Zákony týkající se stejnopohlavní sexuální aktivity.

Mezi lety 1730–1811 byla ve Spojených provinciích nizozemských sodomie považována za těžký zločin, což mělo v té době za následek perzekuci stovek homosexuálů. Po vpádu francouzských vojsk a zavedení Napoleonského zákoníku roku 1811 došlo ke zrušení všech zákonů proti dobrovolné homosexuální aktivitě v soukromí. Po intervenci křesťanů vznikly politické strany, které prosadily různý věk způsobilosti k pohlavnímu styku, který byl pro homosexuály 21 let a heterosexuály 16 let. Zákony na ochranu veřejné morálky byly rovněž často užívány proti homosexuálům. Během 2. světové války v době nacistické okupace zde na základě paragrafu 175 opět dočasně platily zákony proti stejnopohlavní sexuální aktivitě, které byly posléze koncem války zrušeny.  Ve 2. polovině 20. století nizozemští psychiatři i duchovní přestali na homosexualitu nahlížet negativně a od roku 1973 se přestala léčit. V roce 1971 byl Článek 248 zrušen a tím sjednocen legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku.

Stejnopohlavní soužití.

Nizozemský parlament přijal zákon o registrovaném partnerství v lednu 1998 jako jakýsi ekvivalent institutu manželství, který byl zatím přístupný jenom různopohlavním párům. To se stalo přístupným i pro stejnopohlavní páry roku 2001, kdy jej Nizozemsko legalizovalo jako první stát na světě s účinností od 1. dubna. A hned toho dne Job Cohen, amsterdamský primátor, oddal čtyři homosexuální páry se všemi právními náležitostmi předtím přístupným jen heterosexuálním párům. Zákon prošel v parlamentu v poměru hlasů 109:33. Přestože stejnopohlavní manželství v evropské části Nizozemska a v terioriích Karibského Nizozemska jako jsou Bonaire, Svatý Eustach a Saba platí, tak v Arubě, Curaçau a na Svatém Martinu, která také spadají do Nizozemského království, není možné je uzavírat. Podle článku 4 Charty Nizozemského království, veškerá stejnopohlavní manželství uzavřená kdekoli na tomto území, musejí být uznána ve všech jeho teritoriích, nicméně ani tak to negarantuje zcela rovné zacházení se stejnopohlavními manželskými dvojicemi

Veřejné mínění.

Podle aktuálního šetření z května 2013 85 % Nizozemců podporuje stejnopohlavní manželství a adopce. V době výzkumu situace u členských států EU roku 2006 zaujalo Nizozemsko s 82 % podporovatelů stejnopohlavních manželstvích nejvyšší místo mezi ostatními zeměmi. V Karibských teritoriích jsou občané silně věřící a v otázce stejnopohlavních manželství tím pádem odmítavější než na evropském kontinentu.

Ochrana před diskriminací.

Nizozemský parlament přijal Zákon o rovném zacházení roku 1993, který zakazuje diskriminaci na základě sexuální orientace v zaměstnání, bydlení a veřejných i soukromých ubytovacích službách.  Církevní školy financované státem nesmějí propouštět nebo jakkoli znemožňovat pedagogickou činnost učitelů kvůli jejich sexuální orientaci. Nicméně některé školy si ustanovení vykládají tím způsobem, že můžou propouštět učitele za mimoškolní chování, které by pošpiňovalo jejich čest a etický kodex. Toto vedlo k odchodu ze zaměstnání homosexuálního učitele roku 2008. Téma lepší formulace anti-diskriminačních zákonů, které by efektivněji chránily LGBT pedagogy a studenty byla proto předmětem politických debat. 27. května 2014 návrh novely zákona prošel s valnou většinou v Dolní komoře a nyní čeká na vyjádření Senátu.

Adopce a plánování rodiny.

Legalizace stejnopohlavního manželství v r. 2001 přiznala homosexuálním párům plná adopční práva. Od r. 2005 je umožněná adopce dětí i homosexuálním párům žijícím v zámoří. Lesbické páry mohou podstupovat umělé oplodnění. Altruistická surogace je v Nizozemsku legální. Komerční náhradní mateřství je ilegální pro všechny páry bez ohledu na pohlaví. Ačkoliv je bezúplatná surogace legální, poskytuje jí pouze několik zdravotních zařízení, přičemž se celý proces řídí velmi přísnými pravidly. Z tohoto důvodu většina párů cestuje za účelem surogace do zahraničí. V r. 2019 nabízely pouze dvě reprodukční kliniky náhradní mateřství homosexuálním párů: jedna v Leiderdorpu, která nabízela fertilizaci vajíček náhradní matky, zatímco druhá v Gemert-Bakel se zabývala geny rodinných příslušníků žadatelských párů.

Konverzní terapie.

Organizacím nabízejícím konverzní terapii je v Nizozemsku zakázaná činnost. Od června 2012 nejsou veškeré procedury, které údajně vedou ke změně sexuální orientace, hrazeny zdravotními pojišťovnami.  17. května 2019 po odvysílání televizního pořadu "Ewout & homogenezing" na stanici RTL 5, v němž se prezentovalo několik organizací, včetně holandských letničních a baptistických skupin, nabízejících konverzní terapii se Strana práce (PvdA) a Demokraté 66 (D66) rozhodly zahájit výzkum vyvracející jejich tvrzení. V květnu 2019 informoval Hugo de Jonge, ministr zdravotnictví za Křesťanskodemokratickou výzvu (CDA), Sněmovnu reprezentantů, že nevidí důvod pro přímý zákaz konverzní terapie. Rovněž řekl, že jeho resort nezřídí komisi nezávislých odborníků, která by se zaměřila na výzkum dětí a mladistvých, kteří jsou vystaveni těmto praktikám.  Navzdory tomu se Sněmovna reprezentantů rozhodla 22. května 2019 zahájit výzkum týkající se konverzní terapie v Nizozemsku. Pro byli D66, GroenLinks (GL) a PvdA. Proti Křesťanská unie (CE), Státní reformní strana (SGP) a Strana pro svobodu (PVV). 29. května přijala Sněmovna reprezentantů další opatření a vyzvala ministra vnitra Ferdinanda Grapperhause (CDA) ke zpracování návrhu příslušné legislativy, který by zakázal konverzní terapii. Členové parlamentu došli k závěru, že takové praktiky mají negativní dopady na lidské zdraví. Pod výzvu se podepsali Lidová strana pro svobodu a demokracii (VVD), D66, GL, PvdA a Socialisté. Proti jsou CDA, CE, PVV a Fórum pro demokracii (FvD). O návrhu příslušného zákona se zatím nehlasovalo.

Dárcovství krve.

V Nizozemsku podobně jako v mnoha dalších zemích nebylo MSM umožněno dárcovství krve. MSM populace ve vyspělých zemích vykazuje relativně vysoký výskyt infekce virem HIV/AIDS. Z tohoto důvodu platilo toto preventivní opatření až do r. 2015. V dubnu 2012 přijala Sněmovna reprezentantů novou legislativu, která tento zákaz liberalizovala. Nově by nemohli darovat pouze skupiny praktikujících gayů, u nichž se potvrdilo rizikové sexuální chování. Nizozemská vláda se pak obrátila na krevní banku Sanquin a Univerzitu v Maastrichtu s žádostí o studii týkající se rizikovosti dárcovství krve mužů majících sex s muži. Následně se potvrdilo, že jistá opatrnost v případě gay dárců krve, kteří sexuálně neabstinují, má své opodstatnění, ale že není potřeba je zcela vylučovat. Díky tomu zcela vymizel ten nejzákladnější protiargument. 28. října 2015 oznámil nizozemský resort zdravotnictví, že se nově bude uplatňovat 12měsíční zkušební lhůta namísto úplného odmítání gay dárců majících sex s muži. 15. února 2019 oznámila krevní banka Sanquin, že jí zkrátí na 4 měsíce. V praxi se začala tato nová politika uplatňovat v červenci 2019.

Veřejné mínění.

Podle průzkumu Ifop z května 2013 podporovalo 85 % Nizozemců stejnopohlavní manželství a adopce dětí homosexuálními páry. Výzkum EU z r. 2015 ukázal, že 91 % Nizozemců podporuje homosexuální sňatky, což byla největší hodnota v rámci všech zkoumaných zemí. Obyvatelé karibských teritorií jsou konzervativnější a víc odmítají stejnopohlavní manželství ve srovnání s Evropou.

Životní podmínky.

Nizozemsko je považováno za jednu z nejvíce gay friendly zemí na světě, a to díky brzkému přijetí LGBT inkluzivní legislativy a vysoké míře tolerance v tamní společnosti. Deník "Independent" řadí nizozemské hlavní město Amsterdam mezi nejpopulárnější gay města na světě. Festival hrdosti Amsterdam Pride se pravidelně koná od r. 1996 se statisícovou účastí lidí z celého světě a je považován za největší událost tohoto druhu v celém Nizozemsku. Amsterdam byl dvakrát za sebou hostitelem Europride, a to v letech 1994 a 2016. Posledně přilákal více než 560 tisíc účastníků. Kromě Amsterdamu je také velmi živá gay scéna v Rotterdamu, Utrechtu, Haagu a Scheveningenu, kde se nachází několik barů, saun a klubů specializujících se na gay klientelu. with several bars, saunas and clubs catering to gay clientele.  Podle průzkumu z r. 2013 souhlasilo 93 % Nizozemců s tvrzením, že by homosexuálové měli mít žít podle toho, jací jsou. Pouhá 4 % respondentů uvedla, že by homosexualita neměla být akceptovaná. Vysokou úroveň veřejného a společenského přijetí LGBT ukázaly i další průzkumy, čímž se potvrdilo, že Nizozemsko je skutečně jednou z nejvíc gay friendly zemí na světě. Podle zprávy Netherlands Institute for Social Research z r. 2016 zaujímala většina Nizozemců pozitivní postoj k homosexualitě. Pouze 7 % dotázaných vnímalo homosexualitu a bisexualitu negativně. U translidí to bylo 10 %. Nicméně se 3,8 % gayů a leseb stalo oběťmi násilí ve srovnání s 2,4 % u heterosexuálů. 32 % gay respondentů navíc uvedlo, že by se obávalo veřejných reakcí v případě, že by políbili svého partnera. U lesbických žen to bylo 23 %. V případě heterosexuálních párů by se odmítlo líbat na veřejnosti 12 %.  V dubnu 2017 napadla v Arnhemu skupina marocké mládeže homosexuální pár. Ihned po incidentu vyjádřilo několik politiků, veřejných činitelů a duchovních solidaritu s LGBT menšinou tím, že vyšli ruku v ruce do ulic. Zapojily se i další země Spojené království, USA a Austrálie. V letech 2011–2017 došlo podle monitoringu nizozemské LGBT skupiny COC k přibližně 400 až 600 útokům na příslušníky LGBT minority.

Práva leseb, gayů, bisexuálů a translidí (LGBT) v Nizozemsku jsou považována za nejvíce rozvinutá jak v Evropě, tak i ve světě. Stejnopohlavní sexuální aktivita je zde legální od roku 1811 po vpádu francouzské armády a instalaci Napoleonského zákoníku rušícího veškeré zákony proti sodomii, které po vzniku Spojeného království nizozemského nebyly obnoveny.

荷兰以开放著称,十分注重性倾向等个人隐私的相关政策。人民普遍支持LGBT族群拥有平等权利,部分基督徒及伊斯兰教徒移民对性别平等仍采保守态度。调查显示,至少三分之二的反同性恋仇恨罪是由穆斯林移民家庭的青年所为,其多数是摩洛哥或土耳其人后裔。2011年10月调查表明,虽然荷兰90%的荷兰族认为同性恋并不违背道德,但仅有30%在荷土耳其人和25%的在荷摩洛哥人接纳此观点。 而据报道,印度裔的印度教徒多能接受荷兰族的观点。


Dějiny rodu.

Od dob panování Ivana Hrozného byli Stroganovové nejbohatším rodem v Ruském carství. Financovali například ruské dobytí Sibiře nebo znovudobytí Moskvy Dmitrijem Michajlovičem Požarským na Polácích. Také Stroganovská škola ikonobrazectví nese jejich jméno. Petr I. Veliký povýšil Stroganovce do šlechtického stavu (baron Ruského impéria). Poslední člen rodu zemřel roku 1923 ve Stroganovském paláci v Petrohradě.

Původ.

Stroganovové byli původně zámožní pomorští sedláci (tzn. ze subarktické oblasti Ruského carství, při pobřeží Bílého moře). Fjodor Lukič Stroganov, zakladatel rodu z konce 15. století, pocházel ze Solvyčegodsku na ruském severu. Zde jeho syn Anikej Fjodorovič Stroganov (1488–1570) v roce 1515 založil solivar, který se později stal velmi významným hospodářským subjektem. V roce 1558 car Ivan Hrozný udělil Anikejovi Stroganovskému a jeho potomkům rozlehlá panství podél toků řek Kama a Čusovaja, které se tehdy nacházely na samé východní výspě ruského osídlení.

Stroganovové baroni a hrabata.

Během severní války v letech 1700–1721, poskytli Stroganovové značné finanční prostředky vládě Petra Velikého, za které byl v roce 1722 Alexandru Grigorijevičovi, Nikolaji Grigorijevičovi a Sergeji Grigorijevičovi Stroganovovým udělen titul barona a později také hraběte. Od té doby byli Stroganovové členy ruské aristokracie a zastávali významné posty ve vládě.

Současnost.

Po ruské revoluci v roce 1917 Stroganovové emigrovali společně s bělogvardějci a veškerý majetek rodiny v Rusku byl znárodněn bolševiky.  V roce 1992 vznikla ve státě New York nezisková organizace "The Stroganoff Foundation", která se zabývá sběrem, ochranou a restaurováním ruského kulturního dědictví rodu Stroganovových. Založení "Stroganoff Foundation" iniciovala baronka Hélène de Ludinghausen žijící v Paříži, jejíž matka, kněžna Xenia Alexandrovna Ščerbatova-Stroganova, se narodila ve Stroganovském paláci.

Stroganovové nebo Strogonovové ( "Стро́гановы", "Строгоновы"), ve francouzské podobě jako Stroganoff, je někdejší velmi úspěšná rodina ruských obchodníků, průmyslníků, feudálů a státníků v 16. – 20. století. Někteří členové rodu získali šlechtický titul.

斯特罗加诺夫家族()是俄罗斯的一个著名贵族家族。在16世纪至20世纪初,这个家族曾中大商人、企业家、实业家、大地主和政治家辈出。


Životopis.

Narodil se ve Filadelfii v Pensylvánii, je synem Donny a Josepha Mignogny. Má italské předky. Má dva mladší bratry, Matthewa a Andrewa, kteří jsou také herci.  Navštěvoval Abington Friends School v Jenkintownu v Pensylvánii a později navštěvovat Univerzitu Jižní Kalifornie.

Kariéra.

Herectví.

První role přišla s reklamaou pro Craker Jakc. V 5 letech se objevil v "The Tonight Show Starring Johnny Carson", kde zazpíval písníčku „Give My Regards to Broadway“. V roce 1983 získal roli Joeho Donovana v sitcomu stanice NBC "Gimme a Break!". V roce 1988 propůjčil svůj hlas pro film "Oliver & Přátelé". Mezi lety 1991 a 1995 hrál v televizním seriálu "Kvítko", kde hrál Joeyho Russo.  Se svými bratry Mattewem a Andrewem si zahrál v seriálu "Brotherly Love". S Jennifer Morrison si zahrál ve filmu "Temná legenda 2". V roce 2006 se stal soutěžícím reality show stanice ABC "Dancing with the Stars", kde byl spárován s profesionální tanečnicí Edytou Śliwińskou. Skončil na třetím místě. V roce 2007 získal roli Billyho Flynna v Broadwayské produkci Chicaga. 9. července 2008 měla premiéru taneční reality show "Master of Dance", kterou moderoval.  V roce 2009 si zahrál po boku Melissy Joan Hart ve filmu "Moje falešná svatba", který měl premiéru na stanici ABC Family. V srpnu 2010 se vrátil na televizní obrazovky v sitcomu stanice ABC Family "Melissa a Joey" v roli Joeho Longa, kterého jako chůvu zaměstnala postava, kterou hraje Melissa Joan Hart.

Hudba.

V 16 letech vydal své debutové album nazvané "Joey Lawrence". Jeho písnička „Nothin' My Love Can't Fix“ se stala mezinárodním hitem. Písnička se stala titulní písní filmu "Cop and a Half".  V červenci 2008 oznámila, že pracuje na novém albu, které se bude skládat především z balad. V černu 2011 vydal nový singl nazvaný "Rolled". V červenci vydal další single "Give It To Ya (Acoustic)"  V roce 2017 založil kapelu Still 3 a společně vydali singl „Lose Myself“.

Osobní život.

Joey se oženil s Michelle Vellou v roce 2002, rozvedli se v roce 2004. Svojí druhou ženu Chandie Yawn-Nelson, poznal na dovolené do Disney Worldu, když byli teenageři, vzali se o 13 let později. Dvojici se narodily dvě dcery, narozené v roce 2006 a 2010. V roce 2017 zažádali o osobní bankrot.

Joseph Lawrence Mignogna, Jr. (* 20. dubna 1976, Filadelfie, Pensylvánie, Spojené státy americké), známý jako Joey Lawrence je americký herec, zpěvák a moderátor. Nejvíce se proslavil rolemi v seriálech "Gimme a Break!, " "Kvítko "a "Brotherly Love". V roce 2010 získal roli Joeho Longa v seriálu stanice ABC Family "Melissa a Joey."

乔瑟夫(乔伊)·罗伦斯(英语:Joseph "Joey" Lawrence,出生名英语:Joseph Lawrence Mignogna, Jr.;1976年-4月20日)为美国演员、 R&B-歌手以及主持人。他最知名的作品为电视系列剧Gimme a Break!、Blossom、憨管家俏主人。


Historie.

Koncem 60. let a celá 70. léta byl Ernesto Colnago obecně považován za jednoho z nejlepších stavitelů silničních rámů. V roce 1960 byl svědkem jak si Luigi Arienti dojíždí pro zlatou medaili na Olympijských hrách v Římě na kole Colnago. V roce 1963 se Ernesto Colnago přidal k týmu Molteni jako hlavní mechanik a závodníci jako Gianni Motta začali jezdit na jeho kolech. Vítězství Michele Dancelliho v roce 1970 na kole Colnago v závodě Milan-San Remo inspirovalo Ernesta ke změně jeho loga na 'Asso di Fiori' (♣)  K týmu Molteni se po rozpadu týmu Faema přidal Eddie Merckx. To co následovalo, popisuje Ernesto Colnago takto: „Merckx byl šampion s velkou budoucností a já byl nadějný stavitel kol. Byla velká čest pracovat pro takovou osobnost. Vzájemná spolupráce nás oba posunula dopředu a vyvinuli jsme speciální vidlice a kola.“ Důkazem je například vyvinutý super lehký rám, se kterým Merckx v roce 1972 prolomil světový rekord v hodinovce.  Díky vítězství v závodech rostla reputace a Colnago se ponořil do trhu výroby jízdních kol. Na počátku 70. let nastal ve Spojených státech cyklistický boom a firma Colnago začala kola produkovat ve velkém, jakoby v sázce byla budoucnost lidstva. V té době byl pro Colnago pilířem výroby model Super následován typem Mexico, který byl pojmenován na počest úspěšného pokusu o zdolání hodinovky v Mexico City. Postupně přicházely další modely jako Superissimo a Esa Mexico. Už tyto první modely Colnaga byly skvělými jízdními koly a předznamenaly tak kult budoucí výroby.  V reakci na kritiku, že jeho rámy nejsou dostatečně tuhé, začal Ernesto Colnago experimentovat se změnou chování komponent rámu. V roce 1983 představil rám Oval CX s oválným profilem horní trubky, za účelem větší tuhosti. Poté experimentoval s různě zahnutými trubkami rámů, které se staly výrobními modely nejvyšší třídy. Začalo to s modelem Master, poté Master-Light, Master Olympic a Master Piu. Colnago sestavil rám z trubek Columbus, na kterém Giuseppe Saronni vyhrál mistrovství světa v silniční cyklistice v roce 1982. Poté byla vydaná limitovaná edice kol se Saronniho jménem. Zatímco Colnago pokračovalo ve výrobě špičkových ocelových kol, začalo od 80. let vyrábět rámy i z dalších materiálů jako titan, hliník, karbon a jiné materiálové směsi. Z této doby pochází také unikátní rám Bititan, který má dvojitou titanovou spodní trubku. Zahnuté a předimenzované trubky rámu se objevily na modelu Tecnos, který je jedním z nejlehčích ocelových kol. Stejné zahnutí a velikost byli použity také pro hliníkový rám Dream. V roce 1981 byl vyroben prototyp CX Pista-samonosná konstrukce z karbonového vlákna s diskovými koly-který byl představen na výstavě kol v Milánu. Následně začal Colnago spolupracovat s Ferrari na vývoji technologie karbonových vláken. Ernesto také připisuje zásluhu svým inženýrům za opravdovou výzvu v oblasti návrhu vidlice, která vedla k inovativní rovné ocelové vidlici Precisa. Colnago experimentoval i s kombinací matriálů, jako například u modelů CT-1 a CT-2, jejichž hlavní trubky byly z titanu a vidlice a zadní konstrukce z karbonu. Nebo u rámu Master, kde kombinoval ocelové trubky s karbonovou vidlicí a zadní konstrukcí. První pokusy Ernesta Colnaga o produkci karbonových rámů nebyly komerčně úspěšné, ale své získané poznatky začlenil do stěžejních rámů jako C-40 (1994) a C-50 (2004), které byly pojmenovány po 40 a 50 letech výroby Colnaga. Tyto karbonové rámy nastavily nový standard top kvality. Rozhovor s Ernesto Colnagem, ve kterém popisuje několik svých průlomových kol, je dostupný zde.

Sponzorování týmů.

Od roku 1974 sponzorovalo Colnago alespoň jeden profesionální tým ročně, často i více. K tomu i jiné týmy v pelotonu závodily na kolech Colnago. Na počátku 70. let závodil na kolech Colnago tým Molteni s Eddy Merckxem. Gieseppe Saronni závodil na Colnagu po celou kariéru, od roku 1977 na Scic, poté na modelu Gis Gelati a Colnago-Del Tongo. Colnago bylo známé také sponzorováním profesionálního cyklistického týmu Mapei v 90. letech. V roce 2005 sponzorovalo i tým Rabobank. Dalším týmem byl americký Navigators, za které jezdil v letech 2005-2008 australský sprinter Hilton Clarke. V roce 2006 se na seznam sponzorovaných týmů Colnagem přidal tým Milram s Alessandro Petacchim a Erikem Zabelem. K tomu je Colnago spolusponzorem Landbouwkrediet-Colnago profi týmu, který závodí v soutěži UCI Europe Tour. Dále bylo dodavatelem rámů týmu Tinkoff v roce 2007. Pro rok 2012 sponzorovalo Colnago tým Colnago-CSF Bardini. Od Tour de France 2011, jezdí na rámech Colnago tým Europcar.

Colnago Ernesto & C. S.r.l. nebo Colnago je italským výrobcem jízdních kol určených pro silniční závody. Společnost založil Ernesto Colnago v roce 1952 v italském Cambiagu poblíž Milána. Místo toho, aby Ernesto pokračoval v rodinné firmě, vybral si možnost pracovat v obchodě s jízdními koly. Ve třinácti letech pracoval jako učeň ve firmě Gloria Bicycles a později začal závodit na silnici. Po těžkém pádu, který způsobil ukončení jeho závodní kariéry, si otevřel vlastní obchod s koly (1952) a ještě ten samý rok sestavil své první cyklistické rámy. Jako závodní mechanik byl hodně poptávaný. V roce 1955 působil jako druhý mechanik u týmu Nivea na Giro d’Italia a nakonec byl zaměstnán jako hlavní mechanik týmu Molteni, za který jezdila belgická legenda Eddy Merckx.

Colnago是一家意大利自行车厂商的商标名,是以创办人的名字Ernesto Colnago当作他所生产的自行车的商标;Oval CX是自行车之中非常罕见的特殊车款,1980年代,空气动力学成为影响比赛成绩的一项研究题目,那一个年份许多自行车的产品致力研究如何减少或是降低空气阻力;Aero Dynamic 成为当时经常出现在这一个行业的字眼。


Výskyt.

Urzonovití obývají Severní Ameriku od pobřeží Severního ledového oceánu na Aljašce po severní Mexiko a dále Střední a Jižní Ameriku od jižního Mexika po Ekvádor a sever Argentiny.  V Severní Americe se vyskytují od oligocénu (starších třetihor) do současnosti, v jižní od pozdního pliocénu (konce třetihor) do současnosti.

Taxonomie.

Urzonovití se podle posledních poznatků dělí do pěti rodů:  podčeleď Chaetomyinae  podčeleď Erethizontinae  Pro rody "Coendou", "Echinoprocta" a "Sphiggurus" nemáme jedinečný český název, a proto je všechny označujeme jako kuandu.

Popis.

Urzonovití jsou střední až velcí podsadití hlodavci. Tělo je 300–680 mm dlouhé, ocas měří 75–450 mm. Jednotlivé druhy váží 0,5 – 7 kg. Nejtěžší je urzon kanadský, u kterého mohou velcí samci dosáhnout údajně váhy až 18 kg. Některé chlupy jsou stejně jako u dikobrazů přeměněny v ostny, které jsou kratší než u dikobrazů. Na konci jsou posety mikroskopickými zpětnými háčky.  Nohy jsou krátké a přizpůsobené pohybu na stromech. Na předních mají všichni zástupci čeledi čtyři prsty, na zadních mají čtyři s výjimkou ursonů, kteří jich zde mají pět. Ocas je většinou kratší, jen kuandové z rodu "Coendou" jej mají dlouhý a chápavý. U urzonů je shora pokrytý ostny. Mají 20 zubů – jejich zubní vzorec je

Způsob života.

Všichni urzonovití jsou přizpůsobeni životu na stromech. Proto bývají někdy označováni jako „stromoví dikobrazi“. Nejsou však vázáni pouze na stromy – zvláště urzoni se v jehličnatých lesích vyskytují více na zemi. Všechny druhy si také svoje doupata hledají nebo staví jak na zemi, tak na stromech. Pokud jsou napadeni, brání se nejen tím, že útočníkovi vystavují zadní část těla s ostny, ale větší druhy se pokoušejí útočníka také udeřit.  Jsou to převážně noční zvířata, která však hledají potravu i ve dne. Živí se listy, kůrou, plody, květy a další rostlinnou potravou.  Mívají obvykle jen jeden vrh ročně, pouze druhy žijící v tropických oblastech mohou mít dva. V jednom vrhu mívají obvykle jen 1–2 mláďata, která se rodí vyvinutá a osrstěná s měkkými ostny, které jim nejpozději během několika dnů ztvrdnou. Při narození již mají otevřené oči a většina z nich umí hned lézt ve větvích.  Dožívají se téměř 20 let.

Stupeň ohrožení.

Podle výzkumů IUCN nejsou urzonovití zásadně ohroženi – většina druhů tohoto rodu je v červeném seznamu druhů vyhodnocena jako málo dotčený druh.  Několik druhů však nemohlo být pro nedostatek údajů vyhodnoceno – například kuandu panamský ("Coendou quichua") byl teprve v roce 2005 uznán jako samostatný druh. Proto je u 6 z 18 druhů jejich stupeň ohrožení označen jako „Chybí údaje“.

Urzonovití (Erethizontidae, „stromoví dikobrazi“) je čeleď hlodavců z podřádu Hystricomorpha (dikobrazočelistných) infrařádu Hystricognathi. Zahrnuje se pět rodů s 16 druhy, které obývají Severní a Jižní Ameriku.

新大陆豪猪,即美洲豪猪科(学名:),是大型的树上啮齿动物,在身体上有刺覆盖。牠们栖息在北美洲至南美洲北部的森林及林木地区。虽然新大陆豪猪及旧大陆豪猪都同属,但牠们之间有很大分别,且不是近亲。


Vývoj a prvky.

Podle amerického žurnalisty Fareeda Zakarii jsou klíčovými prvky putinismu nacionalismus (podle amerického historika a novináře Waltera Laqueura dokonce „všudypřítomný pocit národa obklopeného nepřáteli“), náboženství, sociální konzervatismus, státní kapitalismus a státní nadvláda nad médii.  Politolog Richard Sakwa rozlišuje čtyři fáze putinismu:

Projevy putinismu.

Kult osobnosti.

Po převzetí moci Putinem došlo v Rusku k největším projevům kultu osobnosti od dob stalinismu. K vytváření specifické osobní image, resp. budování Putinova kultu dochází i podle názorů českých publicistů Libora Dvořáka a Jefima Fištejna.  V roce 2015 byla poblíž Petrohradu odhalena Putinova busta, kterou nechali vyrobit petrohradští kozáci.

Cenzura internetu.

Začátkem roku ruské úřady na pokyn generální prokuratury znemožnily bez soudního příkazu (pouze na základě příslušné legislativy) přístup na několik internetových stránek, kritizujících režim prezidenta Putina; všechny stránky provozoval známý Putinův kritik Garri Kasparov.

Postoj k stalinské éře.

Ruská ústřední volební komise v srpnu 2016 povolila ve volební kampani před parlamentními volbami používat portrét J. V. Stalina.  V létě 2018 Vladimir Putin nechal svým dekretem obnovit v armádě politické školení z dob studené války zrušené s rozpadem Sovětského svazu v srpnu 1991 Michailem Gorbačovem. Na politickou propagandu začala dohlížet tzv. hlavní politická správa, která má podle Putinova dekretu za úkol „organizovat vojensko-politickou činnost v ozbrojených silách“, „morálně psychologicky zajistit armádu“ a „zajistit ideologickou pevnost potřebnou k zajištění vlasteneckého vztahu k obraně státu“.

Zahraniční politika.

V květnu 2014 vznikl Eurasijský ekonomický svaz, který sdružuje některé z bývalých sovětských republik; toto ekonomické uskupení bývá pokládáno za výsledek Putinovy iniciativy, jenž se tak snaží zvýšit, resp. udržet vliv Ruska v postsovětské oblasti. Ještě před vznikem svazu (v dubnu 2005) označil Putin rozpad Sovětského svazu za jednu z největších geopolitických tragédií 20. století, vytvoření svazu naopak označil za „epochální událost“.

Ohlasy.

Prezident Putin je často kritizován svými odpůrci v Rusku i mimo ně. Proti Putinovi nebo politice Ruska pod jeho vedením vznikají mnohé kampaně.

Ruské vnímání.

V ruštině termín použil například novinář a Putinův kritik Andrej Piontkovskij, jenž v roce 2000 napsal, že putinismus je „nejvyšší a poslední etapa gangsterského kapitalismu v Rusku“.  V březnu 2016 publikovala redaktorka novin "Narodnyj žurnalist" a poslankyně kurské oblastní dumy Olga Liová prohlášení, ve kterém obvinila Vladimira Putina ze zločinného spiknutí proti vlastnímu národu a z propagandy násilí prostřednictvím ruských federálních televizních společností. Dále vyslovila názor, že Putinova vnitřní i vnější politika přivedla ke krachu finanční systém Ruska, způsobila konec Ruska jako právního státu a pronesla domněnku, že Putinova popularita v Kurské oblasti ve skutečnosti nepřevyšuje 25 %.

Vnímání v ČR.

Podle české novinářky Petry Procházkové tento režim tvrdé ruky podporuje fízlování, cenzuru a zlovůli.

Zahraniční vnímání.

Během ruské vojenské intervence na Ukrajině vznikly v zahraničí spontánní nebo organizované iniciativy a hesla kritizující Putinovu politiku a ideologii putinismu, například Putin chujlo!, Jez jablka, naštveš Putina! nebo Nekupuj ruské!.

Putinova kritika.

Podezření z korupce a opulentní životní styl.

Odpůrci Vladimira Putina zveřejnili zprávu, podle které životní styl šéfa Kremlu předčí i ropné šejky: k dispozici má 20 luxusních nemovitostí, 15 helikoptér a několik opulentních jachet. „Je to víc, než si mohou dovolit oligarchové či ropní šejkové,“ popsal Putinův životní styl jeden z hlavních autorů textu Boris Němcov z opozičního hnutí Solidarita. Podle britského listu The Guardian disponuje Putin „tajným majetkem“ přes čtyřicet miliard dolarů. Deník se odvolává na politologa Stanislava Belkovského, podle něhož by takové jmění dělalo z šéfa Kremlu jednoho z nejbohatších mužů Evropy. Ruská oficiální místa tyto údaje odmítla komentovat. Televizní stanice BBC se v jedné své reportáži odvolávala na údajnou tajnou zprávu CIA z roku 2007, ve které byl vyčíslen majetek ruského prezidenta částkou přibližně 37 miliard euro. V roce 2010 pronesl španělský prokurátor José Grinda Gonzáles před zástupci americké ambasády v Madridu: "Z Ruska, Běloruska a Čečenska se staly mafiánské státy". Přepis rozhovoru přinesl server WikiLeaks. Na stránkách ruské verze WikiLeaks nazvané RuLeaks byly zveřejněny snímky Putinova sídla, které se nachází u Černého moře. Lidé, kteří o tajné stavbě promluvili, museli utéct do zahraničí. V kauze Panama Papers se jméno Vladimira Putina v dokumentech nikde neobjevilo, ale podle britského deníku "The Guardian" vede údajná padesátimiliardová offshorová stopa k Putinovi. Klíčovou roli v záležitosti hrál Putinův přítel a kmotr jeho starší dcery Sergej Roldugin.  Přehled skrytých penězovodů kolem Vladimira Putina zmapovalo mezinárodní sdružení investigativních novinářů (OCCRP). Díky podivným utajeným zakázkám a přesunům peněz a akcií raketově bohatnou jeho děti, příbuzní i řada blízkých podnikatelů. V roce 2000, kdy Vladimir Putin nastoupil do funkce prezidenta, přitom tito jeho blízcí přátelé neměli podle dostupných informací žádný větší majetek a nefigurovali v jakýchkoli podnikatelských žebříčcích.

Kritika Druhé čečenské války.

Podle Tomáše Šmída, politologa fakulty sociálních studií Masarykovy univerzity, nese za způsob vedení této války politickou zodpovědnost Vladimir Putin.  Vladimir Putin byl ostře kritizován Západem za válku v Čečensku. Putin avizoval "krátkodobost" konfliktu, to se opět stalo utopickou vizí. V této situaci kritika Moskvy ze strany Západu značně sílila. Parlamentní shromáždění Rady Evropy ve svém doporučení č. 1444 "O konfliktu v Čečensku" vyzvalo Rusko k neprodlenému zastavení vojenských akcí, zahájení politického jednání a k volnému vstupu masmédií. Moskva odpověděla 28. března 2000 memorandem "O situaci v Čečenské republice", v němž silovou akci označila za "vnitřní záležitost" Ruska, ačkoli vyjádřila připravenost ke spolupráci s RE, OSN a dalšími světovými organizacemi. Dubnová rezoluce Parlamentního shromáždění RE pak již v odvetu za akce v Čečensku požadovala pozastavení členství Ruska v RE.  Bývalý ruský politik Said-Emin Ibragimov podal u Mezinárodního trestního soudu v Haagu žalobu na Vladimira Putina za zločiny proti lidskosti během druhé rusko-čečenské války.  Nejdůležitějším tématem Anny Politkovské se stal severní Kavkaz. Politkovská proslula svým kritickým přístupem k vládě Vladimira Putina. Jejím terčem byl především prezident Putin, jako osoba nesoucí svrchovanou odpovědnost za činy státních orgánů a jako nejvyšší vojenský velitel.

Smrt oponentů.

Bývalý důstojník tajných služeb KGB a FSB Alexandr Litviněnko, který přeběhl k britské MI6, krátce před svou smrtí obvinil Putina, že nařídil jeho vraždu. Vyšetřující britský soudce Robert Owen mu de facto dal v roce 2016 za pravdu. „Se znalostí všech důkazních prvků a analýzy, které jsem měl k dispozici, jsem dospěl k závěru, že operaci FSB pravděpodobně schválil Patrušev a také prezident Putin,“ uvedl Owen. Za jednoho z hlavních podezřelých z Litviněnkovy smrti byl Owenem označen Andrej Lugovoj, který Owenovo obvinění odmítl jako "absurdní". Litviněnko vyjádřil názor, že Vladimir Putin stál za vraždou novinářky Anny Politkovské, která zemřela na den Putinových 54. narozenin. Tajná služba FSB zosnovala podle Litviněnka teroristické útoky na obytné domy v Moskvě a Volgodoňsku v roce 1999, které měly podle něj za cíl ospravedlnit vojenskou akci proti Čečensku. Podle Českého rozhlasu bylo za čtrnáct let vlády Vladimira Putina zavražděno šest opozičních novinářů, mezi nimi Natalja Estěmirovová, Pavel Klebnikov a Anna Politkovská.  Boris Němcov, později zavražděný opoziční politik a bývalý vicepremiér v době prezidentství Borise Jelcina, prohlásil, že „Rusko se změnilo ve fašistický režim“ a obvinil Vladimira Putina, že cílem jeho politiky je udělat z Ruska „čínského vazala“, což je podle Němcova „zradou Ruska“.

Kampaně proti Putinovi.

V březnu 2010 vznikla kampaň Putin musí odejít, která však vyzněla do prázdna.

Kritika během ukrajinské krize.

V souvislosti s ukrajinskou krizí a později ruskou vojenskou intervencí na Ukrajině začali fotbaloví fanoušci FK Metalist Charkov a FK Šachtar Doněck při pochodu Charkovem v březnu 2014 během společného zápasu veřejně prozpěvovat píseň Putin chujlo! s velmi negativním, urážlivým vyzněním. Popěvek se (i jako pouhé úsloví) záhy stal populárním u odpůrců Putina především na Ukrajině. Část veřejnosti postup Ruska v souvislosti s Ukrajinou přirovnávala k postupu nacistického Německa v českém pohraničí při anexi Sudet. Putina přirovnávala k Hitlerovi a přezdívala mu Putler. Postup Ruska na Ukrajině byl také přirovnáván k turecké okupaci Severního Kypru v roce 1974.  27. února 2015 byl v Moskvě zastřelen neznámým pachatelem Boris Němcov. Stalo se tak dva dny před plánovaným masovým opozičním protestem a 17 dní poté, co Němcov veřejně projevil obavu, že ho „Putin nechá zabít za jeho kritiku role Ruska v ukrajinském konfliktu“. Putin tuto vraždu prohlásil za cílenou provokaci, odsoudil ji a nařídil její důkladné vyšetření a objasnění. Spojitost mezi vraždou Němcova a Putinem nebyla prokázána.  Prezident Putin se po referendu o připojení Krymu k Rusku mnohokrát odvolával na kosovský precedens a na rozhodnutí Mezinárodního soudního dvora v Haagu z roku 2010, podle kterého nebylo jednostranné vyhlášení nezávislosti Kosova na Srbsku v únoru 2008 porušením mezinárodního práva. Referendum za samostatnost v Kosovu se konalo v roce 1991, 8 let před přítomností zahraničních vojsk, referendum na Krymu se konalo až po anexi Ruskou federací v roce 2014. Ruský opoziční politik a jeden z vůdců protivládních protestů v Rusku v letech 2012–2013 Vladimir Ryžkov vyslovil právnické pochybnosti o uznatelnosti tohoto aktu.

Anexe Krymu Ruskou federací.

27. února 2014 se na Krymu mimo existující ruské vojenské základny objevili neoznačení vojáci s moderními zbraněmi a vybavením, některými západními médii označovaní jako "„zelení mužíčci“". Ruská vláda nasazení svých sil zhruba tři týdny rezolutně popírala. Postupně se ale potvrdilo, že v případě neoznačených vojáků vybavených moderními ručními zbraněmi a neprůstřelnými vestami šlo o příslušníky ruských speciálních sil, kteří byli do oblasti posláni kvůli „ochraně místních Rusů“. Podle vlastního prohlášení, které uveřejnil o více než rok později, svolal prezident Ruské federace Vladimir Putin již v noci z 22. na 23. února 2014 schůzi, na které rozhodl, že se ruské bezpečnostní složky připraví co nejrychleji na „navrácení Krymu do Ruska“. O úspěchu kontroverzní anexe Krymu Vladimir Putin vůbec nepochyboval. Vladimir Putin pronesl několik kontroverzních prohlášení v rámci anexe Krymu "V Krymu žádní ruští vojáci nebyli, jen jednotky místní domobrany. Uniformy si koupili v army shopu", "Myslíte, že jde o naši pozici vůči Krymu nebo Ukrajině? Kdyby se to nestalo, našli by si jiný důvod", "Dal jsem rozkazy ozbrojeným silám, aby připravily pohotovost pro jaderný arzenál".

Prezidentské volby.

Prezidentské volby konané 4. března 2012 vyvolaly kontroverze u Putinových odpůrců. Vladimir Putin byl podle oficiálních výsledků zvolen téměř 64 procenty hlasů. Opozice však tento výsledek zpochybnila, hlasování podle ní bylo provázeno "nebývalým falšováním ve prospěch favorita, který si soupeře sám vybral a ostatní uchazeče ke klání nepřipustil".

Položení věnce u pomníku sovětských vojáků v Budapešti.

Kontroverze v Maďarsku vyvolalo podle zpráv gesto ruského prezidenta Putina, když při své návštěvě Budapešti údajně položil věnec u pomníku sovětským vojákům, kteří přišli o život během potlačování protikomunistického povstání v roce 1956. Psal o tom maďarský portál politics.hu, podle kterého ale s Putinem na hřbitov směli jen ruští novináři. Jakékoliv záběry, které by dokumentovaly Putinovo zastavení u pomníku k roku 1956, nejsou k dispozici. Během útoku Rudé armády proti maďarskému povstání za uvolnění poměrů v říjnu 1956 zemřelo nejméně 2700 Maďarů a 669 sovětských vojáků, zraněno bylo přes 30 000 lidí.

Změny v demokratickém směřování Ruska.

Libor Dvořák, komentátor a překladatel z ruštiny, vyjádřil v roce 2015 názor, že v Rusku žádné reformy vidět nejsou, jen postupující autoritářství. Jefim Fištejn označil Vladimira Putina za odpovědného z příchodu samoděržaví a autoritářského vládnutí. Ruský historik Andrej Zubov, prohlásil: "V první řadě je důležité pochopit, že Rusko, na rozdíl od jiných postsovětských států, nikdy nepřekonalo svou komunistickou minulost; místo toho „se komunismus vrátil ve formě autoritářského fašismu. Sovětský svaz se rozpadl, avšak komunismus, který s ním byl neoddělitelně spojen, přežil a změnil se ve fašismus.“ Grigorij Javlinskij, ruský politik a ekonom, řekl, že je Rusko autoritářským státem, nikoli demokracií. Veškerou politickou moc v Rusku držel a drží jak v době prezidentské funkce Dmitrije Medveděva tak i po ní Vladimir Putin, buď jako premiér nebo jako prezident. Podle Javlinského je Medveděv "jen nastrčenou loutkou plnící Putinovy rozkazy".

Kontroverzní zákony a právní normy.

Některé zákony, vyhlášky a zákonná ustanovení, které byly přijaty v době Putinovy vlády, jsou jak v Rusku samotném, tak v zahraničí předmětem kritiky. Jedná se mj. o následující zákonné akty.

Zákon o pomluvách.

Ruský prezident Vladimir Putin podepsal v roce 2009 zákon o pomluvách, který kriminalizuje jisté druhy urážky na cti. Speciálně cílí na urážky mířené proti soudcům, státním zástupcům, porotcům nebo úředníkům činným v trestním řízení. Eventuální tresty se týkají i médií.

Zákon o zákazu adopcí do USA.

V roce 2012 byl přijat kontroverzní zákon o protiamerických sankcích včetně zákazu adopcí ruských dětí Američany. Asi 110 000 lidí podle listu The Telegraph podepsalo v Rusku petici proti tomuto zákonu a 55 000 lidí peticí požádalo Bílý dům o vydání zákazu ruským poslancům vycestovat do USA. Podle Dětského fondu OSN (UNICEF) žije v Rusku bez rodičovské péče asi 740 000 dětí.

Zákon o tzv. „zahraničních agentech“.

Dalším kontroverzním zákonem je zákon číslo 121-FZ, který závažným způsobem omezuje svobodné fungování ruské občanské společnosti. Nová legislativní norma rozšiřuje výrazné kontrolní pravomoci, kterými státní úřady disponují ve vztahu k nevládním neziskovým organizacím (NNO), které využívají zahraničních zdrojů financování, a vůči pobočkám nebo styčným kancelářím zahraničních organizací působícím v Rusku. Zákon mimo jiné vyžaduje, aby se tyto NNO, pokud zároveň vyvíjejí „politickou“ činnost, registrovaly coby tzv. „zahraniční agenti“.

Zákon o zákazu protestů.

Putin podepsal v roce 2013 kontroverzní zákon zakazující opakovaně pořádat v období šesti měsíců mítinky, shromáždění, pochody, demonstrace a stávky. V roce 2014 Vladimir Putin podepsal zákon umožňující trestat účastníky nepovolených demonstrací. Porušení se trestá pokutou, vězením nebo nucenými pracemi.  „Uvěznění opozičního aktivisty za porušení nově přijatého zákona o veřejném shromáždění je šokujícím a cynickým útokem na svobodu projevu,“ uvedla Amnesty International. Ildar Dadin byl totiž moskevským soudem odsouzen na tři roky vězení za opakovanou účast na protivládních pouličních protestech. Je první osobou, která je uvězněna na základě zmíněného zákona.

Zákony o urážce náboženství a propagaci homosexuality.

Zákonem ze dne 30. června 2013 se trestají urážky náboženských organizací a citů věřících. Nově budou moci být tyto činy potrestány až ročním vězením, nucenými pracemi nebo pokutou do 300 000 rublů. V případě, že k urážce víry dochází v kostelech, zvyšuje se sazba až na tři roky vězení.  Podle Amnesty International obsahuje tento zákon také normy, kterými jsou „flagrantně porušována práva LGBTI lidí“. Zákon zakazuje propagaci homosexuality mezi mladistvými. Rusko se tak údajně zařadilo mezi země jako jsou např. Saúdská Arábie, Pákistán, Gambie, Bělorusko a Uganda.

Zákon o kontrole internetu.

Podpisem prezidenta Putina vstoupil v roce 2013 v platnost kontroverzní zákon, který umožňuje úřadům, aniž by disponovaly soudním nařízením, blokovat weby, které podle jejich uvážení svým obsahem podněcují k masovým nepokojům a extremismu. Od té doby ruské úřady zakázaly tři opoziční weby: EJ.ru, Kasparov.ru a Grani.ru.

Zákon proti separatistickým tendencím.

V roce 2013 byl přijat také zákon, který trestá projevy separatismu v Ruské federaci peněžními pokutami nebo až tříletým vězením.

Ustanovení ústavy o rozsudcích mezinárodních soudů.

Prezident Putin podepsal v roce 2015 novelu zákona o Ústavním soudu, která umožňuje Rusku neplnit rozsudky Evropského soudu pro lidská práva a dalších mezinárodních soudů, pokud Ústavní soud shledá, že odporují ruské ústavě. Rusko podepsalo evropskou úmluvu o ochraně lidských práv a základních svobod v roce 1996. Její ratifikací Moskva uznala jurisdikci štrasburského soudu a zavázala se plnit jeho rozhodnutí. Podle opozičního poslance Dmitrije Gudkova předloha umožní libovůli při uznávání verdiktů mezinárodních soudů, a tak omezí práva ruských občanů, kteří patří k nejčastějším stěžovatelům ve Štrasburku.

Zákon o Národní gardě.

V květnu 2016 v Státní dumě prošel zákon o pravomocích Národní gardy. S tímto zákonem by k pravomocím gardistů mělo patřit zadržování demonstrantů, perlustrace, ale také vstup do soukromých příbytků a v „nezbytných případech“ i užití síly. Zákon by měl vstoupit v platnost 1. ledna 2017 a podle opozice umožňuje střelbu do demonstrantů. Někteří západní kritici došli k závěru, že Putin si de facto vytvořil soukromou armádu, která má větší počet vojáků než armády některých evropských států.

Putinismus () je termín používaný některými politiky, politology a novináři pro politický směr a režim v Ruské federaci na počátku 21. století, spojený s politickou činností nebo vládou ruského prezidenta Vladimira Putina. V souvislosti se změnami kurzu vnitřní i zahraniční politiky Ruska v tomto období se užívá i spojení Putinovo Rusko nebo Putinův režim.

「普京主义」(俄语:)是西方和俄罗斯分析家有时会使用术语,以描述弗拉基米尔·普京的意识形态特征。这个词语出现时往往有消极的含义。在普京担任俄罗斯总统和总理期间,西罗维基()控制大部分的政治和财政权力。


Průběh události.

Pachatel vešel ve 12.30 do restaurace, která se nachází v prvním patře víceúčelové budovy čp. 2066 u Slováckého náměstí. Na schodech jej v tu dobu předběhl host Petr Gabriel, který jej popsal jako staršího, prošedivělého člověka v modré bundě. Host mířil na záchod, kde poté, co slyšel střelbu, zůstal ještě několik hodin, díky čemuž přežil. Pachatel po vstupu do sálu se dvěma nabitými krátkými střelnými zbraněmi (samonabíjecí pistole CZ 75B a revolver Alfa vzor 820) začal okamžitě a bez varování střílet. Ve 12.38 obdržela policie první oznámení o střelbě, a to od mladíka, kterému se podařilo za pomoci personálu uniknout zadním vchodem. Ve 12.47 operační důstojník předal informaci dále. Podle jiných policejních informací ve 12.47 již policejní hlídka dorazila na místo.  Střelbu údajně nahlásil Vlastimil Šmíd, ředitel Centra plaveckých aktivit Delfín, které je vedle restaurace. V něm se ukryli čtyři vyděšení lidé, kteří z restaurace unikli zadním vchodem, který jim personál odemkl. Plavecké centrum bylo poté na pokyn policie uzavřeno. Majitel restaurace Pavel Karlík rovněž unikl zadním vchodem s hosty.  Ve 12.50 dorazila dvoučlenná hlídka místního obvodního policejního oddělení v neprůstřelných vestách, která postupovala po schodišti směrem do restaurace. Když se dostali se zbraněmi v rukou do prostoru dveří, pachatel po nich z protilehlého rohu místnosti z úkrytu za barovým pultem začal také střílet. Hlídka viděla v restauraci plno různě sedících a ležících lidí, ale nedokázala rozeznat, zda jsou zranění nebo mrtví. Policisté použili zákonné výzvy a když pachatel nereagoval, zvažovali použití zbraní. Situaci vyhodnotila tak, že je nutné volat posily, proto se z restaurace stáhla.  Ve 12.56 útočník volal na linku Krimi zpráv televize Prima, představil se jménem a příjmením a postěžoval si na své problémy a oznámil, že situaci bere do vlastních rukou, má pistoli, rukojmí a zařídí se po svém, přičemž uvedl jméno náměstí, ale odmítl sdělit i jméno restaurace. Redaktor Pavel Lebduška, bývalý policista, se snažil telefonát prodlužovat (trval asi 4 minuty, přičemž v pozadí nebylo slyšet žádné ruchy) a bezprostředně vzápětí volal na linku 158. Policie mu oznámila, že na místo vyšle dvě hlídky, aby situaci prověřily. Policie později médiím odmítla upřesnit, kdy volání od redaktora přijala. Podle prvotních zpráv měl pachatel do redakce volat ještě před útokem, což však ministr vnitra později zpochybnil. Později podle iDnes.cz ministr vnitra tvrdil, že pachatel volal do televize Prima až poté, co zastřelil 8 lidí.  Po 13.00 hod. dorazila policejní zásahová jednotka a policejní vyjednavač. Tomu se podařilo s pachatelem telefonicky spojit. Pachatel vyjednavači lhal, že jsou uvnitř všichni ještě živí. Po neúspěšném vyjednávání zásahová jednotka do restaurace vtrhla. Do akce byly zapojeny desítky policistů.  Ve 14.16, kdy ještě byla restaurace obklíčena a policie neměla situaci pod kontrolou, starosta Uherského Brodu živě ve vysílání ČT24 uvedl, že podle informací jeho asistentky se v objektu nachází její manžel. Ministr Milan Chovanec starostu později obvinil z ohrožení bezpečnosti skrývajícího se muže.  Ve 14.23 zásahová jednotka vnikla do restaurace a vzápětí zjistila, že se útočník během akce zastřelil.  Kolem 15.30 ministr vnitra veřejně oznámil, že má informaci o 8 mrtvých a že zemřel i pachatel. Podle tvrzení starosty se pachatel sám zastřelil, což policie ani státní zástupce nekomentovali. Zabito bylo 7 mužů ve věku 27 až 66 let a žena ve věku 43 let, o které se později psalo jako o servírce. Oběti byly střeleny převážně do hlavy, což ztížilo jejich identifikaci. Jedna žena, účetní restaurace, která však do restaurace nepřišla pracovně, ale na oběd, byla převezena do nemocnice ve vážném zdravotním stavu se střelnými poraněními hrudníku. Starosta uvedl, že podle velitele zásahu padlo při pachatelově palbě až 25 ran. Pachatel tak musel během střelby dobíjet a měnit zásobník.  Na místo činu ještě téhož dne v 17.37 dorazili ministr Milan Chovanec i policejní prezident Tomáš Tuhý. Během policejního zásahu byl od 13.50 do 16.32 hodin také zastaven provoz na blízké železniční trati.  Policie u nedalekého sídliště Olšava obklíčila řadový starý a neudržovaný domek, kde pachatel se svou ženou bydleli. Žena se v bytě zabarikádovala a odmítla otevřít, dokud se nevrátí její partner. Policie nechala v celé ulici odpojit přívod elektrického proudu (již kolem 20. hodiny byl celý blok potmě) a ve 23.00 hodin do bytu během několika desítek sekund bez střelby za použití motorové pily a za podpory hasičů vtrhla a asi po 20 minutách z domu vyvedla viditelně zdrcenou pachatelovu ženu, kterou následně předala do péče psychiatrické nemocnice, kde ovšem nebyla v režimu zadržení. Sanitka se ženou odjela od jejího domu asi ve 23.50, policejní zásahová jednotka již dříve.  Jedná se o jednu z 5 masových vražd s použitím palné zbraně na území ČR od roku 1980 (předchozí se staly v letech 1981 - Střelba v motorestu Kadrnožka, 1989 - Kladno, 2009 - Petřvald a 2019 - střelba ve Fakultní nemocnici Ostrava) a první masovou vraždu legálně drženou soukromou zbraní podle porevolučních zákonů.

Pachatel.

Pachatel, třiaašedesátiletý Zdeněk Kovář, bydlel se svou manželkou Jarmilou Kovářovou v řadovém domku na nedalekém sídlišti Olšava. Dříve pracoval jako elektrikář, naposledy pracoval u firmy na zpracování dřeva, v období před činem byl asi 10 let nezaměstnaný.  Dosud byl trestně bezúhonný. Podle místního policisty byl pachatel spolu se svou ženou opakovaně „řešen“ pro páchání přestupků proti veřejnému pořádku. Od místních obyvatel iDnes.cz zjistila, že oba manželé byli „psychicky labilní“. Žena často nesmyslně až nepříčetně celé hodiny vykřikovala z okna na ulici, jindy zase plivala na svatebčany z okna, křičela, že je sledovaná z vesmíru, jednomu důchodci nadávala kvůli jeho psovi, že prý znečišťuje ovzduší. Sprostě řvala na ostatní, že ona byla slušně vychovaná, ne jako dnešní mládež, která je plná feťáků. Vědělo se, že rodina má doma zbraně, a žena prý někdy z okna řvala, že všechny zabije. Idnes.cz uvedla, že muž se podle oficiálních informací s žádnou psychickou nemocí neléčil, podle jiných informací iDnes na psychiatrii docházel, manželka se léčila se schizofrenií, přičemž podle obyvatel občas nebrala léky nebo vypila nějaký alkohol, a pak bylo její chování ještě horší. Ani starosta města Uherský Brod, ani státní zástupce nepotvrdili nepříčetnost, nebo jakékoliv problémy tohoto manželského páru s policií.  Muž byl podle iDnes.cz podle jedné z jeho sousedek „divný a pořád zalezlý doma“. Jiný soused podle Novinek.cz řekl, že i on se choval jako psychopat a mnohdy nabádal ženu, aby se chovala nepříčetně a řádila na ulici. Tento soused s ním dříve pracoval a uvedl, že to vždycky byl uzavřený člověk, ale dřív se s ním dalo vyjít, zatímco v poslední době se jim oběma lidé vyhýbali obloukem. Podle jiných sousedů ho místní prý občas viděli vybírat popelnice a měli ho spíše za neškodného blázna, který se v minulosti nikdy neprojevoval jako agresivní člověk. Nosil prý takovou legrační, jakoby trpasličí čepici do špice, ale jinak byl oblékaný slušně a nebyl to žádný vagabund.  Lidé údajně připravovali petici, aby úřady s touto rodinou něco dělaly, ale nakonec ji pravděpodobně ani neposlali, protože se báli.  Psycholog Jiří Jelen pro iDnes uvedl domněnku, že pachatel byl asociálním člověkem, ve kterém agrese postupně zesilovala, což okolí nemuselo vůbec pozorovat, a pak stačila i banální záminka k tomu, aby svůj vražedný plán uskutečnil. Psycholog Daniel Štrobl iDnesu vysvětlil, že „tito šílenci“ často jednají z enormního pocitu bezmoci, který si potřebují kompenzovat naopak obrovskou mocí, jejímž výrazem je právě střelba do lidí. IDnes.cz připomněla, že podobná nenávist a pocit křivdy vůči společnosti motivovala k pomstě i Olgu Hepnarovou, která v roce 1973 usmrtila 8 lidí nákladním automobilem.  Střelec byl držitelem platného zbrojního průkazu a obě použité zbraně vlastnil a legálně držel. Podle krajského ředitele Policie ČR Jaromíra Tkadlečka muž splňoval všechny podmínky pro to, aby zbrojní průkaz i zbraně vlastnil, a do dne útoku nebyl zákonný důvod, aby mu zbraně byly odebrány nebo aby byla uplatněna jiná sankce podle zákona o zbraních a střelivu. Jeho otec podle některých informací dříve pracoval v České zbrojovce Uherský Brod.

Oběti.

Ještě 26. února 2015 policie ani nikdo jiný nepodal veřejnosti zprávu, kdo byl během tohoto masakru zastřelen, ačkoliv na veřejnost pronikla jména zavražděné servírky a dvou uherskobrodských důchodců.  Za zastřelené se 3. března v uherskobrodském kostele Neposkvrněného početí Panny Marie konala ekumenická bohoslužba.  K uctění jejich památky se ve čtvrtek 5. března v poledne rozezněly sirény, kvůli čemuž byla předchozí den zrušena pravidelná zkouška sirén.

Ohlasy.

O útoku informovala i přední světová média včetně zpravodajského kanálu CNN.  Ministr Milan Chovanec bezprostředně po zákroku oznámil, že nešlo o teroristický čin, a naznačil možné omezení počtu zbrojních průkazů. Podle něj útoku nešlo zabránit a dorazivší hlídka, která proti pachateli přímo nezasáhla a stáhla se, podle něj pachateli znemožnila, aby se pohyboval po městě.  Starosta Uherského Brodu Patrik Kunčar bezprostředně po policejním zásahu sdělil médiím, že masakr má na svědomí psychicky nemocný muž a že chyba je v systému a tady jsme to s demokracií trochu přehnali, protože pokud je psychicky nemocný člověk nebezpečný pro své okolí, měl by být pod lékařským dohledem a ne v ulicích.  Premiér Bohuslav Sobotka ze své zahraniční cesty sdělil, že je šokován, a vyjádřil hlubokou lítost a upřímnou soustrast rodinám a příbuzným obětí. Mluvčí prezidenta Miloše Zemana Jiří Ovčáček uvedl na Twitteru, že pan prezident vyslovuje hlubokou soustrast rodinám a blízkým obětí střelby a že útok pana prezidenta šokoval. Na pátek 27. února si prezident naplánoval položit v Uherském Brodě květinu. Německá kancléřka Angela Merkelová napsala v telegramu českému premiérovi, že ji naplňuje hlubokým smutkem, když se lidé stávají oběťmi nevybíravého násilí, a vyjádřila jemu i lidem v Česku upřímnou soustrast.  Druhý den po masakru, 25. února od 10 hodin, se na pietním shromáždění u restaurace sešly dvě až tři stovky lidí, kteří za mírného deště dvě místa před budovou zaplavili spoustou položených svíček. Účast na pietním aktu potvrdili radní Uherského Brodu i celé vedení partnerského slovenského města Nové Mesto nad Váhom v čele s primátorem Jozefem Trstenským.  Zastupitelstvo města Uherský Brod druhý den po masakru na svém plánovaném pravidelném zasedání vyčlenilo z městského rozpočtu půl milionu korun pro poskytnutí finanční výpomoci pozůstalým po obětech úterní střelby a vyhlásilo pro tentýž účel též veřejnou sbírku.  Partnerská města Havlíčkův Brod, Železný Brod, Český Brod a Vyšší Brod vyvěsila na 25. a 26. února černou vlajku a poslala několik desítek tisíc korun do sbírky pro pozůstalé.  Ministerstvo vnitra den po události naznačilo, že chce zefektivnit fungování zákona o zbraních v oblasti ověřování zdravotní způsobilosti a následků jejího pozbytí. Jedním z uvažovaných opatření by bylo umožnit lékařům včetně specialistů přímý přístup do Centrálního registru zbraní, který byl spuštěn 1. července 2014.  Jeden z hostů, kterým se během střelby podařilo z restaurace uniknout, Jiří Nesázal, byl za záchranu několika lidí před střelcem vyznamenán Cenou Michala Velíška za rok 2015. Dne 28. října 2016 prezident Miloš Zeman udělil Jiřímu Nesázalovi Medaili Za hrdinství za projev občanské statečnosti při útoku.

Dne 24. února 2015 od 12.30 hodin ozbrojený třiašedesátiletý místní obyvatel Zdeněk Kovář zastřelil v restauraci Družba v Uherském Brodě osm osob a jednu těžce zranil. Po necelých dvou hodinách od masakru spáchal pachatel při následném zásahu policejní zásahové jednotky sebevraždu. Mezitím telefonicky hovořil s redaktorem zpravodajství televizní stanice Prima, kterému si stěžoval na ubližování, šikanu a lhostejnost úřadů. Policejní prezident Tomáš Tuhý v reakci na událost uvedl, že policie se s takovým případem v historii ještě nesetkala. Jde o druhou největší masovou vraždu v dějinách České republiky (v podobném rozsahu přitom vraždila ještě Olga Hepnarová) a podle některých médií byl den masakru nejčernějším dnem v historii města.

乌赫尔布罗德枪击案,是指2015年2月24日,于捷克当地时间下午12:30左右,发生在兹林州乌赫尔布罗德镇内的「友谊」(Družba)餐厅的枪击事件。该起事件一共造成包含凶手兹德内克(Zdeněk K.,63岁)在内的9人死亡,1人受伤。乌赫尔布罗德镇位于首都布拉格东南方约300公里处,邻近斯洛伐克边界。


Jednání čtyř státníků v Minsku.

Od 11. února navečer se jednání čtyř státníků, a to německé kancléřky Merkelové, francouzského prezidenta Hollanda, ruského prezidenta Putina a prezidenta Ukrajiny Porošenka v Minsku uskutečnilo. Byly nejen projednány výsledky jednání zmíněné kontaktní skupiny a paralelních jednání diplomatů těchto čtyř států, ale přímo mezi státníky bylo intenzívně vyjednáváno. Prezident Putin trval na tom, že ukrajinské jednotky v oblasti města Debalceve jsou obklíčeny (viz Boje o Debalceve). Dne 12. února 2015 dopoledne dohodli státníci jmenovaných čtyř mocností ústně příměří pro východní Ukrajinu a celkem 13 bodů nutných opatření, která mají být splněna postupně jedno po druhém.  Písemnou dohodu o klidu zbraní podepsali pod záštitou OBSE stejní lidé, kteří podepsali první protokol z Minska:

Dohoda.

Dojednaný klid zbraní a stažení těžké vojenské techniky na dohodnuté vzdálenosti (tři pásma podle dosahu zbraní) byly stvrzeny písemně v rámci tzv. kontaktní skupiny, tj. za účasti proruských separatistů a Ukrajiny, a vstoupily v platnost 15. února 2015 okamžitě s úderem půlnoci. Dohoda dále určuje, že bude zajištěno efektivní sledování a ověřování příměří ze strany OBSE, amnestie a zákaz pronásledování a trestání osob v souvislosti s událostmi v Doněcku a Luhansku a propuštění všech rukojmích jak z Ukrajinské armády, tak z povstaleckých skupin. Stažení všech zahraničních ozbrojených útvarů a zařízení pod dohledem OBSE. Obnovení kontroly nad státní hranicí ukrajinskou vládou v celé zóně konfliktu má začít první den po komunálních volbách a dokončeno bude po provedení úplné politické regulace. Má být provedena ústavní reforma, klíčovým prvkem je decentralizace a schválení trvalých právních předpisů o zvláštním postavení okresů Doněck a Luhansk s místní samosprávou, dohodnutých se zástupci těchto okresů.

Dodržování dohody.

Ačkoli po příměří v půlnoci místního času 15. února 2015 boje obecně utichly, potyčky a ostřelování pokračovaly v několika částech zóně konfliktu. Navzdory dohodě o vytvoření třicetikilometrové nárazníkové zóny bez těžké vojenské techniky okolo linie příměří se první den příměří k frontě u Debalceva přesouvaly ruské tanky T-72B3 a povstalci dál na město útočili. Podle vůdce Doněcké lidové republiky (DLR) Alexandera Zacharčenka se příměří nevztahovalo na tuto oblast. Obě strany prohlásily, že nestáhnou těžké zbraně, dokud budou boje v Debalceve pokračovat. Ráno 18. února Debalceve padlo a mnoho světových politiků ostře odsoudilo porušování nových dohod povstalci a pohrozilo Rusku dalšími sankcemi za jejich podporu. Při stahování ukrajinských vojáků z města došlo k velkým ztrátám, když byli při ústupu ostřelováni těžkou technikou povstalců. Separatisté do města ustavičně odmítali vpustit pozorovatele OBSE, kteří opakovaně trvali na okamžitém zastavení bojů dle nových dohod z Minsku. Ofenzivní akce separatistů přitom v noci probíhaly i v dalších oblastech - u doněckého letiště a v Šyrokyne u Mariupolu. Dopoledne pak separatisté podle neověřených informací zahájili útok za pomocí raketového systému Grad na obec Trojicke.  Po týdnu po pádu Debalceve boje v zóně konfliktu opadly. Povstalci začaly stahovat dělostřelectvo z předních linií 24. února a ukrajinská armáda tak učinila 26. února.  Parlament Ukrajiny schválil zákon o zvláštním statusu pro Donbas dne 17. března 2015. Zákon byl okamžitě kritizován ukrajinskými politiky, separatistickými vůdci i ruskou vládou. Podle člena Radikální strany Oleha Ljaška je zákon „hlasem pro de-facto uznání okupace Donbasu“. Ruský ministr zahraničí Sergej Lavrov prohlásil, že tento zákon byl „ostrým odklonem od dohod z Minsku“. Zástupci separatistů uvedli, že zákon byl jednostrannou modifikací Minsku II, jelikož nebyl jimi odsouhlasený.  6. června 2015 se švýcarská diplomatka Heidi Tagliaviniová rozhodla rezignovat na funkci zmocněnkyně OBSE pro Ukrajinu, protože vzhledem k nevůli obou znepřátelených stran na mírovém urovnání donbaské krize považuje svou misi za zbytečnou.  Komunální volby se na Ukrajině konaly 25. října 2015. Ovšem vůdce DLR Alexander Zacharčenko vydal dekret, že se komunální volby v DLR budou konat dne 18. října. Toto ihned kritizoval prezident Petro Porošenko s tím, že takové rozhodnutí je „extrémně nezodpovědné“. OBSE uvedla, že vyšle pozorovatele na volby v zóně konfliktu jen pokud je Ukrajina vyzve, aby tak učinila. Jak je uvedeno v Druhé minské dohodě, komunální volby v separatistických územích musejí být pozorovány OBSE, aby se mohly považovat za legitimní. Ukrajinské volby se nakonec konaly bez účasti regionů Doněcka a Luhanska. Zacharčenko volby mnohokrát oddálil a prohlásil, že v roce 2017 se volby buď budou pořádat v rámci dohod z Minsku, nebo se budou konat nezávisle.

Poté, co v lednu 2015 definitivně zkolabovala první dohoda o příměří mezi stranami zúčastněnými ve válce na východě Ukrajiny známá jako Minský protokol, byla na 11. až 12. února 2015 naplánována schůzka vrcholných představitelů Ukrajiny, Ruska, Francie a Německa pod záštitou Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě (OBSE) a s podporou běloruského prezidenta Alexandra Lukašenka, která měla řešit kolaps předešlé úmluvy, dohodnuté na nižší diplomatické úrovni. Z jednání vzešla nová mírová dohoda podepsaná 12. února 2015, která je označována jako Minsk II nebo Druhá minská dohoda, jejímž cílem bylo oživení účinnosti předešlého minského protokolu a zastavení bojů mezi ukrajinskou armádou a vojenskými silami proruských separatistů. Příměří mělo začít platit počínaje půlnocí 15. února 2015. Západní státy vážou úplné zrušení i jakékoliv ulehčení mezinárodních sankcí proti Rusku dodržováním dohody tímto jejím signatářem.

《新明斯克协议》(英语:Minsk II;或称明斯克协议II)是2015年德国、法国、乌克兰和俄罗斯四国领导人在白俄罗斯首都明斯克签订的一系列落实2014年《明斯克协议》的措施。


Životopis.

Narodil se v Cairns v Queenslandu v Austrálii. Je synem Petera a Fiony Thwaites. Má sestru Stacey. Studoval na Cairns State High School v Queenslandu. V 16 letech poprvé vystoupil před živým publikem v divadelní hře Romeo a Julie. Herectví studoval a v roce 2010 úspěšně ukončil na Queensland University of Technology. Poté se přestěhoval do Sydney, kde byl obsazen do telenovely "Home and Away" a poté se odstěhoval do Spojených států, aby se mohl dále věnovat své kariéře.

Kariéra.

Po dokončení školy získal první filmovou roli v roce 2010 v nezávislém filmu "Charge Over You". V listopadu téhož roku byl obsazen do role Luka Gallaghera v australském seriálu "SLiDE". Seriál byl první řadě ukončen. Krátce po přestěhování do Sydney v dubnu roku 2011 získal roli Stua Hendersona v telenovele "Home and Away". Po přestěhování do Spojených států získal hlavní roli v televizním remaku filmu z roku 1980 "Modrá laguna", nazvaném "", po boku australské herečky Indiany Evans.  V roce 2013 byl obsazen do hlavní role hororového filmu "Ocolus". Film měl premiéru 5. září 2013 na Filmovém festivalu v Torontu. O rok později se na krátkou dobu vrátil do Austrálie k natáčení thrillerového filmu "Son of a Gun". Film měl premiéru 16. října 2014. Po boku Angeliny Jolie se objevil jako Princ Filip ve filmu "Zloba – Královna černé magie". Hlavní roli Nica Eastmana si zahrál ve sci-fi thrillerovém filmu "The Signal". Film měl premiéru v lednu 2014 na Filmovém festivalu Sundance. Také si zahrál hlavní roli Jonase ve filmu "Dárce", a to po boku Jeffa Bridgese a Maryl Streepové.  Na 12. ledna 2016 byla ohlášena premiéra filmu "Bohové Egypta" v němž hraje po boku Gerarda Butlera a Geoffreyho Rushe. Na konci roku 2014 byl obsazen do pátého dílu "" nazvaném "." Natáčení filmu začalo v únoru roku 2015 v Austrálii. Premiéra filmu byla ohlášena na 7. července 2017. V roce 2017 se také objeví ve filmu "An Interview with God", kde bude hrát mladého novináře Paula Ashera.

Osobní život.

Brenton začal chodit s Chloe Pacey v roce 2015, zatímco spolu pracovali v Austrálii na filmu "Piráti z Karibiku: Salazarova pomsta." Pár se stal rodiči v březnu 2016, kdy se jim narodila dcera.

Brenton Thwaites (* 10. srpna 1989 Cairns, Queensland, Austrálie) je australský herec, který se proslavil rolí Luka Gallaghera v seriálu "SLiDE" (2011) a rolí Stua Hendersona v telenovele "Home and Away" (2011–2012). Po přestěhování do Spojených států se objevil ve filmech jako "" (2012), "Ocolus" (2013) nebo "Dárce" (2014), po boku Jeffa Bridgese a Meryl Streepové.

布兰顿·思怀兹(英语:Brenton Thwaites,1989年-8月10日)是一名澳大利亚男演员。他最著名的作品是在Fox8的青少年电视剧《"Slide (TV series)"》(2011年)中出演Luke Gallagher角色和电影《记忆传承人:极乐谎言》(2014年)中的Jonas一角。他目前在DC Universe电视剧《悍将联盟》中饰演迪克·格雷森。


Příklady.

K příkladům výpočetních modelů patří Turingovy stroje, RAM stroje, konečné automaty, částečně rekurzivní funkce, lambda kalkul, kombinatorická logika a abstraktní přepisovací systémy. (...formální gramatika)

Použití.

V oblasti běhové analýzy algoritmů je obvyklé zadat výpočetní model pomocí povolených "primitivních operací", které mají jednotkové náklady nebo jednoduše operací s jednotkovými náklady (). Často používaným příkladem je RAM stroj, který má jednotkové náklady na čtení i zápis každé paměťové buňky. V tomto ohledu se odlišuje od výše zmíněného Turingova stroje.  V "modely řízeném inženýrství" výpočetní model vysvětluje, jak je chování celého systému výsledkem chování jeho jednotlivých komponentů.  Klíčovým bodem, který je často přehlížen, je, že publikované spodní meze řešení problémů jsou často získané pro výpočetní model, který je omezenější než množina operací, které se obvykle používají v praxi, a proto mohou existovat algoritmy, které jsou rychlejší, než co bychom naivně považovali za možné.

Kategorie.

Existuje mnoho modelů výpočtů, které se liší množinou přípustných operací a jejich výpočetními náklady. Do této široké kategorie patří mimo jiné abstraktní stroj a modely s ním ekvivalentní (například lambda kalkul je ekvivalentní s Turingovým strojem) používaný pro důkazy vyčíslitelnosti a zjištění horní meze výpočetní složitosti algoritmů nebo modely s rozhodovacím stromem (to jsou jiné rozhodovací stromy, než tamty v dataminingu) používané pro důkazy spodní meze výpočetní složitosti algoritmických problémů.  Zvláště v teoretické informatice se používá pojem "Turingovsky úplný" model, případně stroj či formalismus, pro modely, které jsou schopné spočítat vše co Turingův stroj. Viz Church-Turingova teze  Pro automaty a gramatiky existuje několik modelů výpočtů, které lze uspořádat do hierarchie podle tzv. "výpočtové síly". Viz Chomského hierarchie.

Výpočetní model () je abstraktní model v teorii vyčíslitelnosti a teorii složitosti definující množinu povolených operací používaných při výpočtu a jejich cen (nákladů). Používá se pro určení míry složitosti algoritmů vyjádřené dobou běhu nebo paměťovým prostorem: pro konkrétní výpočetní model lze analyzovat, jaké výpočetní prostředky vyžaduje, nebo diskutovat omezení algoritmů nebo počítačů.

在可计算性理论和计算复杂性理论中,计算模型(model of computation)描述了如何根据一组输入值计算得出输出值,也包含了负责运算、存储和通讯等结构的具体组织方式。它可以用于测量一个算法在时间和/或空间上的复杂度。通过计算模型的抽象化总结,我们可以分析出算法的性能,而避免在具体程序层面,被不同的技术和实现方式造成的性能差异所误导。


Klubová kariéra.

Na klubové úrovni působil mimo Nizozemsko ve Španělsku, Anglii, Rusku, Turecku a Spojených arabských emirátech. Profesionální kariéru zahájil ve Feyenoordu Rotterdam, odkud po úspěšném Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2007 (kde mladí Nizozemci získali titul a on byl vyhlášen nejlepším hráčem šampionátu) přestoupil za 13 milionů britských liber do Realu Madrid. Přivedl si jej trenér Bernd Schuster. To byl vrchol jeho kariéry, která od tohoto bodu nabrala sestupnou křivku. Po problémech mezi hráčem a novým trenérem Realu José Mourinhem odešel v roce 2010 hostovat do klubu Hércules CF (tehdejší nováček španělské Primera División) a později do anglického Evertonu. Poté působil v ruském týmu Alanija Vladikavkaz, anglických Reading FC a Sheffield Wednesday, tureckém Kayseri Erciyesspor a v závěru kariéry v Baniyas SC ze Spojených arabských emirátů. V létě 2016 s ním Baniyas SC ukončil spolupráci. Drenthe v únoru 2017, znechucen z „věcí okolo fotbalu“, ukončil ve svých 29 letech profesionální hráčskou kariéru a dal se na dráhu rappera.

Reprezentační kariéra.

Drenthe byl členem nizozemských mládežnických výběrů. Zúčastnil se domácího Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2007, kde Nizozemci porazili ve finále Srbsko 4:1 a vyhráli druhý titul v řadě. S reprezentací do 23 let si zahrál také ve 4 zápasech na Letních olympijských hrách 2008 v Číně, kde byli Nizozemci vyřazeni ve čtvrtfinále Argentinou po výsledku 1:2 po prodloužení.  V A-mužstvu Nizozemska debutoval 17. 11. 2010 v přátelském utkání v Amsterdamu proti reprezentaci Turecka (výhra 1:0). Byl to jeho jediný start za národní A-tým Oranje.

Royston Ricky Drenthe (* 8. dubna 1987, Rotterdam, Nizozemsko) je bývalý nizozemský fotbalový záložník se surinamskými kořeny. Na kontě má jeden start za A-mužstvo Nizozemska, v listopadu 2010 nastoupil proti reprezentaci Turecka (výhra 1:0). Profesionální fotbalovou kariéru ukončil v únoru 2017 ve věku 29 let, aby se mohl naplno věnovat kariéře rappera (pod pseudonymem Roya2faces).

罗伊斯顿·德伦特(,1987年-4月8日),荷兰职业足球员,司职左翼及左闸,曾效力荷甲飞燕诺、西甲皇家马德里及俄超球队阿拉尼亚。于皇家马德里期间曾租借至英超爱华顿。2013至2015年曾效力英冠雷丁。


Scénář.

V roce 1967 se během války ve Vietnamu dostaví na ostrov Parris Island zájemci o vstup do námořní pěchoty k základnímu výcviku. Poté, co si nechají oholit hlavy, se setkají s výcvikovým instruktorem, seržantem Hartmanem. Hartman svěřené nováčky týrá, aby z nich vycvičil tvrdé a nelítostné mariňáky připravené k boji. Mezi nováčky jsou také vojíni „Vtipálek“, „Kovboj“ a obézní Leonard Lawrence, který na začátku filmu dostane přezdívku „Gomer Pyle“ poté, co rozčílí instruktora.  Hartman přidělí vojína Pyla Vtipálkovi. Zpočátku se mu nedaří celou situaci zvládat, ale s pomocí Vtipálka se začne zlepšovat. To se změní poté, co Hartman zjistí, že Pyle nemá zamčenou skříňku a objeví v ní tajně ukrytou koblihu. V domnění, že se jedná o selhání rekrutů ve snaze mu pomoci, Hartman zavádí politiku kolektivního trestu: s každým Pylovým přestupkem to odnese zbytek družiny a Pyle se musí dívat, jak jeho kolegové trpí. To si družina nenechá líbit a zorganizuje odvetu, do níž přinutí se zapojit i Vtipálka. Každý z družiny několikrát praští Pyla do břicha kusem mýdla zabaleným do osušky. Po této zkušenosti se Pyle rozhodne pilně zapracovat a představuje si sebe samého jako ideálního mariňáka. To těší Hartmana, ale Vtipálek si všimne známek mentálního poklesu Pyla, který si povídá se svou puškou M14.  Po absolvování výcviku jsou rekruti (nyní mariňáci) přiděleni do různých odvětví námořnictva. Vtipálek je přiřazen k vojenskému zpravodajství. Během poslední noci na ostrově Parris Island má Vtipálek hlídku a najde Pyla na záchodech, kde si nabíjí svou pušku. Vtipálek se ho pokusí uklidnit a přimět, aby toho nechal, přičemž apeluje na jeho zdravý rozum. To se mu však nepovede, Pyle začne provádět příkazy s puškou a vykřikovat věty „střelcova kréda“, čímž vzbudí ostatní rekruty a Hartmana. Hartman přikazuje Pylovi, aby odložil pušku po zjištění skutečnosti, že zbraň je plně nabitá. V zápalu své mentality Pyle zastřelí Hartmana a poté spáchá sebevraždu.  V roce 1968 je již seržant Vtipálek válečný pisatel ve Vietnamu pro noviny "Stars and Stripes" společně se svým kamarádem vojínem Raftermanem, válečným fotografem. Rafterman chce jít do akce, jakmile Vtipálek vykládal o své touze. V základně mariňáků se Vtipálkovi vysmívají za to, že nikdy nepoznal stav duchanepřítomnosti, což značí jeho válečnou nezkušenost. Jejich rozhovor je přerušen ofenzívou Tet, když se síly severovietnamské armády pokusí napadnout základnu.  Následující den je zpravodajský štáb informován o útoku nepřátel v jižním Vietnamu. Vtipálek je společně s Raftermanem vyslán do Phu Bai. Potkají oddíl „čuňáků“, kde Kovboj působí jako seržant. Vtipálek čuňáky doprovází během bitvy o Hue, kde je nový kapitán „Gól“ zabit. Jakmile je oblast prohlášena za bezpečnou, američtí novináři vstupují do Hue a ptají se mariňáků na jejich čerstvé zkušenosti a názory na válku.  Během hlídky je velitel jednotky, Crazy Earl, zabit nastraženou pastí, Kovboj přejímá jeho pravomoce. Oddíl se ztratí a Kovboj nařizuje Osmičce prozkoumat oblast. Sniper Viet congu postřelí Osmičku a oddílový lékař, doktor Jay, je sám poraněn, když se pokusí přes zákaz zachránit Osmičku. Kovboj se dozví, že tanky nemohou přijet a velí týmu připravit se ke stažení. Kulometčík Bestie neposlechne Kovboje a rozhodne se na vlastní pěst zachránit kamarády. Zjistí, že je zde jen jeden sniper, ale Osmička a doktor Jay jsou zabiti, když se doktor pokusí ukázat na jeho polohu. Během přesunu ke sniperovi je Kovboj zabit.  Bestie přejímá pravomoce a nařizuje útok na snipera. Vtipálek najde střelce, kterým je náctiletá holka, a pokusí se ji střelit. Puška se mu ale zasekne a dívku tak nevědomky varuje. Rafterman dívku smrtelně postřelí. Když dorazí zbytek oddílu, sniperka žádá o smrt, čímž rozpoutá debatu o tom, co s ní udělají. Bestie udělí povolení k milosrdné popravě pouze, pokud to udělá Vtipálek. Po nějaké chvilce rozhodování ji Vtipálek zastřelí. Mariňáci mu gratulují k jeho prvnímu zabití, zatímco Vtipálek je duchem nepřítomen. Mariňáci se vrací zpět do tábořiště zpívajíc si znělku "Mickey Mouse March". Vtipálek konstatuje, že se dostal „do velkýho průseru“, ale je rád, že je naživu a už se nebojí.

Produkce.

Přípravy.

Kubrick kontaktoval Michaela Herra, autora knihy vzpomínek na vietnamskou válku "Dispatches (Poslání)" (1977), na jaře 1980 během práce na filmu o holokaustu, na kterém přestal pracovat přerušen myšlenkou filmu o vietnamské válce. Potkali se v Anglii, kde mu režisér pověděl, že chce vytvořit film o válce, ale stále hledá námět pro příběh, který by na pozadí války vynikal. Kubrick zakrátko našel knihu Gustava Hasforda "The Short-Timers" při čtení recenze "Virginia Kirkus" a předal to Herrymu v kuchyňce, který mu řekl, že se jedná o mistrovský kousek. V roce 1982 si Kubrick knihu dvakrát přečetl, poté si pomyslel, že to byla „unikátní a naprosto výjimečná kniha“, a společně s Herrem se rozhodl udělat z ní základ pro další film. Filmař byl zaujatý knihou, o níž říkal, že je „skoro až poetická a chladná“. Rok poté začal hledat reference pro film, sledoval dokumentární filmy, četl vietnamské noviny na mikrofilmu z Knihovny Kongresu a zkoumal stovky dobových fotografií. Zpočátku se Herr nechtěl otevřít ke svým válečným zkušenostem a Kubrick tři roky strávil nad telefonáty Herrovi.  V roce 1985 Kubrick oslovil Hasforda, aby s ním a s Herrem spolupracoval na scénáři, často Hasfordovi třikrát až čtyřikrát týdně telefonoval. Kubrick už v té době měl připravený detailní příběh. Kubrick s Herrem se scházeli v Kubrickově domovu, kde příběh dělili do scén. Z toho pak Herr napsal první koncept. Filmař se obával, že název knihy by mohl mátnout diváky, jelikož evokoval myšlenku lidí, kteří pracují na zkrácený úvazek, a změnil titul na "Full Metal Jacket" (v češtině nesprávně pojmenováno „Olověná vesta“) poté, co objevil frázi při čtení dialogů se zbraněmi. Poté, co byl první návrh dokončen, Kubrick po telefonu sdělil další postup a Hasford s Herrem zaslali úpravy poštou. Kubrick si je přečetl a poupravil do finální podoby. Hasford ani Herr nevěděli, jak moc přispěli do scénáře, což vyvolalo rozepře v uvedení do závěrečných titulků. Hasford na to vzpomíná: „Byli jsme jako dělníci u výrobní linky v automobilce. Já pracoval na jedné straně, Michael na druhé a jenom Stanley věděl, že z toho bude auto.“ Herr řekl, že režisér nechtěl vytvořit film proti válce, ale že „chtěl ukázat, co je válka zač“. V jistý čas se chtěl Kubrick s Hasfordem seznámit důvěrněji, ale Herr namítal s odůvodněním, že autor knihy "The Short-Timers" je poněkud labilní, načež Kubrick uposlechl. Všichni se sešli u Kubricka doma v Anglii na obědě. Příliš se jim nedařilo, Hasford byl dokonce na krátkou dobu z produkce vyloučen.

Adaptace knihy.

Student filmu Greg Jenkins napsal detailní analýzu přenosu knihy na filmové plátno. Originální příběh má tři části, přičemž film téměř celou třetí část vypouští a dává více prostoru první části věnující se základnímu výcviku na ostrově Parris Island, která je v knize o mnoho kratší. To činí strukturu filmu duální, se dvěma zcela odlišnými částmi, které spojují stejné postavy, Jenkins věří, že jedna se shoduje s Kubrickovými prohlášeními o rozšíření běžných konvencí vypravování ze 60. let.  Seržant Hartman (v knize nazývaný Gerheim) se ve filmu vyskytuje častěji. Film se věnuje neschopnosti vojína Pyla jako zjevu, který vrhá negativní stín na zbytek oddílu. Ve filmu je na rozdíl od knihy jediným nováčkem, kterému se nedaří v testech. Film vypouští Hartmanův názor, že vojín Pyle se zdá být psychicky labilní. Místo toho mu ve filmu Hartman gratuluje, že se dokonale zocelil. Jenkins si myslí, že jakýkoliv citový vztah Hartmana k nováčkům by mohlo narušit rovnováhu filmu, což záleží na pohledu obyčejných vojáků pod kontrolou Hartmana jako na přírodní živel představující kult zabijáka.  Různé kapitoly knihy byly z filmu vystřiženy a sloučeny s ostatními. Scéna, kde Kovboj představuje svůj oddíl „čuňáků“, byla hodně zkrácena a doplněna jinými částmi knihy. I když závěrečná třetí část knihy byla téměř celá vypuštěna, její zbytky byly vloženy do jiných částí filmu. Dechberoucí scéna se sniperem je sloučení dvou kapitol z knihy, jedna z druhé části a jedna z části třetí. Jenkins vnímá tuto interpretaci obou kapitol dramatickou, ale zároveň méně děsivou, než její protějšek v knize.  Film má více vážnější tón, než kniha, která obsahuje častěji bezohledný humor. Vtipálek je ve filmu vyobrazen jako lidsky smýšlející bytost, což je znát ve scéně se sniperem i jinde v jeho morálním dilematu. Jeho dilema je spíše otázkou trpělivosti, než aby zápasil s ostatními mariňáky. Právě proto film vypouští jeho celkem dominantní spor s Bestií.  Film se také příliš nevěnuje smrti Raftermana. Jenkins si myslí, že to umožňuje divákům přemýšlet o jeho dosavadním vývoji a uvažovat o jeho vývoji příštím. Jenkins se rovněž domnívá, že by to nepasovalo do příběhu filmu.

Casting.

Kubrick prostřednictvím společnosti Warner Bros. podal inzerát na nábor mladých talentovaných herců ve Spojených státech a v Kanadě. Režisér k výběru adeptů použil videokazety. Dostal celkem 3 000 kazet. Štáb zhlédnul všechny kazety a vyřadil nepoužitelné. Tím zbylo 800 kazet k hodnocení pro Kubricka.  Bývalý výcvikový instruktor námořní pěchoty Ronald Lee Ermey byl původně k filmu pozván jako technický poradce, nicméně se ptal Kubricka, jestli by nemohl dostat roli seržanta Hartmana. Kubrick, který viděl jeho výkon jako výcvikový instruktor seržant Loyce ve filmu "The Boys in Company C", mu řekl, že není způsobilý k tomu, aby hrál takovou roli. Ermey jako odpověď zaslal nahrávku, kde ukazuje jeho schopnost vžít se do role, stejně tak na vojácích Královského námořnictva demonstruje, jak výcvikový instruktor dokáže podlomit vůli nováčka, improvizací a urážkami. Poté, co Kubrick zhlédl videokazetu s touto nahrávkou dal Ermeymu roli se slovy „Pro tuto roli jsi se narodil“. Rovněž zařadil 250-stránkový přepis Ermeyho hlášek do scénáře. Ermeyho zkušenosti z vietnamské války se ukázaly v tomto poli neobyčejné. Na Kubrickův souhlas si bývalý instruktor napsal 50 % vlastních dialogů, nejčastěji urážek.  Zatímco Ermey se učil jeho řeč v nácvikové místnosti, pomocný producent na něj házel tenisové míčky a pomeranče. Ermey jej měl chytit a hodit zpátky co nejrychleji to bylo možné a zároveň recitovat svojí řeč tak rychle, jak dokáže. Jakékoliv zaváhání, zakoktání nebo vynechání znamenalo začít znovu. Kubrick požadoval 20 bezchybných pokusů. „Byl můj výcvikový instruktor,“ říkal Ermey o pomocném producentovi.  Původně měl vojína Vtipálka hrát Antony Michael Hall, ale po 8 měsících dohadů to Kubrick s Hallem vzdal. Kubrick nabídnul roli i Bruce Willisovi, který ale účast odmítnul z důvodu účasti v televizním seriálu "Měsíční svit".  Vincent D'Onofrio se o náboru do rolí dozvěděl od Matthewa Modina. S půjčenou kamerou oblečený do armádní uniformy natočil náborové video pro roli vojína Pyla. Kubrick, který roli Pyla hodnotil jako nejtěžší z celého filmu, D'Onofria obratem informoval, že role je jeho.

Samotné filmování.

Kubrick film natáčel v Anglii. Místa natáčení zahrnují Cambridgeshire, národní park Norfolk Broads, bývalé Millennium Mills, becktonskou plynárnu a základnu bývalé RAF, později britské armády. Bassingbournské kasárny ve filmu zpodobňovaly výcvikový tábor mariňáků na ostrově Parris Island v Jižní Karolíně. Střelnice britské armády nedaleko Bartonu, mimo Cambridge, byla použitá ve scéně, kde Hartman Pylovi gratuloval k jeho střeleckému výkonu. Opuštěná becktonská plynárna několik kilometrů od centra Londýna si zahrála zničené město Hue. Kubrick místo pečlivě vybíral podle fotografií z Hue pořízených v roce 1968, přičemž našel oblast ve vlastnictví britských energetických závodů, která byla určená k demolici a Hue připomínala. K dokonání vzhledu filmaři vyhodily budovy do povětří a vedoucí výpravy s demoliční koulí vyboural díry v konkrétních budovách v průběhu dvou měsíců Kubrick měl původně plastovou repliku džungle dovezenou z Kalifornie, jenže poté, co se na ni podíval, řekl: „Není to ono, pryč s tím.“ Otevřená země je v cliffských mokřadech, rovněž na Temži, s 200 dovezenými španělskými palmami a 100 000 plastovými tropickými rostlinami z Hongkongu.  Kubrick objednal čtyři tanky M41 od belgického armádního plukovníka (fanouška) a helikoptéry Westland Wessex natřené mariňáckou zelení představující helikoptéry námořní pěchoty Sikorsky H-34. I když je Wessex licenčně odvozený od helikoptéry Sikorsky H-34, Wessex má místo pístových motorů naftové turbíny. To prodloužilo a zešpicatilo nos. Kubrick navíc dostal škálu pušek, granátomety M79 a kulomety M60 od legálního prodejce zbraní.  Modine natáčení popsal jako těžké. Filmovací lokalita představující Vietnam, becktonská plynárna, byla toxickou a environmentální noční můrou pro celý štáb. Azbest a stovky chemikálií otrávily půdu a vzduch. Modine natáčení v plynárně zdokumentoval ve své knize "Deník Olověné vesty". Během scén ze základního výcviku měl Modine s ostatními rekruty vydržet tvrdost mariňáckého výcviku, včetně Ermyho křičící na ně deset hodin denně během natáčení scén z ostrova Parris Island. Kvůli zajištění autentičnosti reakcí herců nesměli nacvičovat společně s Ermeym. Navíc kvůli kontinuitě filmu si museli nechat každý týden oholit hlavy.  V průběhu natáčení měl Ermey autonehodu, zlomil si všechny žebra na jedné straně a na čtyři a půl měsíce nebyl schopen hrát. Scéna s Kovbojovou smrtí ukazuje v pozadí budovu, která připomíná sochu slavného vetřelce z Kubrickova filmu "". Kubrick tuto podobnost označil jako mimořádnou náhodu.  Během filmování Hasford uvažoval o právním kroku při psaní zásluh do závěrečných titulků. Původně filmaři chtěli Hasforda uvést jako dalšího účastníka, ale Hasford trval na plném uvedení zásluh.  Kubrickova dcera Vivian, která se ve filmu v zásluhách neuvedena objeví jako novinářská kameramanka u masového hrobu, v zákulisí natočila 18 hodin dlouhý materiál o průběhu filmování pro potenciální film o filmu, podobný tomu, který vytvořila pro Kubrickův film "Osvícení", nicméně v tomto případě se její plán neuskutečnil. Části její práce mohou být k vidění v dokumentu z roku 2008 "Komnata Stanleyho Kubricka".

Témata.

V porovnání s ostatní Kubrickovou tvorbou témata Olověné vesty si získala trochu pozornosti ze strany kritiků a recenzentů. Esej Michaela Pursella "Olověná vesta: Rozpad patriarchy" z roku 1988 byla brzkou, detailní úvahou o dvoudílné struktuře filmu a kritikou mužné povahy, prohlašující, že film ukazuje válku a erotiku jako rovnocenné záležitosti. Mnoho recenzí se zaměřilo na armádní vymývání mozku v první části filmu, se základním výcvikem, zatímco druhá část recenzentům připadala více zmatená a separovaná od kontextu. Rita Kempley z deníku "The Washington Post" napsala: „Je to jako by si půjčili kousíček z každého válčeného filmu, aby utvořili tento rozmanitý závěr.“ Roger Ebert zas vysvětloval: „Film nepůsobí jako celek, rozpadá se na několik samostatných kousků, žádný z nich mne nijak nenadchnul.“ Julian Rice v jeho knize "Kubrickova touha" popisuje druhou část filmu jako pokračování psychické zkoušky Vtipálka ve snaze přežít lidské utrpení.  Tony Lucia z redakce "Reading Eagle" se v jeho filmové recenzi z 5. července 1987 zaměřil na témata z Kubrickovy kariéry, přičemž poznamenal: „Ten sjednocující prvek může být obyčejný člověk, který se díky zážitkům stal příliš velkolepým, aby se dal ovládnout,“ přičemž citoval „armádní způsob myšlení“ z tohoto filmu. Také napsal, že motiv brzy zobrazil „člověka pokoušející se zdolat vlastní omezení“ a speciálně, že „"Olověná vesta" je poslední kapitolou ve filmech, které nejen, že komentují dobu dnešní i minulou, ale také jsou něčím víc.“  V provokativní eseji o "Olověné vestě" britský kritik Gilbert Adair napsal: „Kubrickův přístup k jazykovému projevu byl vždy chabý a od přírody nekompromisně neměnný. Zdá se, že jej prezentuje jako výhradně environmentální produkt, jen velice nepatrně ovlivněný představou subjektivity a interiority, ve vším rozmaru změn osobního projevu.“ Michael Herr do své knihy o své práci na scénáři napsal: „Celé je to jednostranně zaměřeno, starý a stále aktuální problém, jak do filmu nebo knihy začlenit jiskru, aby to působilo živě, představuje něco, co Jung nazývá Stínem, nejběžnější vzor a nejlehčí k zisku zkušeností... Válka je pro Stín nejlepší místo k činnosti, kde Vás její ostatní činnosti vedou. Jak bylo ve Vietnamu výstižně vyřknuto: Jistě, třebaže projdu Údolím Stínů mrtvých, nebudu mít strach ze zla, neboť sám budu konat zlo.“

Hudba.

V souvislosti s její dokumentární prací Vivian Kubricková pod pseudonymem „Abigail Mead“ složila hudbu pro film. Podle interview, který poskytla v roce 1988 pro magazín "Keyboard" byla hudba pro film vytvořená převážně syntezátory Fairlight CMI a Synclavier. Dobovou hudbu Kubrick vybíral ze seznamů "Billboard charts" – Vybíral ze sta největších hitů pro každý rok v rozsahu 1962–1968 a vyzkoušel mnoho skladeb, ovšem „někdy nesedí rytmus hudby na pozadí s dialogy“. Zde je seznam dobových skladeb: Singl "Full Metal Jacket (I Wanna Be Your Drill Instructor)" od dvojice Abigail Mead a Nigel Goulding vyšel k propagaci filmu. Obsahuje Ermeyho hlášky z filmu. Singl ve Velké Británii dosáhl druhého místa v oblíbenosti.

Vydání.

Tržby.

"Olověná vesta" byla 26. června 1987 uvedena do 215 kin. Ten víkend film vydělal celkem 2 217 307 dolarů, v přepočtu 10 313 dolarů na kino, čímž se film zařadil na desáté místo první desítky nejlepších filmů 26.–28. června. Později promítání vydělalo dalších 2 002 890 dolarů, celkem tedy 5 655 225 dolarů před rozšířením filmu do celé země 10. července 1987 do 881 kin (zvýšení počtu kin o 666). V průběhu 10.–12. července film vydělal navíc 6 079 963 dolarů, v přepočtu 6 901 dolarů na kino, film se tím posunul na druhé místo v oblíbenosti. Během následujících čtyř týdnů film uvedlo dalších 194 kin, celkem se film rozšířil do 1 075 kin. Celkem film nasbíral 46 357 676 dolarů, čímž se film umístil na 23. příčku oblíbenosti v roce 1987.

Domácí vydání.

23. října 2007 byl film vydán na nosičích Blu-ray ve Spojených státech i jinde. 9. dubna 2012 Warner Home Video oznámil, že 7. srpna 2012 vydá speciální Blu-ray DVD k 25. výročí premiéry filmu.

Kritika.

"Olověná vesta" byla již od uveřejnění hodnocena kritiky. Recenzentní webové stránky Rotten Tomatoes retrospektivně sesbíraly recenze k filmu, čím stanovily hodnocení 94 % na základě recenzích od 70 kritiků, průměrné ohodnocení je 8,4 z 10. Jiný recenzent, Metacritic, film ohodnotila 78 body ze 100, čímž film řadí mezi „celkově populární“ na základě 18 recenzí. Recenzenti většinou film hodnotili pozitivně k hercům, zvláště u Ermeyho, špatně si nevede ani první část filmu se základním výcvikem, ovšem řada recenzí se stavila negativně k druhé části filmu odehrávající se ve Vietnamu a závěr filmu popisují jako „pomatenou“ morální připomínku. Film se zařadil na 95. místě mezi 100 nejnapínavějšími filmy soutěže oslavující 100 let americké kinematografie.  Richard Corliss z redakce "Time" ocenil technickou kvalitu filmu, „živý a zoufalý důvtip dialogů“, „odvahu k volbě chaotických šarvátek k vytyčení nesmyslnosti války“ a „úžasné výkony téměř všech herců“. Richard věřil, že Ermey a D'Onofrio by měli být nominováni na Oscara. Corliss rovněž ocenil „nadpřirozenou vytříbenost a preciznost Kubrickovy filmové tvorby“. Ian Nathan z redakce "Empire" film ohodnotil třemi hvězdičkami z pěti se slovy „je to rozporuplné“, přičemž film popsal jako „energický, ale stejně tak i nepříjemně strohý“. Nathan se domníval, že po úvodní scéně první část filmu se základním výcvikem působí bezúčelně, ovšem svou recenzi shrnul prohlášením filmu „silnou Kubrickovou snahou, která vás nažhaví opakovanými scénami“. Nathan také pochválil Ermeyho „úžasný výkon“. Vincent Canby z redakce "The New York Times" film popsal jako „depresivní, nádherný a příznačně excentrický“. Carby se ke chvále Ermeyho rovněž připojuje, označuje ho „senzačním překvapením ve filmu“. Říká o něm, že je „tak dobrý, tak posedlý, že to vypadá, že si napsal text sám“. Canby rovněž poznamenal, že D'Onofriův výkon by měl být hodnocený s obdivem, a označil Modina jako „jednoho z nejlepších mladých filmových herců jeho generace“. Canby došel k závěru, že "Olověná vesta" byla filmem „s nesmírnou a velice vzácnou fantazií“.  Jim Hall píšící pro Film4 v roce 2010 film ocenil plnými pěti hvězdičkami a přidal se ke chvále Ermeyho s odůvodněním, že „jeho výkon jako sprostý seržant Hartman je právem proslulý a těžko si představit film stejně dobře fungující i bez něho“. Recenze také více obdivuje úvodní část filmu se základním výcvikem, nežli tu ve Vietnamu, popisuje ji jako „o mnoho výraznější, než druhá, delší část“. Film4 film okomentoval, že končí znenadání, ale redakce to vidí tak, že „film demonstruje, jak čistá a precizní může být režisérova vize, pokud odolá neblahému sklonu k přílišné shovívavosti“. Redakce Film4 se shodla, že "Olověná vesta" je společně s "Dr. Divnoláskou" „nejlepším Kubrickovým filmem“. Jonathan Rosenbaum z redakce "Chicago Reader" film nazval „nejasným, plným nepatrných vnitřních veršů, a hluboce dojemným“, prohlásil, že to je „nejpřísněji zhotovený Kubrickův film od "Dr. Divnolásky", stejně tak i nejodpornější“. Redakce "Variety" film nazvala „pronikavým, schematickým a skvěle provedeným“ dramatem „plným živosti, neskutečně hrubé vojenské mluvy, která významně přispívá k autentičnosti filmu“, ale domnívá se, že nikdy nevyvolává „mimořádně silné emoce“. Herecké výkony byly ohodnoceny jako „mimořádné“, Modine byl vyčleněn jako „ztělesnění toho, kdo se snaží přežít jak válku, tak jistou intuici“. Gilbert Adair v recenzi na "Olověnou vestu" napsal, že „Kubrickův postoj k jazykovému projevu byl vždy zjednodušující a přísně neměnný“. Dále napsal: „Zdá se, že Kubrick chce film předložit jako exkluzivní výsledek environmentální formy jen velice nepatrně ovlivněný představou subjektivity a interiority, se vším rozmarem negativ a změn osobního projevu.“  Ne všechny recenze byly pozitivní. Kritik Roger Ebert z redakce "Chicago Sun-Times" zaujal oponující postoj, film nazval „zvláštně bezduchým“ s ohodnocením dvěma a půl hvězdičky ze čtyř. Film hodnotil jako jeden z nejlepších válečných filmů, ovšem poznamenal, že dle jeho názoru nedosahuje takových kvalit, jako filmy "Četa", "Apokalypsa" nebo "Lovec jelenů". Ebert dále kritizoval druhou část filmu zasazenou do vlastního konfliktu ve Vietnamu, řekl: „Film se rozpadá na řadu samostatných kousků, které nejsou nijak zvlášť zajímavé.“ Rovněž došel k závěru, že poselství filmu bylo příliš krátké a příliš pozdě, kde to jistí ostatní filmy o válce ve Vietnamu. Ebert nicméně pochválil Ermeyho a D'Onofriův výkon se slovy: „Tyto herecké výkony jsou nejlepší z celého filmu, ostatní vůbec nedosahují jejich kvalit po jejich odchodu ze scény.“ Tato konkrétní recenze pobouřila Gene Siskela z televizního pořadu "At the Movies", kritizoval Eberta za film "Hledá se Benji" (vydaného ve stejném týdnu), který si oblíbil více, než "Olověnou vestu". Jejich názorové rozdíly byly parodovány v televizním pořadu "The Critic", kde si Siskel dobírá Eberta za jeho náklonnost k filmu "Hledá se Benji". "Time Out London" se k filmu rovněž staví kriticky se slovy: „Kubrickova režie je chladná jako ocel a manipulativní jako "régime it depicts"“. Redakce magazínu také věří, že postavy byly nedomyšlené, k čemuž dodávají: „Nikdy jsme si nemysleli, nechť se každý rozhodne sám, zda se bude zajímat o nešťastné nováčky.“  Britská televizní stanice Channel 4 film zařadila na 5. místo v jejich seznamu nejlepších válečných filmů, které kdy byly natočeny. V roce 2008 filmový magazín Empire umístil "Olověnou vestu" na 457. příčku v jejich seznamu "500 nejlepších filmů všech dob".

Ocenění.

"Olověná vesta" byla nominovaná na jedenáct cen po celém světě mezi léty 1987–1989 včetně Ceny akademie za nejlepší scénář, dvě Filmové ceny Britské akademie za nejlepší zvuk a nejlepší speciální efekty a Zlatého glóbu za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli pro Ermeyho. Film nakonec vyhrál pět cen, tři z nich od organizací mimo Spojených států: Itálie, Japonsko a Spojené království. Film vyhrál v kategorii Nejlepší zahraniční film Japonské akademie, Nejlepší producent ceny David di Donatello, Režisér roku ceny "London Film Critics' Circle" a Nejlepší režisér pro Kubricka a Nejlepší vedlejší role pro Ermeyho ceny "Boston Society of Film Critics". Čtyři z pěti cen získal Kubrick.

Olověná vesta (v anglickém originále Full Metal Jacket) je americký válečný film režiséra Stanleyho Kubricka z roku 1987. Scénář je společným dílem Kubricka, Micheaela Herra a Gustava Hasforda, autora knihy The Short-Timers z roku 1979, která se stala námětem filmu. Hlavním tématem filmu jsou vojáci námořní pěchoty USA, kteří se rozhodli bojovat ve Vietnamu. Originální název filmu odkazuje na celoplášťovou střelu (v angličtině právě "full metal jacket"), takže český název filmu je dosti nepřesný a zavádějící. Premiéru měl film 26. června 1987 v USA.

是一部描述美国海军陆战队与越战的战争片,导演为史丹利·库柏力克,于1987年上映。