nicméně v Bajkonuru se plně sestavený nosič opět přepravuje po železnici, protože má dostatek prostoru.  Druhý stupeň využívá konvenční válcový design. Je poháněn třemi motory RD-0210 a jedním motorem RD-0211. První a druhý stupeň je spojeny válcovou příhradovou mezistupňovou konstrukcí z ocelových prutů, umožňující volný odvod spalin při zážehu motorů druhého stupně.  Třetí stupeň je také válcového provedení. Obsahuje avioniku k řízení prvních tří stupňů. Jsou zde výkyvně uloženy čtyři spalovací komory čtyřkomorového řídicího motoru RD-0214 třetího stupně. Hlavní motor třetího stupně, RD-0213, je nepohyblivě umístěn v podélné ose stupně. Kompletní pohonný systém tvořený těmito dvěma motory je označen jako RD-0212.  Jako horní stupeň se u Proton-M používá Briz-M, nebo jeho předchůdce Block DM. Tyto horní stupně jsou určeny k vynášení těžkých nákladů a družic na nízké, střední a vysoké oběžné dráhy (včetně geosynchronních a geostacionárních).

Varianta Proton Medium a Light.

V září roku 2016 oznámila společnost ILS, která zajišťuje ruské nosné rakety pro zahraniční zákazníky, možnosti využití odlehčených modifikací rakety Proton, které podporuje i výrobní závod Chruničev. Důvodem je snížení nákladů při vypouštění středně těžkých a lehkých komerčních družic.  Odlehčené varianty vycházejí z nosiče Proton-M, který využívá konfiguraci 3+1. Střední varianta Proton Medium v konfiguraci 2+1 bude využívat stejný první stupeň rakety Proton-M, rozdíl bude pouze v lehce protažených nádržích, přičemž dojde k zachování šesti motorů RD-275M. Jako druhý stupeň se použije třetí stupeň z Protonu-M, u kterého se trochu protáhne délka. O pohon se bude starat motor RD-0213, který létá na třetím stupni Proton-M.  Verze Proton Light bude mít také protažený první stupeň, ale bude disponovat pouze čtyřmi motory a čtyřmi externími nádržemi. V horní části stupně se bude nacházet ještě dodatečná palivová nádrž. Druhý stupeň má být shodný s variantou Proton Medium. Obě verze pak budou využívat současný horní stupeň Briz-M s čtyřmetrovým aerodynamickým krytem.  První starty obou verzí jsou naplánovány na rok 2019 z upravené rampy 81/24 v Bajkonuru.

Proton-M (rusky "Протон-M") je ruská těžká raketa odvozena od rodiny nosných raket Proton vyvinuté bývalým Sovětským svazem. Vyráběna je společností GKNPC Chruničeva a starty raket probíhají z komplexů 81 a 200 na kosmodromu Bajkonur v Kazachstánu. První start tohoto nosiče proběhl 7. dubna 2001.

质子-M运载火箭(俄语:Протон-М,或称为质子-M/和风-M)俄罗斯质子号火箭家族中的最新型号。


Rozšíření.

Nyní je rozšířena v teplých oblastech všech kontinentů, vyrůstá na severu i jihu Afriky, v Severní a Jižní Americe i na ostrovech Karibiku, v Austrálii, na Novém Zélandu i ostrovech Pacifiku. Po Asii se z Číny rozšířila až na Malajský poloostrov, do Indonésie i do severních oblastí indického subkontinentu. Do Evropy se dostala počátkem 17. století a s malým zpožděním začala být řídce vysazována i na území dnešní České republiky.  Původní druh vrby babylonské vyžaduje poměrně teplé polohy a je pěstován jako sadovnická dřevina v klimatu s vyšší průměrnou teplotou. Ve Střední Evropě se sázel hlavně vyšlechtěný převislý kultivar 'Pendula', z něhož jsou k dispozici pouze samičí jedinci. Nyní je však obvyklejší nový kultivar 'Tortuosa', lišící se nápadně pokroucenými větvemi a vyšší odolností proti jarním mrazíkům.

Ekologie.

Preferuje vlhké prostředí, obvykle se přirozeně vyskytuje podél vodních toků, na vlhkých údolních nánosech a v písčitých sníženinách. Toleruje záplavy a může růst i v mokřadech. Je náročná na dostatek světla, špatně roste v zastínění. Vyskytuje se do nadmořské výšky 2000 m a v místech, kde bývají průměrné roční srážky od 550 do 1700 mm. Ploidie druhu je 2n = 76.  Vrba babylónská je fanerofyt kvetoucí koncem března a v dubnu, před nebo krátce po rašení listů. Plody dozrávají v květnu. V České přírodě se vyskytuje převážně jen jako kulturní, pěstovaná dřevina.

Popis.

Vrba babylónská je dvoudomá dřevina, strom vysoký 10 až 12 m se šedočernou kůrou, nepravidelně široce protáhlou korunou a mělce zahloubenými kořeny, Má dlouhé, převislé větve zelené barvy a téměř k zemi sahající tenké, metlovité letorosty. Z úzkých, špičatých pupenů ve spirále vyrůstají listy s 5 mm řapíky. Mají chlupaté, čárkovitě kopinaté čepele 5 až 15 cm dlouhé a 1 až 1,5 cm široké, u báze klínovité a na konci zašpičatělé, po obvodě jemně pilovité, svrchu tmavě zelené, zespod nasivělé a výrazně síťnaté, v horní polovině zkroucené. Palisty jsou kopinaté, dlouze špičaté a v koncové části zkroucené. Na podzim se listy před opadem zbarvují zelenožlutě.  Květenství jsou štíhlé jehnědy válcovitého tvaru, často ohnuté, samičí do 3 cm a samčí do 4 cm dlouhé a 0,5 cm široké. Jejich jednopohlavné květy jsou nahé, nemají okvětní lístky. Samčí květy se žlutozelenými listeny mají dvě tyčinky s červenavě žlutými prašníky a dvě žlázky produkující nektar. Samičí květy mají přisedlý semeník s krátkou čnělkou s nedělenou bliznou a jednu nektarovou žlázku.  Plody jsou žlutohnědé, úzce kuželovité tobolky asi 3 mm dlouhé a obsahují množství velmi jemných semen, ta jsou rozšiřována větrem a jejich doba klíčivosti se pohybuje pouze od 5 do 10 dnů.

Rozmnožování.

Nové stromy mohou vyrůst ze semen nebo z řízků či odkopků kořene. Semenáče rostou pomaleji, ale mají dlouhou životnost a vytvářejí vysoké stromy s rozložitou korunou. Stromy z dobře kořenících řízků jsou pro průmyslové zpracování (na palivo nebo pro výrobu papíru) pěstované na plantážích. Po jejich seřezání vyrůstají z pařezů výmladky, které mohou být za rok vysoké až 3 m. Dřevo stromů je měkké a bývá napadáno živočišnými škůdci, např. brouky tesaříky druhu "Anoplophora".

Hybridizace.

Vrba babylónská se často kříží s jinými druhy. Ve střední Evropě se vyskytují hlavně tyto její hybridy:  Vrba obloukovitá má poměrně pevné dřevo a je vhodná do vyšších poloh. Pěstuje se kultivar 'Blanda' s větvemi jen mírně převislými nebo kultivar 'Elegantissima' s větvemi delšími a více převislými.  Vrba náhrobní se žlutě zbarvenými letorosty je oceňována pro dekorativní vzhled, ale její dřevo je poměrně křehké a bývá poškozována větrem. Pěstuje se kultivar 'Chrysocoma' s dlouhými, převislými, žlutými větvemi nebo kultivar 'Salamonii' s větvemi hnědavými až zelenkavými a méně převislými.

Význam.

Kromě estetické funkce je vrba babylonská využívána jako palivové dříví, bývá zdrojem buničiny pro výrobu vysoce kvalitního papíru a dlouhé letorosty se používají k pletení košů a podobných produktů. Dřevo je lehké a měkké, středně husté (400 kg/m3) a má červenohnědou barvu. Vyrábí se z něho nábytek, dřevěné obaly a nářadí, dřevovláknité desky a překližky.  Stromy se vysazují podél břehů řek, rybníků a jiných vodních toků k zábraně eroze půdy, nebo na plantáže pro průmyslové vyžití, na 1 ha se sází 2000 až 3000 jedinců. Dřevina je také ceněná jako solitérní parkový strom, který však spotřebuje velké množství vody. Obecně se nedoporučuje vysazovat blízko objektů, může vyrůst ve velmi velký strom, který invazními kořeny proniká do prasklin kanalizačních potrubí která ničí a ucpává, křehké větve se pod tíhou sněhu často lámou a poškozují střechy a na podzim vzniká opadem listů velké množství smetí.  Kůra stromu obsahuje kyselinu salicylovou (klíčová složka aspirinu) a proto se používá k léčbě horečky a revmatoidní artritidy. Vrba babylónská má i fytoremediační potenciál, v listech hromadí získaný ethanol a benzen.

Vrba babylónská ("Salix babylonica") je teplomilný druh rodu vrba pocházející ze severní a střední Číny, kde v povodích řek Jang-c’-ťiang a Žlutá řeka vytváří rozlehlé porosty. Druhové jméno „babylónská“ dostala podle mylného předpokladu, že pochází z oblasti Babylonie, kam se ve skutečnosti dostala až počátkem našeho letopočtu hedvábnou stezkou přes Střední Asii, Afghánistán, Irák a Sýrii.

垂柳(学名:)是杨柳科柳属的植物。别名“垂枝柳”、“倒挂柳”、“倒插杨柳”。原产于中国北方,后沿着丝绸之路传到欧洲和亚洲其他地区。


Vzhled.

Mystacina větší byla středně velkým netopýrem dosahujícím velikosti kolem 9 cm, rozpětí křídel činilo až 31 cm a hmotnost až 35 g. Příbuznou mystacinu novozélandskou ("M. tuberculata"), ke které kdysi patřila mystacina větší jako její poddruh, velikostí přesahovala i o třetinu. Tento druh se dovedl pohybovat na zemi, kdy se pomocí svých ramen mohl prodírat v podrostu, pokud však rozvinul křídla, stal se nepříliš rychlým letcem. Uši jsou zašpičatělé a ocas pouze krátký. Srst má hnědou barvu.

Biologie.

Mystacina větší byla či je endemitem Nového Zélandu. Žila na Stewartově ostrově a dalších přilehlých ostrovech (jako ostrov Big South Cape), přestože historický rozsah výskytu mystacin byl mnohem větší a ze subfosilních záznamů vyplývá, že obývala i Severní a Jižní ostrov. Domovinu mystacin větších představovaly lesy, přičemž hřadovaly v jeskyních a možná také ve stromových dutinách. O chování tohoto druhu se mnoho neví. Ve svém areálu výskytu zastupoval nebo zastupuje ekologickou roli hlodavců, kteří na ostrov nepronikli. Asi tak hodinu až dvě po západu slunce začaly být mystaciny aktivní a o jejich komunikaci nejsou známy informace. Rovněž složení potravy zůstalo u mystaciny větší neznámé. Mystaciny novozélandské žerou například členovce, ovoce, nektar a pyl a podobnou stravou se mohla živit i mystacina větší. Systém páření byl zřejmě monogamní, zdá se, že se rodiče pářili pouze jedenkrát za rok a narodil se (duben−květen) jim jeden netopýr.

Ohrožení.

Nebezpečí pro netopýry na Novém Zélandu představuje kácení lesů, pro mystacinu větší se pak stala hlavní hrozbou introdukce krys ostrovních ("Rattus exulans"). Již zhruba v 19. století obývala svůj zmenšený areál výskytu a poslední netopýři žili na ostrovech Big South Cape a blízkém Putauhina. Zde však došlo v 60. letech 20. století k introdukci krys a pokles byl velice rychlý. Mystaciny nebyly pozorovány už v roce 1967. Roku 1988 mystacinu větší Mezinárodní svaz ochrany přírody označil za vyhynulou. Na obou ostrovech později došlo k vyhubení nepůvodních krys (populace mystacin novozélandských se rovněž po vyhubení nepůvodních predátorů stala stabilnější) a po těchto krocích přišla hlášení o spatření netopýrů na Putauhině a na Big South Cape. Byla zaznamenáno echolokace, jíž mohl tento druh vydávat. Došlo k přeřazení mezi kriticky ohrožené druhy a pro zachování jsou potřebné další průzkumy. Mohlo by zde žít však pouze méně než 50 dospělců. Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin mystacinu větší nezaznamenává.

Mystacina větší ("Mystacina robusta") byl či je kriticky ohrožený druh náležící do čeledi mystacinovití (Mystacinidae) a rodu mystacina ("Mystacina"). Místním jazykem se nazývala waitoreke.

强壮短尾蝠("Mystacina robusta")或称作大短尾蝠,是新西兰特有的一种短尾蝠。史前牠们已经分布在北岛及南岛,但后来就只有在斯图尔特岛出没。牠们在地上爬行的能力,能够如同飞行般熟练。牠们的双翼可以在身体两侧折曲成小袋,使牠们能够穿越山洞或丛林。


Historie.

Stará radnice.

Úřad správy města původně sídlil v prostorách policejní stanice na ulici "". Poté byl přemístěn do samostatné budovy, protože se zvyšoval počet administrativních úkonů, které musel zajišťovat, a dosavadní kancelářské prostory přestaly vyhovovat. První radnice byla vybudována v letech 1822–1825 podle návrhu Francise Goodwina v klasicistním slohu s iónskými sloupy, tvořícími průčelí stavby.  Na délku měla budova 41 metrů, na šířku 23 metrů. V přízemí se nacházely kanceláře komisí městské správy a jednotlivých úředníků, v prvním patře pak shromažďovací prostory. Náklady na stavbu včetně ceny pozemku činily liber.  Přítomnost textilních továren ve městě měla za důsledek další růst města a s tím i jeho bohatství, takže bylo zřejmé, že stará radnice již nebude dostačovat zvýšeným nárokům. Původní budova našla poté využití jako knihovna, později zde sídlila Lloyds Bank, a to až do roku 1912, kdy si v těchto místech postavila nový bankovní palác. Sloupové průčelí staré radnice zůstalo zachováno a lze jej spatřit v Heaton Parku na severním okraji Manchesteru.

Nová radnice.

Plánování výstavby nové radnice započalo v roce 1863. Vedení města požadovalo, aby objekt dosahoval „minimálně srovnatelné úrovně s kteroukoli stavbou podobného druhu v celé zemi a při vynaložení jakkoli vysokých, rozumně využitých nákladů“. Stavba měla být umístěna v klidné, prestižní části města, zároveň však v dosahu sídel významných bank a dalších městských institucí. V blízkosti se měl nacházet velký nezastavěný prostor, aby náležitě vyniklo velkolepé architektonické ztvárnění stavby. Po přezkoumání vhodných stavebních pozemků zvolil investor parcelu nezvyklého tvaru v těsném sousedství náměstí "Albert Square". Tvar pozemku tvořil nepravidelný čtyřúhelník o těchto rozměrech: 98 metrů na rozhraní s "Albert Square", 107 metrů s "Lloyd Street", nejdelší pak byla 117 metrů dlouhá hranice s "Princess Street" a naopak nejkratší hranice s "Cooper Street" v délce pouhých 29 metrů.  Dalším krokem bylo vypsání architektonické soutěže, do které se přihlásilo 137 zájemců. Do druhého kola postoupilo osm finalistů. Waterhouseův návrh sice z estetického hlediska obsadil až čtvrté místo, ale zároveň ho komise uznala za nejlepší z hlediska architektury a dispozice. Na základě těchto výsledků se Alfred Waterhouse oficiálně stal dne 1. dubna 1868 architektem stavby.  Dne 26. října 1868 položil primátor města základní kámen budovy radnice. Stavba trvala devět let a spotřebovalo se na ni 14 miliónů cihel. Odhady celkových nákladů se pohybují od do liber. Slavnostní otevření novostavby, které provedl tehdejší primátor Abel Heywood, proběhlo 13. září 1877. Pozvána byla i královna Viktorie, svou účast však odmítla. Všeobecně se soudí, že se tak stalo v důsledku radikální minulosti Abela Heywooda, ale oficiálně není důvod odmítnutí znám.

Přístavba.

V roce 1927 vyhlásila městská rada architektonickou soutěž na přístavbu nového křídla radniční budovy. Vítězem se stal Emanuel Vincent Harris, který rovněž vyhrál soutěž na architektonický návrh Ústřední knihovny v Manchesteru. Práce začaly v roce 1934, stavba byla dokončena roku 1938. Architekt a kritik Charles Herbert Reilly zhodnotil budovu jako „nudnou“ a „fádní“, zatímco historik architektury Nikolaus Pevsner ji považuje za nejlepší Harrisovo dílo. Přístavbu radnice propojuje s původní budovou zasklená lávka v úrovni prvního podlaží.

Modernizace.

Koncem roku 2014 vydala městská rada zprávu, která poukazuje na nedobrý technický stav budovy. Dokument zdůrazňuje nutnost výměny systému vytápění a elektrických rozvodů, renovaci oken, kamenných prvků a opravy částí střechy. Rekonstrukce byla zahájena v lednu 2018, ukončení prací se předpokládá v roce 2024. Náklady na tyto úpravy se odhadují na 330 milionu liber.

Architektura.

Rychlý růst měst v druhé polovině 19. století byl spojen s masivní výstavbou čím dál vyšších a masivnějších budov. To způsobovalo problémy s úbytkem přirozeného denního osvětlení v interiéru. Opatření pro dostatečné denní osvětlení ve všech částech budovy bylo zajišťováno různými architektonickými prostředky: používání konstrukcí s kovovými rámy, světlíky, dodatečnými okny a vikýři, glazovanými bílými cihlami ve spojení s mozaikovou mramorovou dlažbou v prostorách, kde je méně světla. Ve významnějších místnostech se používalo sklo buď úplně čiré nebo jen s jemným barevným nádechem, protože většinou zatažená obloha v Manchesteru nevytváří nejvhodnější podmínky pro sytější barvy zasklení, které propouštějí méně denního světla.  Radnice v Manchesteru je typickou stavbou viktoriánské novogotiky s použitím prvků rané anglické gotické architektury z 13. století. Nejnápadnějšími rysy gotiky v budově jsou žebrová klenba a vysoká okna s lomeným obloukem. Zvolený architektonický styl odkazoval nejen na dlouhou tradici obchodu s textilem ve spolku hanzovních měst, která sahá až do pozdního středověku, ale dával na odiv i svou modernost. Novogotika byla v 19. století módním a upřednostňovaným slohem před neoklasicismem, který se prosadil v nedalekém Liverpoolu.  I přes svůj středověký vzhled budova v době vzniku vyhovovala tehdejším technologickým standardům. Zavedeno bylo plynové osvětlení, potrubí rozvodu plynu zůstalo důmyslně skryto uvnitř zábradlí točitých schodišť. Vzduch, volně proudící do budovy skrz okrasné, pod okny umístěné kamenné průduchy, byl ohříván pomocí trub s horkou vodou. Část takto ohřátého vzduchu cirkulovala schodišťovými šachtami do vnitřních chodeb, které byly tímto způsobem nejen odvětrávány ale i vytápěny. Nosnou konstrukci tvoří kombinace betonu se svářkovou ocelí, čímž se dosáhlo ohnivzdornosti budovy.

Exteriér.

V Manchesteru poloviny 19. století byly fasády budov georgiánského stylu povětšinou zčernalé vinou nečistot v ovzduší. Jednu ze součástí architektonických soutěží té doby tvořilo posuzování vzorků stavebních materiálů z hlediska jejich vhodnosti použití v daných klimatických podmínkách. Až do 70. let 19. století se měkký pískovec z nedalekého Collyhurstu všeobecně nepovažoval za vhodný stavební materiál pro veřejné budovy, přednost dostával tvrdší pískovec z Pennin. Waterhouse věděl, že bude velmi obtížné najít dostatečně odolný materiál vůči drsnému manchesterskému podnebí. Nakonec se rozhodl pro "Spinkwell stone", tedy pískovec z oblasti Yorkshiru.  Gotický architektonický styl budovy obohacují prvky pro něj netypické, jako dekorativní rytiny či barevná jednotnost. Fakt, že budova není „čistě gotická“ se u obyvatel Manchesteru nesetkal s velkým pochopením. Rozhodnutí utratit značný finanční obnos, když se téměř veškerý efekt v krátké době vytratí v důsledku sazí a kouře, bylo též veřejností kritizováno. Waterhouse se vyhnul užití polychromické výzdoby, typické pro vrcholnou viktoriánskou gotiku, nepovažoval ji vhodnou do ovzduší průmyslového Manchesteru. Věřil, že jednobarevné režné zdivo z pískovcových cihel bude lepším řešením. Exteriér stavby zdobí sochy osobností spojených s historií města, jako římský konzul Julius Agricola nebo svatý Jiří. V průběhu let se potvrdilo, že návrh stavby byl zvolen správně, třebaže již od 90. let 19. století fasáda postupně černala, tak se zdivo nacházelo v natolik dobrém stavu, že jej bylo na začátku 60. let 20. století možno vyčistit a restaurovat do své původní podoby.

Věž.

Dominantou radnice je 85 metrů vysoká věž s hodinami, jedná o šestou nejvyšší budovu v Manchesteru. Uvnitř se nachází zvonkohra s 23 zvony; 12 z nich tvoří systém rytmického zvonění s opakujícím se motivem (tzv. change ringing), který je typický pro anglosaské země.  Zvon věžních hodin, nazývaný "Great Abel" podle Abela Heywooda, váží více než 8 tun. Hodiny byly původně natahovány s pomocí hydraulického pohonu. Věžní zvon poprvé vyzváněl na Nový rok 1879, avšak krátce poté praskl. V roce 1937 ho nahradil nově odlitý zvon, těžší a masivnější než ten původní.  Tři ze čtyř ciferníků věžních hodin na sobě nesou první část dvanáctého verše žalmu 90 z biblické Knihy žalmů: "Teach us to number our Days" tedy v českém překladu "Nauč nás počítat naše dny." Do věžního zvonu jsou vyryty iniciály AH značící Abela Heywooda a úryvek z básně "Ring Out, Wild Bells" od Alfreda Tennysona v originálním znění "Ring out the false, ring in the true" tedy volně přeloženo "Zapomeň na všechnu faleš a uvítej pravdu".

Interiér.

Waterhouseův projekt byl ovlivněn snahou dostát požadavkům jak na kancelářské, tak na slavnostní prostory, které se v mnoha aspektech lišily. Též bylo nutno nejlepším možným způsobem využít prostor staveniště téměř trojúhelníkového tvaru. Navržená šestipatrová budova dokonale vyplnila celou plochu tohoto nezvykle tvarovaného pozemku. Obvod budovy tvoří křížová chodba, která spojuje jednotlivé kanceláře a pracovny úředníků. Velkolepě pojaté slavnostní prostory se nacházejí v centrální části. Od hlavního vchodu z "Albert Square" vedou na podestu u "Great Hall" dvě mohutná schodiště. Schodišťové stupně jsou záměrně navrženy s menší výškou, aby umožňovaly přístup ženám oblečeným do viktoriánských šatů. Schodiště jsou osvětlena vysokými okny s lomeným obloukem, umístěnými ve schodišťových stěnách. Tři točitá schodiště, která vedou do prvního podlaží od bočních vchodů z "Princess Street", "Lloyd Street" a "Cooper Street", jsou zhotovena z anglické, skotské a irské žuly.

Sculpture Hall.

V tomto přízemním sále se nacházejí sochy významných osobností spojených s Manchesterem, jako např. Richard Cobden a John Bright, zakladatelé Ligy proti obilným zákonům, vědci John Dalton a James Joule a mnozí další. Místnost má délku 16 a šířku 10 metrů, zastropena je křížovými klenbami ze zlatavého vápence z podzemních lomů v okolí města Bath.

Great Hall.

Tento sál obdélníkového tvaru má rozměry 30 × 15 metrů. Osvětluje ho sedm párů vysokých oken po obou delších stěnách. Zastropení tvoří valená klenba, jejíž pohledová část je rozčleněna do jednotlivých kazet, na nichž jsou zobrazeny znaky měst a zemí, které byly významnými partnery Manchesteru v dobách, kdy význam města jako centra obchodu nabýval na intenzitě. Stěny sálu zdobí série maleb od Forda Madoxe Browna, které zobrazují významné události v historii Manchesteru.  Varhany pocházejí z roku 1877, jejich tvůrcem se stal významný francouzský varhanář Aristide Cavaillé-Coll. Nástroj je 5 metrů vysoký, má více než 5000 píšťal, 5 manuálů (klaviatur) a 64 rejstříků.  Předsálí "Great Hall" zastřešuje prosklená konstrukce, do jejíž okenních tabulí jsou vyryta jména jednotlivých starostů a primátorů města spolu se jmény předsedů městské rady. Podlahu předsálí tvoří mozaiková dlažba vyzdobená symboly Manchesteru, kterými jsou včela a květ bavlníku. Významný kritik viktoriánského období John Ruskin označil Great Hall jako „nejvelkolepější gotický sál v Evropě“.

Okolí radnice.

Radnice se nachází v samém centru Manchesteru. Budova má tvar nepravidelného čtyřúhelníku, jehož tři strany tvoří uliční čáru "Princess Street", "Lloyd Street" a "Cooper Street". Hlavní vchod do objektu vede z "Albert Square", poměrně rozlehlého náměstí obdélníkového tvaru. Přestože je radnice svou mohutností a velkolepou zdobností přirozenou dominantou tohoto prostoru, tak zde rozhodně není jediným zajímavým objektem.  Na "Albert Square" se nalézá několik památníků, z nichž nejvýznamnější patří princi Albertovi, bratranci a manželovi královny Viktorie. Tvoří jej mramorová socha prince Alberta od Matthew Noblea, stojící uvnitř novogotického ciboria, které navrhl architekt Thomas Worthington. Ten je též autorem fontány situované u severního okraje náměstí, postavené v roce 1897 při příležitosti šedesátého výročí nástupu královny Viktorie na trůn.  Architektonicky zřejmě nejvýraznějším objektem v těsném sousedství radnice je jen několik desítek metrů vzdálená budova Ústřední knihovny. Jedná se o novorománskou rotundu, postavenou v letech 1930-34 podle návrhu Emanuela Vincenta Harrise.  Jen několik minut chůze od Albert Square se nachází kostel svaté Anny, ceněná pozdně barokní stavba z roku 1712, tedy z doby, kdy byl Manchester jen nevýznamným městečkem.

Ocenění.

Radnice je zařazena na seznam památkově chráněných budov. Hodnocena je stupněm I, tedy jako stavba výjimečného významu a odborná veřejnost ji všeobecně považuje za jeden z nejvýznamnějších projevů novogotické architektury na světě.  Dan Cruickshank, historik a komentátor televize BBC, ji popisuje jako: „... pravděpodobně nejvelkolepější novogotickou veřejnou stavbu na světě. Je stále jedinečnou skládankou, dokonale funkční, ale přesto oplývá originálními detaily, vyvedenými z těch nejlepších a nejdražších materiálů.“ Historik architektury James Stevens Curl budovu radnice nazývá „uměleckým dílem vrcholné viktoriánské gotiky, kombinující různorodé prvky a vytvářející tak osobitý styl, který by nemohl vzniknout v jiném období než ve viktoriánském.“  Čtenáři listu "Manchester Evening News" ji v roce 2012 v anketě vybrali jako svou nejoblíbenější budovu a ve stejném roce se dostala mezi nejvýznamnější britské památky, které se objevily ve speciální sérii známek Královské pošty.

Současné využití.

Zasedání městské rady již neprobíhají přímo v historické budově radnice, nýbrž v novějším křídle, přistavěném v roce 1938. V hlavní budově se pořádají svatby a obřady uzavírání registrovaného partnerství, prostory radnice si lze pronajmout pro konference, sjezdy a jiné příležitosti. Turistické prohlídky věže se z důvodu oprav nekonají, jejich obnovení se očekává po dokončení prací v roce 2024.  Radnice se stala vyhledávanou lokací pro natáčení filmů a televizních pořadů, a to zejména díky její podobnosti s Westminsterským palácem. V roce 2003 se zde natáčel šestidílný televizní seriál "State of Play", a dále filmy jako "Sherlock Holmes" (2009), "Železná lady" (2011) a "Victor Frankenstein" (2015).  Od roku 2014 v budově radnice opět funguje policejní stanice se stálou službou, ta předchozí byla uzavřena v roce 1937. Součástí této nové služebny již nejsou cely předběžného zadržení, ale policisté zde mohou vést výslechy. Stanice je hodnocena „jako skvěle umístěná ve středu města a vhodná pro poskytování služeb veřejnosti 24 hodin denně“.  V noci z 23. na 24. června 2016 byly v prostorách radnice vyhlášeny oficiální výsledky Referenda o členství Spojeného království v Evropské unii.

Radnice v Manchesteru je viktoriánská, novogotická budova v Manchesteru v Anglii postavená dle návrhu Alfreda Waterhouse. Je správním centrem města, sídlem městské rady a mnoha dalších místních úřadů. Základní kámen stavby byl položen v roce 1868 a její výstavba trvala devět let až do slavnostního otevření dne 13. září 1877. Nahradila tak již pro rostoucí potřeby města nevyhovující budovu na "King Street". V roce 1938 přibylo nové křídlo podle návrhu architekta Emanuela Vincenta Harrise, které je s původním objektem spojeno přemostěním přes "Lloyd Street".

曼彻斯特市政厅(英语:Manchester Town Hall)是英国英格兰城市曼彻斯特的市议会所在地。曼彻斯特市政厅修建于维多利亚时期,是一座新哥特式建筑,竣工于1877年。1938年,市政厅进行了扩建。1952年2月25日,曼彻斯特市政厅成为英国的一级保护建筑。这座建筑是哥特复兴式建筑的代表作。


Průběh hry.

Battlegrounds je hra z typu stříleček hráč proti hráči, ve které až 100 hráčů bojuje v bitevní poli do posledního přeživšího. Do samostatného zápasu je možno vstoupit sám (solo), s parťákem (duo), nebo v malé skupině 4 hráčů (squad). Poslední živý hráč nebo tým vyhraje bitvu.  Každý zápas začíná na zahřívacím ostrově jedné z pěti map, kdy mají čas se hráči zapojit do tohoto utkání. Následuje let letadlem v určité dráze, která je náhodná a každým kolem se mění. Poté si hráči vyskočí z letadla a dopadnou na místo na mapě pomocí padáku. Hráči začínají bez jakéhokoliv vybavením, mají na sobě pouze oblečení, které žádným způsobem neovlivňuje průběh hry, pouze ovlivňuje to, jak hráči vypadají. Jakmile hráči dopadnou, mohou začít prozkoumávat budovy, města, vojenské základny, atp., za účelem nalezení zbraní, munice, vybavení (helmy, vesty a batohu), vybavení na zbraně (zaměřovače, rozšířené zásobníky, tlumič na zbraň) a lékárniček. Na různých místech jsou rozmístěna vozidla, která slouží k rychlé dopravě po mapě. Pokud zabijete jiného hráče, zůstane na místě jeho smrti "bedna," ze které si poté můžete vzít jeho veškeré vybavení.  Hra je ovlivňována tzv. "zónou," která má obvykle 8 fází, a ty se postupně zmenšují. Zóna je vždy na náhodném místě na mapě a hráč má vždy určitou dobu se do ní dostat.

Mapy.

Mapy jsou hratelnou oblastí, kde hráči proti sobě bojují. V současné době je pět hratelných map a jedna tréninková. Na těchto mapách se objevuje červená zóna ve které je bombardování. V určitých intervalech nad mapou prolétává letadlo, které vyhodí bednu s vybavením.  Vývoj Erangelu začal někdy okolo začátku roku 2016. V roce 2019, dostal Erangel vizuální aktualizaci, která měla opravit samotnou mapu a upravit její části, aby byla srovnatelná s ostatními mapami. Erangel je základní mapa hry. Tato mapa má rozměry 8x8 km. Jméno Erangel bylo inspirováno podle jména Eryn (dcera jednoho z vývojářů hry).  Miramar je druhou hratelnou mapou hry. Mapa byla původně navržena jako 4x4 km, ale nakonec byla upravena na 8x8 km s pouštní tematikou.  Vývoj na této mapě začal v roce 2017. PUBG Corp. kvůli otestování této mapy vytvořila nový klient s názvem "PUBG: Experimental Server". Do samotné hry se mapa dostala 22. června 2018. Sanhok se stalou třetí mapou hry. Tato má rozlohu 4x4 km s tematikou džungle. Do této mapy byl poprvé implementován tzv. dynamický kruh. Tento dynamický kruh vidí, kolik hráčů je stále na živu a podle toho se přizpůsobuje rychlost pohybu zóny.  Vývoj na mapě Vikendi začal v roce 2017. Mapa byla představena 10. června 2018 na konferenci Microsoft E3 2018. Do hry byla mapa Vikendi přidána 19. prosince 2018. Vikendi je čtvrtou hratelnou mapou. Mapa má rozlohu 6x6 km se sněžnou tematikou. Jednou z inspirací pro mapu Vikendi bylo slovinské prostředí.  Karakin je pátou mapou hry. Mapa má velikost 2x2 km. Na rozdíl od všech map na této je maximální počet hráčů 64. Na této mapě bylo také poprvé přidáno zničitelné prostředí, které můžete ničit pomocí nově přidané lepkavé miny.  Vývoj na této mapě začal v roce 2017. Mapa byla odhalena 22. srpna 2018. Na rozdíl od jiných map tato mapa slouží pouze k vyzkoušení jednotlivých zbraní, granátů a ostatních aspektů hry. Zároveň na této mapě může být pouze 5-20 hráčů. Range je výcvikovou mapou. Mapa má rozlohu 2x2 km.

eSport.

Hry se dostavilo velkého úspěchu, a tak byl uspořádán první velký LAN turnaj na Gamescomu v Kolíně nad Rýnem na konci srpna 2017, kde se představily nejlepší týmy a hráči světa spolu s dalšími kvalifikovanými. Hrálo se v módech solo ve třetí osobě, duo v první i třetí osobě, squad ve třetí osobě a mezi vítěze se pak rozdělilo 350,000 dolarů. Solo vyhrál hráč EVERMORE, squad vyhráli hráči Luminosity gaming, duo v třetí osobě získali yukiiie společně s THZ a duo v první osobě obsadili hráči SolidFPS a Chappie z týmu Cloud9. Kings of Sosnovka (hráči: Mazarin1K a SpajKK) byl jediný český tým, který se probojoval přes kvalifikaci až na 4. místo v modu duo v první osobě. PUBG dosáhlo ještě větší popularity a byl ohlášen první IEM major v PUBG, který se konal 18–19. listopadu v americkém Oaklandu. Hrálo se pouze v první osobě ve 4členných týmech (squad). Přes kvalifikaci se nedostal žádný z českých zástupců a mezi hráče se rozdělilo 200,000 dolarů. První místo obsadili hráči z týmu Vitality. 24–25 února se odehrál další major, tentokrát v eSport proslulém městě Katowice.

PlayerUnknown's Battlegrounds (zkráceně PUBG) je online multiplayerová battle royale hra vyvinutá a distribuovaná dceřinou společností firmy Bluehole – PUBG Corporation. Je založena na módech hry Arma 2, které byly vyvinuty Brendanem "PlayerUnknown" Greenem a a používaly jako inspiraci film z roku 2000 "Battle Royale" a rozšířily se do samostatné hry pod vedením Greena. Na začátku hry je až 100 hráčů, kteří pomocí padáku dopadnou na ostrov bez jakéhokoliv vybavení. Musí jej prohledat, najít zbraně, další výbavu a zabít všechny ostatní hráče, aniž by sami zemřeli. Herní mapa se postupně zmenšuje, aby se hráči dostali do vzájemné konfrontace a nezůstávali na stejném místě. Poslední žijící hráč či tým vyhrává.

,是一款由韩国电子游戏开发商蓝洞(英语:Bluehole Inc.)旗下的PUBG公司所开发及发行的多人制大逃杀游戏。游戏首发于Microsoft Windows平台,自2017年3月23日开始经Steam发行体验版。Xbox One版本在同年12月由微软工作室负责发售。PlayStation 4版本于2018年12月7日开始发售。Google Stadia版本于2020年4月28日上线。由于绝地求生需要配置较高,于是官方于2019年1月24日推出专照顾低配电脑玩家的《PUBGLite》,现于台湾与港澳和东南亚地区进行公测。


Život.

Předkové Li Jüana patřili k vojenské aristokracii severozápadní Číny, jeho otec Li Ping (李<unk>, † 572) byl generálem a vévodou z Tchang v říši Severní Čou (557–581). Matkou Li Jüana byla paní Tu-ku, dcera generála sienpejského původu Tu-ku Sina. Sestry paní Tu-ku byl manželkami Ming-tiho, císaře Severní Čou (vládl 557–560), a Jang Ťiena (císaře Wen-tiho, † 604), severočouského generála a od roku 581 císaře říše Suej. Manželkou Li Jüana se stala paní Tou, sestra císaře Ming-tiho. Za vlády Wen-tiho Li Jüan sloužil jako krajský správce, za následujícího císaře Jang-tiho byl správcem komandérie, sloužil i v ústřední vládě. Roku 613 se účastnil tažení proti Kogurju, následující rok chránil průsmyk Tchung, roku 615 potlačil povstání v Che-tungu. Roku 616 byl jmenován guvernérem se sídlem ve významném městě Tchaj-jüanu.  Od roku 613 začala povstání proti suejské vládě, roku 616 se císař Jang-ti stáhl na dolní tok Jang-c’-ťiang do Ťiang-tu (dnešní Jang-čou) a koncem roku 617 vystoupil proti císaři i Li Jüan. Vytáhl se svou armádou na Čchang-an, kde prohlásil Jang-tiho za sesazeného, císařem jmenoval jeho vnuka Kung-tiho a vládl jeho jménem z pozice regenta, současně si nechal udělit titul knížete z Tchang. Po zavraždění Jang-tiho roku 618 se Li Jüan prohlásil císařem, svůj stát nazval Tchang. Znám je pod svým chrámovým jménem jako císař Kao-cu.  První léta se Kao-cu soustředil na vítězství ve válce o dědictví říše Suej a znovusjednocení Číny pod tchangskou vládou. Během několika let porazil ostatní protisuejské rebely a zabral jejich státy, především říši Liang Li Kueje (619), království Sia Tou Ťien-tea (621), říši Čeng Wang Š’-čchunga (621), říší Čchin Süe Žen-kaoa (618) a stát Ting-jang Liou Wu-čoua (620). Do roku 623 ovládl naprostou většinu čínského území, pouze dobývání pohraničních regionů na severu se protáhlo do roku 628.  Ve vnitřní politice Kao-cu navazoval na úspěšné postupy suejského Wen-tiho, včetně převzetí správního systému tří kanceláří a šesti ministerstev a rozdělování půdy mezi rolníky v systému stejných polí a snížení daní. Distancoval se od přísného zákonodárství Jang-tiho a vydal mírnější tchangský zákoník.  Po nástupu na trůn jmenoval nejstaršího syna Li Ťien-čchenga korunním princem, druhý Li Š’-min se stal knížetem z Čchin, čtvrtý Li Jüan-ťi knížetem z Čchi a také další synové obdrželi knížecí tituly. (Třetí syn Li Süan-pa zemřel již roku 614 a titul knížete z Wej obdržel posmrtně.) Roku 626 se soupeření Li Ťien-čchenga a Li Jüan-ťiho s Li Š’-minem vyhrotilo a v červenci 626 Li Š’-min na bratry zaútočil a v boji u brány Süan-wu je zabil. Vzápětí postoupil na místo korunního prince, po několika týdnech Kao-cu abdikoval a Li Š’-min se stal císařem.  Po odstoupení Kao-cu dostal formálně vyšší titul "tchaj-šang chuang", byl však zbaven veškeré moci. Žil v jednom z paláců Čchang-anu. Zemřel 25. června 635.

Kao-cu (); 8. duben 566 – 25. červen 635) vlastním jménem Li Jüan () byl zakladatelem a v letech 618–626 prvním císařem čínské říše Tchang. Původně regionální správce a generál říše Suej roku 617 v rozpadající se říši vytáhl na hlavní město Čchang-an, dobyl ho a dosadil na trůn loutkového císaře. Následujícího roku se sám prohlásil císařem nově vyhlášeného tchangského státu a během několika let sjednotil Čínu pod svou vládou.

唐高祖李渊(566年-4月7日-635年-6月25日),字叔德,陇西成纪人,唐朝开国皇帝及奠基者,618年6月18日-626年9月4日在位共8年 。玄武门之变后不久禅位于唐太宗,称号“太上皇”。


Historie.

Plány na výstavbu multifunkční arény v Lisabonu započaly již před akcí Expo '98, pro kterou byla zapotřebí. V té době také vypluly napovrch informace o víceúčelovém zařízení ve městě, které by sloužilo pro koncerty, kongresy či sportovní události velké velikosti. Ostatní stadiony v zemi měly v té době kapacitu maximálně 4 000 lidí, nebyly tak vhodné pro různé akce sportovního typu. Dalším problémem byla také technická nevybavenost tehdejších stadionů. Kvůli tomu zde nebyla možnost pořádat moderní koncerty, muzikály či různé televizní pořady.  V té době se ve městě nacházely pouze malé kryté haly (jako Coliseu de Lisbon) a velké venkovní stadiony, které nebyly vhodné za špatného počasí. Portugalsko tedy nemohlo pořádat velké sportovní akce konané uvnitř či koncerty větších rozměrů. Nová aréna by tedy byl jakýsi kompromis mezi těmito dvěma možnostmi.  Rozhodnutí o výstavbě arény v rámci plánu Expo '98 jí umožnilo postavit ji v okrajové části města poblíž nádraží Gare do Oriente a důležitých dopravních křižovatek. To stadionu umožnilo dobré umístění nutné pro přilákání umělců z celé země.

Architektura.

Stavba byla navržena portugalským architektem Reginem Cruzem, který je známý především díky svým vládním stavbám v Brazílii a Portugalsku ve spolupráci s ateliérem Skidmore, Owings & Merrill (SOM). Tato společnost byla oceněna první cenou v architektonické soutěži olympijských stadionů v Manchesteru a Berlíně a je zodpovědná za výstavbu dalších velkých sportovních stadionů ve Spojených státech ve městech jako Portland, Filadelfie, Oakland a Minneapolis. Cruz je taktéž spoludesignérem lisabonské věže Torre Vasco da Gama v městské části Parque des Nações. Tvar arény má připomínat obrovský létající talíř či vodního členovce ostrorepa. Stavba je díky svým tvarům velmi unikátní. Střecha například sedí na dřevěném mřížoví a je inspirována válečnými loděmi karakami. Dřevo bylo vybráno v době Expa '98, které bylo věnováno světovému oceánu a portugalským mořským výpravám 15. století, a tak byl tento materiál vhodnější než beton či ocel.  Hlavními výhodami designu byly zminimalizování vizuálního dopadu kvůli své velikosti, úspora energie a snadnější pohyb diváků uvnitř i kolem budovy.  Hlavní průčelí se nachází na jižní straně, což v chladných měsících zabezpečuje sluneční svit během dne a zároveň redukuje přímý sluneční svit v horkých měsících. Díky takovéto formě se šetří výdaje za topení a klimatizaci. V horní části se nachází přirozená ventilace, která zajišťuje cirkulaci vzduchu a ochlazování. Díky tomu, že se hlavní patro nachází 6,4 metru nad zemským povrchem, mohla být postavena vysoká střecha a celková rozloha zdí byla zmenšena. Nedochází tak tedy k tak velkým ztrátám tepla a tepelným výměnám. Zevnějšek je tvořen sklem, prosklené části jsou zastíněny panely, které přesahují úroveň fasády. To umožňuje slunečním paprskům proniknout do budovy v zimních měsících a vnitřek tak zahřívat. Systém venkovních pohyblivých žaluzií pak zajišťuje světlo uvnitř arény.  Celou arénu obklopuje krátké schodiště, které umožňuje snadný přístup do haly.

Expo '98.

Během Expa '98 budova nesla název ""Pavilon Utopie"" a stala se domovem výstavy ""Oceány a utopie"".

Altice Arena (původní a stále hojně využívaný název zní Pavilhão Atlãntico) je víceúčelový krytý stadion v Lisabonu v Portugalsku. Jedná se o jeden z největších stadionů v Evropské unii a největší stadion v Portugalsku. Má kapacitu 20 000 diváků a byl postaven v roce 1998 pro Expo '98. Název je odvozen od telekomunikační společnosti Altice, která převzala někdejšího sponzora MEO.

阿尔蒂斯竞技场(Altice Arena),原本并现在还经常称为大西洋馆(,),后来曾改名为MEO竞技场(MEO Arena),是葡萄牙里斯本的一个室内综合性场馆,举行各种会议、音乐会和体育赛事,能够容纳20,000人,为1998年世界博览会而建。


Život.

Wu pocházela z úřednické rodiny ze severozápadní Číny vzdáleně spřízněné s dynastií Suej. Za suejského císaře Jang-tiho její otec velel vojsku v prefektuře Jing-jang, za tchangského Tchaj-cunga (vládl 626–649) zaujímal různé funkce v centrální administrativě (ministr daní) i regionech (správce různých krajů).  V raném mládí se Wu stala jednou níže postavených konkubín Tchaj-cunga. Dokázala získat pozornost jeho syna a nástupce Kao-cunga, který si ji po smrti otce vzal za jednu z vedlejších manželek a roku 655 ji jmenoval císařovnou (皇后, "chuang-chou"). Na Kao-cunga měla velký vliv, po jeho mrtvici roku 660, a následném zhoršování zdravotního stavu, postupně stanula v čele vlády a panovala zemi jeho jménem.  Roku 683 Kao-cung zemřel a na trůn nastoupil jeho a Wuin syn Čung-cung, kterého však po necelých dvou měsících vlády sesadila kvůli jeho protežování příbuzných své manželky. Nahradil ho další Wuin a Kao-cungův syn, Žuej-cung, který své matce v ničem neodporoval. Roku 690 sesadila i jeho a na trůn nastoupila sama jako císař ("chuang-ti"). Vládla říši do února 705, kdy byla svržena palácovým převratem, který vynesl na trůn Žuej-cunga. Zemřela v prosinci téhož roku.  Období spoluvlády a vlády Wu Ce-tchien nad říší Tchang v letech 655–705 bylo dobou velké expanze čínského vlivu, který dosahoval daleko do střední Asie. Celkově úspěšně bojovala s Východoturkutským i Západoturkutským kaganátem. Trvala úporná válka s Tibetem. Upevnila vládu nad Vietnamem. Zapojila se i do válek na Korejském poloostrově, v nichž v 60. letech ve spojenectví s jihokorejskou Sillou porazila a dobyla jihokorejský stát Pekče a severokorejské Kogurjo a proti odporu Silly si udržela většinu severní Koreje.  Ve vnitřní politice se proti aristokracii severozápadu Číny, která dosud ovládala tchangskou vládu a před tím dominovala v říši Suej (581–618), Severní Čou (557–581) a Západní Wej (535–557), opřela o hodnostáře z východu a jihovýchodu říše. K výběru vhodných úředníků rozšířila a zdokonalila systém úřednických zkoušek.  Podporovala taoismus a buddhismus, za její vlády se rozvíjela kultura, vzdělání a literatura, z jejích dob se zachovaly významné památky architektury a umění, jako jeskyně Lung-men a mauzoleum Čchien-ling.  Po svržení a smrti Wu Ce-tchien se její potomci střetli v ostrých sporech o moc, v nichž zvítězil její vnuk Süan-cung, vládnoucí tchangské Číně v letech 712–756.

Wu Ce-tchien (); 624 – 16. prosince 705) vlastním jménem Wu Čao () byla čínská císařovna, od počátku 60. let 7. století vládla čínské říši Tchang jménem svého nemocného manžela, císaře Kao-cunga, po jeho smrti panovala jménem svých synů. Roku 690 se stala – jako jediná žena v čínské historii – císařem, přičemž název státu změnila na Čou. Roku 705 byla sesazena a o několik měsíců později zemřela.

武<unk>(624年-2月17日-705年-12月16日),中国历史上因执掌君权而得到正史唯一承认的女性皇帝。武氏是唐高宗的皇后、武周开国皇帝,当代称则天顺圣皇后,或武后(神龙革命后成为太上皇,遗诏退称皇后),后代通称武则天。武氏为并州文水县人,十四岁入宫为唐太宗才人,十二年不得迁。唐高宗时复为昭仪,谋废得到唐太宗托付于重臣褚遂良的“佳儿佳妇”王皇后与淑妃,得立为皇后(655年-683年)。一时尊号为天后,与唐高宗天皇李治并称“二圣”。由于唐高宗患风眩病,无力听政,660年11月开始临朝,史载“自此内辅国政数十年,威势与帝无异”,683年12月27日-690年10月16日作为唐中宗、唐睿宗的皇太后临朝称制,后利用酷吏集团屡次屠杀唐室诸王大臣以求立威,终于自立为武周皇帝(690年10月16日-705年2月21日在位),在位时间共14年4个月又5天。晚年惑于内宠,不知当立侄或立子。705年元月,被宰相狄仁杰举荐的后任张柬之与禁卫军背叛,被迫还位。退位以后,成为中国历史上唯一一位女性太上皇,同年崩于洛阳上阳宫仙居殿。唐高宗死后从683年实际真正掌权前后22年。武则天是即位年龄最大(67岁即位)、寿命第三长的皇帝(终年82岁),仅次于清高宗(87岁)和梁武帝(86岁)。


Dětství.

Austin Richard Post se narodil ve městě Syracuse ve státě New York v roce 1995. V devíti letech se jeho rodina přestěhovala do města Grapevine v Texasu. Jeho otec pracoval u fotbalového týmu Dallas Cowboys, díky čemuž dostával volné vstupenky na zápasy. V dětství se věnoval basketbalu a po hraní videohry Guitar Hero také hře na kytaru. Kolem šestnácti let začal v programu FL Studio skládat vlastní hudbu a začal se věnovat rapu. Několik měsíců docházel na Syracuse University, než ze školy odešel.

Kariéra.

Počátky (2015).

Po odchodu z univerzity se přestěhoval do města Los Angeles, stát Kalifornie. Právě tam potkal producenty z producentského týmu FKi, kteří mu vyprodukovali první rapové nahrávky. V roce 2015 ze spolupráce vznikl i průlomový singl s názvem "White Iverson". Název je odkazem na basketbalistu Allena Iversona, který proslul nošením copánků, stejných, jaké si v té době nechal udělat i Post Malone. Malone singl nahrál na svůj účet na SoundCloudu, kde se stal okamžitě hitem. Úspěch písně přinesl také zájem nahrávacích společností, Post Malone brzy poté uzavřel smlouvu s Republic Records. V červenci 2015 byl k písni natočen videoklip, který do listopadu 2019 zhlédlo přes 755 milionů osob. Singl se umístil na 14. příčce v žebříčku Billboard Hot 100 a získal certifikaci 5x platinový singl. Brzy poté zveřejnil další písně "Too Young" (platinová certifikace) a "Go Flex" (76. příčka, 3x platinová ceritifikace).

"Stoney" a "Beerbongs and Bentleys" (2016–2018).

V květnu 2016 vydal svou debutovou mixtape s názvem "August 26th". V červnu 2016 byl v časopise XXL jmenován jedním z objevů roku (2016 Freshman Class). V září 2016 vydal singl "Deja Vu" (ft. Justin Bieber) (75. příčka v USA, 43. příčka v Kanadě, platinová certifikace v USA a 2x platinová v Kanadě). Debutové album s názvem "Stoney" mělo být původně vydáno na konci srpna 2016, ale dočkalo se několika odložení. Album konečně vyšlo v prosinci 2016. V první týden prodeje v USA debutovalo na 6. příčce žebříčku Billboard 200 s 58 000 prodanými kusy (po započítání streamů). Album obsahuje většinu jeho starších singlů. V lednu 2017 byl vydán další singl "Congratulations" (ft. Quavo), který se stal obrovským hitem. Trapová píseň se vyhoupla na 8. příčku amerického žebříčku a zabodovala i mezinárodně. V USA získala certifikaci diamantový singl a například v Kanadě 8x platinový. Díky streamům se album již v dubnu 2017 dočkalo certifikace platinová deska. V říjnu 2017 byla vydána jako singl i píseň "I Fall Apart" (16. příčka, 5x platinová certifikace). V listopadu 2017 album obdrželo certifikaci 2x platinová deska; v červnu 2018 poté 3x platinovou. V srpnu 2019 album zaznamenalo svůj 77. týden v Top 10 albech žebříčku Billboard Top R&B/Hip-Hop Albums, čímž zlomilo 35 let starý rekord alba "Thriller" od Michaela Jacksona.  V únoru 2017 zveřejnil plánovaný název svého druhého alba "Beerbongs and Bentleys". V září 2017 byl vydán první singl z alba s názvem „Rockstar“ (ft. 21 Savage). Píseň debutovala na 2. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a na prvních příčkách hlavních žebříčků v Kanadě, Spojeném království nebo Austrálii. V polovině října se singl vyšplhal na 1. příčku žebříčku Billboard Hot 100. Singl v USA získal certifikaci 8x platinový singl a v Kanadě dokonce 9x platinový singl. V únoru 2018 vydal další singl, píseň „Psycho“ (ft. Ty Dolla Sign). Píseň debutovala na 2. příčce žebříčku Billboard Hot 100. Později se vyšplhala na 1. příčku a získala 5x platinovou certifikaci. Album vyšlo na konci dubna 2018 u Republic Records. Debutovalo na 1. příčce žebříčku Billboard 200 a díky streamům singlů ihned získalo certifikaci platinová deska. Dalšími singly byly písně „Ball for Me“ (ft. Nicki Minaj) (16. příčka, platinová certifikace) a „Better Now“ (3. příčka, 4x platinová certifikace). V červnu 2018 album obdrželo certifikaci 2x platinová deska. Po vydání se v žebříčku Billboard Hot 100 umístilo všech osmnáct písní, vedle singlů nejlépe písně: „Paranoid“ (11. příčka), „Rich & Sad“ (14. příčka), „Spoil My Night“ (ft. Swae Lee) (15. příčka) a „Stay“ (17. příčka). Do konce roku 2018 se alba prodalo celkem 2 768 000 ks (261 000 ks v přímém prodeji + 3,4 miliardy streamů). v březnu 2019 album získalo certifikaci 3x platinová deska (v USA).  V říjnu 2018 vydal singl „Sunflower“ (se Swae Lee) (8x platinová certifikace) ze soundtracku k filmu "". V lednu 2019 se singl vyhoupl na 1. příčku žebříčku Billboard Hot 100, jako již Post Maloneův třetí.

Hollywood's Bleeding (2019).

V prosinci 2018 vydal singl „Wow“ (2. příčka, platinový singl), jednalo se o první píseň z jeho třetího studiového alba. Po delší odmlce vydal v červenci 2019 druhý singl s názvem „Goodbyes“ (ft. Young Thug) (3. příčka). V srpnu následoval singl „Circles“ (2. příčka) a v září dva singly „Enemies“ (ft. DaBaby) (16. příčka) a „Allergic“ (37. příčka). Album "Hollywood's Bleeding" bylo vydáno 6. září 2019. Debutovalo na 1. příčce žebříčku Billboard 200 se 489 000 prodanými kusy (po započítání streamů) v první týden prodeje. Po vydání se v žebříčku Billboard Hot 100 umístily i všechny ostatní písně z alba, ačkoliv nešlo o singly. Nejlépe se umístily písně „Take What You Want“ (ft. Ozzy Osbourne a Travis Scott) (8. příčka), „Hollywood's Bleeding“ (15. příčka), „Saint-Tropez“ (18. příčka) a „Die for Me“ (ft. Future a Halsey) (20. příčka). V říjnu byla píseň „Take What You Want“ vydána jako již šestý singl z alba.  V roce 2020 debutoval jako herec ve filmu "Spravedlnost podle Spensera" ("Spenser Confidential") režiséra Petera Berga.

Austin Richard Post (* 4. července 1995, Syracuse, New York), spíše známý pod svým uměleckým jménem Post Malone, je americký rapper, zpěvák, kytarista, hudební producent a herec.

奥斯汀·理乍得·波斯特(英语:Austin Richard Post,1995年-7月4日),因其艺名巨星马龙(英语:Post Malone)而闻名,是一位美国歌手、饶舌歌手、词曲作家和音乐制作人。其作品融合了不同的流行种类,包括流行、陷阱音乐和摇滚的音乐风格,内省的词曲创作,简洁的声线令马龙广受欢迎。马龙出生在纽约州的锡拉丘兹,在得克萨斯州的格雷普韦恩长大。他于2015年发布其首张单曲《White Iverson》出道,这首歌在告示牌百强单曲榜中排名第14,并获得了与联众唱片签订的唱片合约。


Hratelnost.

Nejedná se o simulátor, avšak spíše o závodní arkádovou hru v otevřeném prostředí. Jak už je u série "NFS" zvykem, tak hra vypráví určitý příběh. Nově se může hrát za tři charaktery s odlišnými vlastnostmi, které pracují jako tým. Společně plníte různé mise připomínající "Rychle a zběsile". Hráči můžou závodit na velkých dálnicích, sprinty, drift závody, ale i off-road závody. Hra obsahuje 24hodinový cyklus dne a noci na rozdíl od předchozího titulu "Need for Speed". Ve hře je dostupný offline singleplayer s vlastním příběhem a také online závody v multiplayeru. V prvních dnech byla tvůrci odhalena pětici aut, kterou bylo možné dostat za předobjednávku hry: Nissan 350Z 2008, Chevrolet Camaro SS 1967, Dodge Charger R/T 1969, Ford F-150 Raptor 2016 a Volkswagen Golf GTI Clubsport 2016. Při cestování po mapě je možné narazit na vrak auta, který lze opravit a udělat z něj závodní auto.

Příběh.

Hra se bude odehrávat v oblasti zvané „Fortune Valley“ a bude se točit okolo tří hlavních postav: Tyler Morgan (závodník), Mac (showman) a Jess (řidička). Všichni tři se dají dohromady proti nebezpečnému karteli „The House“. Ten má pod palcem všechna kasína, policisty i kriminálníky. Vy však také nejste žádní andílci a v rámci města, či spíše celé oblasti Fortune Valley, budete spolupracovat s podsvětím.

Vývoj.

Samotný vývoj hry započal v lednu roku 2016 pod vedením studia Ghost Games, patřící pod společnost Electronic Arts. Dne 1. ledna 2017 potvrdilo Electronic Arts nový titul série "Need for Speed". Studio Ghost Games usilovně pracovalo, aby se hra stihla vyrobit do data vydání. Hra běží na enginu Frostbite 3.

Need for Speed Payback je závodní videohra vyvinutá studiem Ghost Games a publikovaná Electronic Arts pro Microsoft Windows, PlayStation 4 a Xbox One. Jedná se o 23. titul úspěšné herní série "Need for Speed". Hra byla spolu s trailerem představená 2. června 2017 na konferenci E3. Na všech platformách byla vydána 10. listopadu 2017.

是2017年第四季上市的竞速游戏,由Ghost Games开发,EA在Xbox One、PlayStation 4及Microsoft Windows平台发行。游戏预告片于2017年6月2日公布。游戏定于2017年11月10日(Origin 11月6日)全球发布。若是有订阅EA access则可以在Xbox One优先游玩,并获得9折优惠。与此同时也是除《极品飞车Online》作品以外的本系列首次简体中文化。


Geologie.

Geologicky patří Siválik k třetihorním usazeninám vnějšího Himálaje. Tvoří je převážně pískovce a slepence, což jsou zpevněné úlomky hornin původem z rozlehlého pohoří na severu. Kvalita tohoto zpevnění však často není nejlepší. Geologicky se tak Siválik shoduje s flyšovými oblastmi Alp. Podle zbytkové magnetizace pískovce a prachovce lze usuzovat na stáří sedimentu mezi 16–5,2 milionu let, přičemž nejstarší část pohoří Siválik obnažuje řeka Ghághra v Nepálu.

Geografie.

Siválik je nejjižnější a geologicky nejmladší východo-západní horské pásmo Himálaje, které má četné vedlejší hřbety a táhne se od státu Arunáčalpradéš přes Bhútán a Západní Bengálsko dál na západ přes Nepál a Uttarákhand do Himáčalpradéše a Kašmíru. V severojižním směru se jím prořezává řada velkých řek tekoucích z Himálaje.  Severně od Siváliku se do výše 3700–4500 m prudce vypíná pásmo Malého či Nižšího Himálaje známého též jako Mahábhárat či Himáčal. Zvedá se podél linie geologických zlomů. Na mnoha místech se k sobě Siválik a Mahábhárat těsně přibližují, jinde je však dělí 10 až 20 km široká údolí.

Prehistorie.

Siválik patří k oblastem s nejbohatšími nalezišti zkamenělin velkých zvířat v Asii. Jak ukazují četné nálezy, žilo zde mnoho rozmanitých druhů zvířat. Mimo jiné se tu našly pozůstatky předků medvěda pyskatého, předchůdce žirafy "sivatheria" či obří pravěké želvy "Megalochelys atlas".  K obyvatelům zdejší oblasti patřil také prapředek člověka "Sivapithecus", dříve známý jako "Ramapithecus".  Byly zde nalezeny i pozůstatky osídlení kultury Sóán z období nejstaršího paleolitu (asi 500 000–125 000 B. P. Tato kultura z období industrie Acheuléen byla pojmenována podle údolí řeky Sóán v pohoří Siválik v pákistánské provincii Pandžáb. Její příslušníci patřili k druhu člověk vzpřímený.

Demografie.

Nízká hustota osídlení Siváliku a strmých jižních svahů pohoří Mahábhárat spolu s nakažlivou malárií ve vlhkých lesích na jejich úpatí vytvořily kulturní, jazykové a politické hraniční pásmo mezi hustě osídlenou Indoganžskou nížinou na jihu a „vysočinou“ za srázy Nižšího Himálaje a dokonale od sebe izolovaly jejich obyvatelstvo, čímž umožnily jeho rozdílný vývoj co do jazyka, rasy a kultury.

Zajímavost.

Po pohoří Siválik je pojmenována Třída Shivalik víceúčelových fregat Indického námořnictva.

Siválik, též Šiválik, ( शिवालिक, Sivalik či Siwalik Hills) je pohoří, horské pásmo v severní Indii a Nepálu, které tvoří jihozápadní okraj Himálaje. Je asi 2400 km dlouhé a široké od 10 do 50 km. Průměrná výška se pohybuje od 1500 do 2000 m. Zvedá se příkře nad Indoganžskou nížinu a táhne se téměř od řeky Indus až skoro po Brahmaputru.

西瓦利克山脉(Siwalik Hills),亦称外喜马拉雅山脉、锡瓦利克山脉、什瓦利克山脉。位于南亚北部、喜马拉雅山南麓。自印度锡金邦蒂斯塔河(Tista)向西北方向延伸,全长约1,000哩。海拔约3,000-4,000呎。


Životopis.

Andrea Sacchi se narodil v Římě. Jeho otec Benedetto, sám průměrný malíř, brzy rozeznal talent svého syna. Podle životopisce Giovanni Pietro Belloriho (který byl také velkým přítelem Sacchiho) Benedetto navrhl, aby jeho syna učil Giuseppe Cesari, zvaný také "Cavaliere d'Arpino".  Toto jsou Belloriho slova:  "... tehdy Benedetto, jeho otec, zjistil, že syn ho přes své mládí překonal, a netroufal si ho dále učit sám; moudře se rozhodl poskytnout mu lepšího učitele a doporučil mu Giuseppe d'Arpina, který ho rád vzal do své školy. Giuseppe d'Arpino brzy zjistil, že Sacchi je pozornější a snaživější než jiní jeho žáci."  Sacchi později přešel do malířské dílny Francesca Albaniho. Většinu svého života strávil v Římě, kde také zemřel. Na počátku jeho umělecké kariéry mu hodně pomohl jeho patron kardinál Antonio Barberini, který mu svěřil zakázku pro kapucínský kostel v Římě a zakázku pro Palazzo Barberini. Podle jeho současníka a uměleckého rivala Pietra da Cortona, Sacchi studoval obrazy Raffaela Santi (Raffaello Sanzio da Urbino, 1483–1520) a vliv tohoto malíře je patrný v řadě Sacchiho prací. Sacchi údajně cestoval do Benátek a Parmy a studoval díla Correggiova.  Dvě z jeho hlavních děl na plátně jsou oltářní obrazy, které jsou nyní v Pinacoteca Vaticana, malířské galerii ve Vatikánu (viz hlavní díla níže).

Diskuse s malířem Pietro da Cortona.

Jako mladík Sacchi spolupracoval s Pietrem da Cortonou ve Villa Sacchetti v Castelfusano. V řadě veřejných debat v římské gildě Sacchi velmi kritizoval Cortonovu nevázanost. Ale význam jejich pře tkví především v rozdílných názorech těchto dvou předních zastánců hlavních malířských stylů, stylu zvaného "klasický" a "barokní". Sacchi obhajoval názor, že vzhledem k tomu, že každá postava v kompozici musí být přiřazena jedinečnému individuálnímu výrazu, gestu a pohybu, měla by kompozice obsahovat jen několik postav. V přeplněných kompozicích jsou postavy zbaveny individuality a celkové vyznění obrazu se tím ztrácí, téma se stává nejasným. V některých ohledech to byla také reakce na velkou oblíbenost davových scén v dílech Taddea Zuccari v minulé generaci a jeho současníka Pietra da Cortony. Jednoduchost a jednota byly pro Sacchiho zásadní. Cortona ve svém protinávrhu hájil názor, že velké obrazy se spoustou osobností představují epické ztvárnění námětu, které je schopno rozvinout několik dalších dílčích témat. Ale pro Sacchiho obraz s přehnanými dekorativními detaily, včetně zobrazení davů, představoval spíše "tapetový papír" než epický příběh. Mezi zastánce Sacchiho zásady jednoduchosti a zaměření na námět byli jeho přátelé, sochař Algardi a malíř Poussin. Kontroverze však nebyla tak ostrá, jak někteří naznačují.  Sacchi a Albani sdíleli také nespokojenost s žánrovou malbou, tedy se zobrazením výjevů z života prostých lidí, obrazy s předměty každodenního užívání, což byla témata, která upřednostňovali Bamboccianti a dokonce i Caravaggisté. Podle jejich názoru by se umění mělo soustředit na ušlechtilá témata – náměty biblické, mytologické nebo témata z klasické dávné historie.  Sacchi, který pracoval téměř po celý život Římě, zanechal několik svých obrazů v soukromých galeriích. Měl vzkvétající školu: Carlo Maratta byl jeho mladší spolupracovník nebo žák. Sacchho dílem byli ovlivněni takoví umělci jako Francesco Fiorelli, Luigi Garzi, Francesco Lauri, Andrea Camassei a Giacinto Gimignani. Sacchiho vlastní nemanželský syn Giuseppe Sacchi, který měl před sebou nadějnou budoucnost, zemřel mladý.  Sacchi zemřel v Nettuno, v římské obasti Lazio, v roce 1661.

Hlavní díla.

" Alegorie božské moudrosti ".

Tato Sacciho freska v Palazzo Barberini v Římě je považována za jeho mistrovské dílo. Podle amerického historika umění Josepha Connorse je osobní znak papeže Urbana VIII. – vycházející Slunce – zobrazen tak, aby návštěvník paláce viděl Slunce "Božské moudrosti" a na trůnu souhvězdí lva. Z pravostraného pohledu slunce "Božské moudrosti" vypadá, jako by se vznášelo nad kopulí kaple, "vyzařovalo dolů své blahodárné světlo". „... Scottova astrologická interpretace... je přesvědčivá, protože je to také politická interpretace. Kvůli příhodnému spojení hvězd ve dvou klíčových okamžicích narození a volby papeže Urbana VIII., jsou Barberiniové "zrozeni a předurčeni vládnout". Campanella by byl mohl papežovi říct, že když byl zvolen, slunce vstoupilo do "Velkého konjunkčního spojení" s Jupiterem (jehož orlici ukazuje Sacchi ve spojení se sluncem a lvem). Synovec papeže Urbana VIII. Taddeo Barberini, patron tohoto křídla paláce, do něhož rodina vkládala naděje na potomstvo a pokračování rodu, měl horoskop podobný se svým strýcem a náhodou to tak bylo i v případě dítěte, které se mu narodilo během jeho pobytu v paláci. Malá kaple přiléhající k Sacchiho fresce byla navržena pro křest dítěte a její fresky nesly všechny obvyklé talismany plodnosti. Hvězdy ukazovaly na příznivou budoucnost rodiny "zrozené a vyvolené vládnout" po celé další generace.

" Vize sv. Romualda ".

Obraz byl dokončen v roce 1631, dnes je v Pinacoteca Vaticana. Připomíná epizodu v životě mladého mnicha, pozdějšího svatého Romualda. Objednavatelem byli mniši a jeptišky z Camaldoli (latinsky Ordo Camaldulensium). Jsou to dvě různá, ale příbuzná klášterní společenství, která se uchylují k mnišskému životu podle svatého Romualda. Jejich jméno je odvozeno z názvu "Svaté poustevny" (italské: Sacro Eremo) Camaldoli, vysoko v horách centrální Itálie, poblíž města Arezzo. Společenství Camaldolese prý snilo o tom, že členové jeho řádu v bílém rouchu vystoupí na nebesa, jak je vidět na pozadí obrazu. Pro Sacchiho dílo je typické zobrazení klidu a vážnosti mnichů, diskutujících o filozofických tématech.

"Svatý Řehoř a zázrak s korporálem".

Také známý jako "Zázrak sv. Řehoře Velkého", tento obraz byl ukončen v letech 1625–57. Nyní je v Pinacoteca Vaticana.  Plátno zobrazuje tuto legenduː císařovna Constantia prosila papeže Řehoře I. (540–604), aby jí věnoval část ostatků z těla svatých Petra a Pavla, ale papež, nechtěje narušit svaté ostatky, poslal jí část plátna, do kterého bylo zabaleno tělo sv. Jana Evangelisty. Constantia odmítla tento dar od papeže jako nedostatečný. Proto Řehoř I. aby dokázal, že moc ostatků dělá zázraky (a ospravedlňuje jejich cenu), položil látku na oltář a po modlitbě plátno propíchl nožem. Z plátna tekla krev jako z živého těla. V roce 1771 byla vytvořena mozaiková kopie tohoto obrazu pro baziliku svatého Petra v Římě. Tento obraz odráží postoje uvedené v kánonech po koncilu v Tridentu (1545–1563), kde relikvie hrály důležitou roli v zázracích. Papež sloužil jako konečný tlumočník svatosti a následně se to stalo metaforou eucharistie jako zázraku proměny vína a chleba v krev a tělo Ježíše Krista.

Ostatní práce.

Další slavná dílaː  Další Sacchiho oltářní obrazy jsou v Perugii, Folignu a Camerinu.

Andrea Sacchi (30. listopadu 1599, Řím – 21. června 1661, tamtéž) byl italský barokní malíř, který pracoval v Římě. Mezi umělce, kteří sdíleli jeho malířský styl, patřili Nicolas Poussin, Giovanni Battista Passeri, sochaři Alessandro Algardi a François Duquesnoy a tehdejší životopisec Giovanni Bellori. Sacchiho patronem byl italský kardinál Francesco Maria del Monte.

安德烈·萨基(Andrea Sacchi,1599年11月30日-1661年6月21日),是巴洛克盛期古典主义意大利画家,活跃于罗马。与他分享其艺术风格的一代人包括画家普桑、乔凡尼·巴蒂斯塔·帕塞里、雕塑家亚力山德罗·阿尔加迪和法朗西斯·杜克斯诺,以及专辑作者乔凡尼·百老瑞。