Vývoj a popis.

Počátky vývoje.

Transportní letouny dopravující vojáky i zásoby přímo do první linie hrály důležitou roli již před 2. světovou válkou. Již v té době si některé země uvědomily, jakou roli by mohly hrát, jak poháněné letouny, tak i kluzáky, při dopravě bojových jednotek a zásob přímo na bitevní pole. Již před vypuknutím 2. světové války vyvíjelo Německo, Velká Británie a Spojené státy takové letouny. Obvykle se jednalo o upravené civilní dopravní letouny. Tak vznikl německý Junkers Ju 52 nebo spojenecký Douglas C-47 Skytrain (vojenská verze letounu Douglas DC-3).  Vojenské transportní kluzáky poprvé použili Němci 10. května 1940 v Nizozemsku. Úspěch této a dalších operací jen podnítil další vývoj vojenských kluzáků. Použití kluzáků však naráželo na zásadní slabinu. Kluzák neměl vlastní pohon, a proto se po svém použití stal nepotřebným, jelikož se nemohl vrátit zpět na základnu k novému použití. Proto začaly již během války vznikat transportní letouny (např. Messerschmitt Me 323) s parametry kluzáků, které však měly vlastní pohon k opětovnému použití.  Ve Spojených státech se vývojem zabývala mimo jiné společnost Chase Aircraft, která vyvíjela pod vedením Michaela Stroukoffa kluzák CG-18, což byla vlastně celokovová verze kluzáku CG-14. Výsadkové síly Spojených států však požadovaly kluzák schopný dopravit na bojiště i těžké dělostřelectvo, a proto objednaly 2. prosince 1946 u společnosti Chase dva celokovové kluzáky s nosností nákladu 16 000 liber (7 257 kg). Tento nový kluzák dostal firemní označení MS-8 AVITRUK a vojenské označení XG-20. Byl to celokovový hornoplošník se zesílenou přídí letounu, tříbodovým zatahovatelným podvozkem a hydraulicky ovládanými klapkami. Letoun mohl dopravovat buď 60 plně vyzbrojených vojáků nebo 50 nosítek s pacienty. Kluzák měl maximální vzletovou hmotnost 70 000 liber (31 751 kg), ale jelikož v té době neexistoval letoun, který by tak těžký kluzák dostal do vzduchu, byla jeho hmotnost omezena na 40 000 liber (18 144 kg).  Kluzák měl nákladový prostor o velikosti 9,14 m na délku, 3,66 m na šířku a 3 m na výšku. Již od počátku bylo plánováno, že by kluzák mohl být vybaven i motory. Byly postaveny dva prototypy (47-786 a 47-787), přičemž první z nich byl vybrán k přestavbě na motory poháněný letoun. Letoun byl vybaven vzduchem chlazenými hvězdicovými motory Pratt & Whitney R-2800-CB-15 s výkonem 1 417 kW. Jelikož byl letoun stavěn jako kluzák, neměl palivové nádrže. Ty byly proto umístěny v zadní části motorových gondol a neobvyklé bylo, že umožňovaly nouzové vypuštění paliva za letu.

První prototypy.

Poháněná verze kluzáku XCG dostala nové označení XC-123 a vykonala svůj první let 14. října 1949. Předtím než výrobu převzala společnost Fairchild, společnost Chase pojmenovala svůj letoun C-123B jménem "AVITRUC", ale toto označení nebylo nikdy použito.  Druhý prototyp letounu XCG-20 byly později vybaven čtveřicí proudových motorů General Electric J47-GE-11 vždy po dvou v jedné gondole. Tento letoun byl označen XC-123A. XC-123A měl tu čest stát se prvním, i když jen experimentálním, proudovým transportním letounem ve službách USAF.  Letoun XC-123A vykonal svůj první let 21. dubna 1951. Tento letoun měl palivové nádrže umístěné v trupu pod nákladovým prostorem. Zatímco pístovými motory poháněný XC-123 byl od počátku dobře přijat pro službu v taktickém vojenském transportu pro svou spolehlivost, odolnost a schopnost působit i z krátkých neupravených rozjezdových drah, proudovými motory poháněná verze XC-123A navržená pro rychlý transport materiálu a osob ze základen USAF do ohrožených oblastí se ukázala jako nevhodná pro působení z krátkých a neupravených polních letišť. Konstrukce trupu a křídel také nevyhovovala zamýšleným rychlostem a podstatně omezovala dolet letounu. Nízko umístěné motory měly také tendenci nasávat nečistoty z neupravených drah. Proto byly proudové motory nakonec odstraněny a nahrazeny hvězdicovými v rámci přestavby na experimentální YC-123D.

Výroba hlavních verzí.

Zkoušky letounu dopadly úspěšně, a proto USAF objednalo 300 letounů pod označením Chase C-123B. Po dokončení 5 letounů byla společnost Chase koupena společností Kaiser-Fraser Company. Henry J. Kaiser koupil v roce 1953 majoritní podíl společnosti Chase Aircraft, protože cítil, že po dokončení kontraktu společnosti Fairchild s letouny Fairchild C-119 Flying Boxcar, by mohl mít zisk ze slibně se vyvíjejícího letounu C-123. Avšak jeho finanční skandály způsobily, že vláda nebyla ochotna jeho společnosti přidělit státní zakázku. USAF proto svou objednávku zrušilo. Zakázka byla nakonec byla přidělena společnosti Fairchild Aircraft, která tak převzala výrobu letounu C-123B.  Letoun Chase C-123 se od prototypu XC-123 téměř nelišil až na svislé ocasní plochy. Původní zaoblená svislá ocasní plocha byla nahrazena hranatou. Také motory byly změněny. Původní motory byly nahrazeny typem Pratt&Whitney R-2800-99W s výkonem 1 864 kW. Instalace těchto motorů si vynutila přemístění chladiče oleje z umístění pod motorem do motorové gondoly. Společnost Fairchild převzala vyrobené stroje, které použila pro další vývoj typu. Během zkoušek se projevily problémy se stabilitou řízení letounu, a proto bylo rozhodnuto, že bude instalována hřbetní „ploutev“. Tato byla vlastně pokračováním svislé ocasní plochy až k odtokové hraně křídla. Toto uspořádání se stalo typické pro další výrobu letounů. Letoun Fairchild C-123B se od letounu Chase C-123B lišil jinak jen minimálně. První stroj společnosti Fairchild vykonal svůj první let 1. září 1954. Tyto letouny mohly přepravovat až 60 plně vyzbrojených vojáků nebo 50 pacientů na nosítkách. Pro přepravu nákladu byl vybaven zadní hydraulicky ovládanou sklopnou rampou. Parašutisté mohli využít i boční dveře na stranách trupu. Letouny byly vyráběny i ve verzi HC-123B pro pobřežní stráž Spojených států, přičemž nesly pátrací radar AN/APN-158 pod vypouklým krytem na nose letounu. Několik strojů bylo upraveno pro rozstřikování defoliantů a insekticidů pod označením UC-123B. Celkově bylo vyrobeno 302 letounů C-123B u společnosti Fairchild a 5 letounů u společnosti Chase.  Během roku 1955 společnost Fairchild experimentovala s namontováním dvou malých proudových motorů J44 R-3 s tahem 4,4 kN na konce křídel prototypu Chase C-123B. Jednalo se o malé levné motory, které se používaly například k pohonu cvičných cílů. Tyto motory poskytovaly nejen další tah při startu, ale i zvyšovaly bezpečnost stroje v případě, kdy při vzletu selhal jeden z motorů, což mělo pro letouny C-123B často katastrofální následky. V té samé době uvedly Spojené státy do provozu radarovou síť časného varování na Aljašce. Vyvstala tak potřeba zásobovat tyto předsunuté stanice. Letectvo brzy zjistilo, že letouny C-47 nemohou využít svou plnou kapacitu, protože pak nedokázaly odstartovat z krátkých zasněžených drah. V roce 1957 začalo USAF používat k zásobování základen na Aljašce letouny C-123B. Piloti rychle zjistili, že také u tohoto letounu nemohou využít plnou nosnost při vzletu ze zasněžených drah. S vědomím jaké byly výsledky zkoušek společnosti Fairchild, letectvo objednalo vybavení 10 letounů pomocnými proudovými motory J44. Tyto letouny obdržely označení C-123J. První upravený letoun byl vybaven i vysouvacími lyžemi pro přistání na sněhu. Tento letoun poprvé vzlétl 23. října 1957. Jelikož lyže byly úspěšné, byly jimi vybaveny ještě další 3 letouny C-123J. Letouny létaly až do roku 1973, kdy byly nahrazeny letouny Lockheed C-130 Hercules. Jeden letoun C-123B používaný FAA k testování navigačních přístrojů na Aljašce byl rovněž upraven na standard C-123J.  Na základě úspěchu testování letounu YC-123H v jižním Vietnamu v roce 1962 objednalo letectvo úpravu 183 letounů C-123B na letouny s pomocnými proudovými motory s označením C-123K. Pod každé křídlo byla namontována gondola s pomocným proudovým motorem General Electric J85-GE-17 s tahem 12,7 kN. Hlavní podvozek dostal nová kola s vyšší nosností, nové brzdy a protiskluzový systém. Byly nainstalovány i další elektronické systémy pro zvýšení bezpečnosti letu. Mimo pomocných motorů se z vnějšku letouny C-123K od letounů C-123B nelišily. Prázdná hmotnost letounu vzrostla, ale maximální vzletová hmotnost zůstala stejná.  První letoun C-123K poprvé vzlétnul 27. května 1966. Poslední byl dodán v září 1969. Na standard C-123K byly upraveny i postřikové letouny UC-123B, které dostaly označení UC-123K. Celkem bylo upraveno 34 letounů UC-123B.

Experimentální projekty.

Žádné letadlo s názvem C-123C nebylo postaveno, protože název byl rezervován pro VIP verzi VC-123C, která byla zrušena po nákupu letounů Convair VC-131D. 7. prosince 1954 však vzlétl letoun označený YC-123D, který byl přestavěn z prototypu XC-123A společností Stroukoff Aircraft. Původní proudové motory byly odstraněny a nahrazeny dvojicí hvězdicových motorů Pratt and Whitney R-2800.  Letoun se vyznačoval tím, že měl osazen systém pro řízení mezní vrstvy (BLC). Tento systém usměrňoval vzduch od motorů, aby měl větší rychlost nad křídlem letounu. Díky tomu se křídlo chovalo tak, jako by letoun letěl vyšší rychlostí. To znamená, že díky tomu poklesla minimální rychlost letounu, a tak se podstatně zkrátila délka vzletu a přistání letounu. Testy ukázaly, že letoun o celkové hmotnosti 50 000 liber (22 680 kg) dokáže odstartovat z dráhy dlouhé 260 m oproti 594 m u běžného letounu C-123B. Délka přistání byla rovněž zkrácena z 366 m na 229 m.  V roce 1955 společnost Stroukoff Aircraft na základě požadavku USAF postavila jeden letoun YC-123E, který byl navržen tak, aby mohl vzlétnout z jakéhokoliv povrchu. Tento letoun byl rovněž vybaven systémem BLC. Také byl vybaven podvozkovým systémem společnosti Stroukoff zvaným "Pantobase". Tento systém kombinoval systém lyží, uzavřeného trupu a plováků na křídlech, přičemž si letoun zachoval i svůj původní podvozek. Lyže se používaly jak na sněhu tak i na vodě a systém dovolil letounu přistát na vodě, zemi, sněhu i ledu. Letoun měl kvůli přistávání na vodě menší vstupní dveře.  Letoun poprvé vzlétl 28. července 1955. Byl poháněn dvojicí motorů Pratt and Whitney R-2800-99, které poháněly čtyřlisté vrtule místo klasických třílistých vrtulí. V trupu letounu bylo instalováno i vodní čerpadlo k odčerpávání případných průsaků. Letoun byl zkoušen až do roku 1956, kdy byl umístěn do skladu.  V roce 1956 bylo oznámeno uzavření kontraktu mezi USAF a společností Fairchild na dodání vylepšené verze letounů C-123 pod označením C-136, ale zakázka byla zrušena před tím, než byl postaven jediný letoun.  V roce 1956, když byla výroba letounů C-123B asi ve své polovině, odebrala společnost Fairchild jeden letoun (sériové číslo 20165) z výrobní linky a zahájila na něm modifikační program, který vedl k letounu s označením YC-123H. Letoun byl dokončen v roce 1957. Měl nový široký podvozek, který byl širší o 1,7 m což zmenšilo poloměr zatáčení letounu o 34 %. Maximální celková hmotnost vzrostla na 30 390 kg. V roce 1962 byl letoun dále upraven instalací dvou pomocných proudových motorů do samostatných gondol pod křídly a padákovým brzdícím systémem. Takto upravený letoun poprvé vzlétl 30. července 1962.  Na letounu byly použity proudové motory General Electric CJ-610-1 (J85-15) s tahem 12,7 kN. Motory používaly běžný letecký benzín. Zvýšený tah umožnil letounu téměř zdvojnásobit hmotnost užitečného nákladu na 9 147 kg (z 4 795 kg u C-123B). Také délka vzletu klesla z 287 m na 229 m. Ve Vietnamu letoun odlétal 180 misí. Výsledky testování letounu YC-123H byly uplatněny na letounu C-123K. Ve skutečnosti byl letoun YC-123H prototypem letounu C-123K. Na objednávku USAF byl společností Stroukoff Aircraft upraven prototyp Chase C-123B během roku 1956 na letoun označený YC-134. Úprava zahrnovala instalaci systému pro ovládání mezní vrstvy (BLC), nové hvězdicové motory Wright R-3350-89A, vodorovné ocasní plochy byly opatřeny malými svislými ploškami a významně byl upraven i podvozek letounu.  Letoun vykonal svůj první let 19. prosince 1956. Letoun měl zvětšené palivové nádrže, a proto měl i zvětšený dolet. Hmotnost prázdného letounu vzrostla ze 14 088 kg na 17 221 kg. Maximální vzletová hmotnost vzrostla z 27 216 kg na 33 883 kg. Také ostatní parametry letounu se zlepšily, podstatně byla zkrácena i délka přistání. Původní objednávka na USAF zněla na 1 prototyp a dva sériové letouny. Objednávka na sériové stroje byla nakonec zrušena.  V polovině 60. let 20. století USAF uvažovalo o remotorizaci flotily letounů C-123B s použitím turbovrtulových motorů. Záměrem bylo využít zkušeností získané s letounem YC-123H v kombinaci s turbovrtulovými motory letounu C-130. To by prodloužilo životnost letounů C-123 o dalších minimálně 20 let. USAF se však rozhodlo investovat své peníze do vývoje letounu Lockheed C-130, a proto byl vývoj zastaven.  Koncem svého působení ve Vietnamu, začali Američané předávat své stroje C-123 svým spojencům v oblasti. Thajsko obdrželo několik strojů C-123B, C-123K a jeden HC-123B. Thajské královské letectvo brzy zjistilo, že není snadné zajistit dostatek náhradních dílů pro hvězdicové motory R2800, proto začalo hledat jejich náhradu. Projektu C-123T se za podpory USAF ujala společnost Mancro v Kalifornii, která zahájila přípravy na přestavbu letounu za použití turbovrtulových motorů. Přestavba nebyla jen pouhou výměnou dvou typů motorů, ale zahrnovala i přestavbu křídel, do kterých byly zabudovány palivové nádrže, instalaci pomocné energetické jednotky (APU), posilovače hydraulických okruhů a novým topením pilotního a nákladového prostoru. Zabudování palivových nádrží do křídel bylo nutné, protože musely být odstraněny nádrže v zadní části motorových gondol. Objem neseného paliva vzrostl více než dvojnásobně. Jako pohonné jednotky byly použity turbovrtulové motory Allison T56-A-7.  Letoun vykonal svůj první let 24. října 1980. Zkoušky prokázaly podstatné zlepšení výkonů ve všech hlavních parametrech. Stoupavost vzrostla z 2 m/s (C-123B) na 7,9 m/s, dostup z 8 839 m na 9 754 m a dolet z 2 722 km na 5 069 km. Svým prvním letem letoun také vstoupil do historie. Stal se prvním a zřejmě jediným letounem v historii, který působil v roli kluzáku i jako letoun poháněný pístovými, proudovými a turbovrtulovými motory.  Během roku 1981 však thajská vláda od projektu odstoupila z rozpočtových důvodů. Protože jiné letectvo nemělo o projekt zájem, byl projekt ukončen. Letouny byly v té době již 25 let staré a na trhu byl dostatek nových letounů. Přestavěný letoun se vrátil zpět do Thajska.  Projekt C-123T byl nedávno oživen společným projektem americké společnosti Fleetwings Aircraft Company a jihoafrické společnosti Elmer Group. V roce 2010 oznámily projekt na přestavbu starých trupů pro africké zákazníky a pokud by byl další zájem postavit i nová letadla. Trupy měly být osazeny novými turbovrtulovými motory Rolls-Royce T56-A-15, „skleněným“ kokpitem (ovládání pomocí displejů) a dalšími vylepšeními. Plánovaná verze C-123T měla unést 11 340 kg nákladu a letoun měl odstartovat z dráhy dlouhé 305 m (1 000 stop) při maximální vzletové hmotnosti 22 680 kg. Letoun by mohl nalézt uplatnění jako námořní hlídkový letoun, pátrací a záchranný letoun, dokonce i jako letoun palebné podpory ("angl. Gunship"), tankovací letoun nebo letoun pro zemědělské účely.

Letouny „Black Spot“ a další speciální C-123.

Během války ve Vietnamu byl určitý počet letounů C-123 upraven pro speciální účely. Většina těchto modifikovaných strojů byla postavena v počtu jednoho nebo dvou kusů. Jedinou výjimkou byly stroje C-123, které byly používány jako „světlicové lodě“ pro osvětlování cílů pro letouny palebné podpory jako byly stroje AC-47 a AC-119G. Ty byly upravovány ve větším počtu. Tyto letouny létaly pod volacím znakem "Candle" v rámci 14. křídla zvláštních operací USAF.  Jeden letoun, označený C-123B Light Ship, byl testován jako možná náhrada za letouny "Candle", přičemž měl odstraněnou zadní nakládací rampu a místo ní měl namontován výklopný box s 28 vysoce výkonnými světlomety. Letoun mohl trvale osvětlovat prostor o rozměrech 2 míle krát 1,5 míle z výšky 12 000 stop (3 660 m). Záměr používat tento letoun, byl nakonec zrušen, protože pevná světla na letounu způsobovala, že nepřátelští protiletečtí dělostřelci jej oproti letounům vrhajícím světlice mnohem snadněji zaměřovali. Teplo vyvíjené lampami také vyžadovalo instalaci velkých ventilátorů na bocích letounu.  Několik letounů C-123B bylo přestavěno na letouny NC-123B. Tyto letouny byly vybaveny infračervenými detektory na nose letounu. Některé stroje měly i kryt detektorů nad pilotním prostorem. Tyto letouny létaly na Ho Či Minovou stezkou, kde se snažily odhalit nepřátelská vozidla a na ně pak naváděly útočné letouny. Tyto letouny létaly s posádkami složenými z amerických, jihovietnamských a tchajwanských letců.  Jeden letoun C-123B byl upraven pro dopravu generála Willama Westmorelanda, velitele amerických sil ve Vietnamu. Dostal označení VC-123B. Letoun měl upravený interiér, klimatizaci, kuchyni a vylepšené radiokomunikační přístroje. Tento letoun byl později přestavěn do standardu C-123K s označením VC-123K. Letoun byl pokřtěn jménem „White Whale“ (Bílá velryba), protože jeho trup byl natřen na bílo, aby lépe odrážel sluneční paprsky v tropickém podnebí. Dva letouny C-123K byly v září 1965 upraveny v rámci projektu USAF "Black Spot". Cílem bylo mít vlastní letoun, který dokáže odhalit noční provoz na Ho Či Minově stezce a zaútočit. Za tímto účelem byly upraveny dva letouny C-123K (54-691 a 54-698). Letouny nesly označení NC/AC-123K. Letouny byly vybaveny celou řadou nových senzorů mezi které patřilo snímání obrazu při nízkém osvětlení ("Low Light Level TV"), infračervené senzory ("FLIR") a laserový dálkoměr. Letouny se na první pohled podstatně lišily od transportních verzí. Nové vybavení bylo umístěno do prodlouženého nosu letounu který ukrýval vyhledávací radar. Pod tímto nosem z letounu vyčnívala věžička pro infračervené senzory, televizní kameru pro slabé světelné podmínky a laserový dálkoměr. Letouny byly také vybaveny pokročilým navigačním systémem a pasivními infračervenými čidly.  Letouny byly rovněž vybaveny zbraňovým systémem pro vypouštění bombiček z kazetových pum BLU-3/B nebo BLU-26/B nebo kazetových pum CBU-68/B. Letoun nesl 36 kontejnerů (3 v každém vypouštěcím zařízení) s bombičkami. V závislosti na typu munice mohl letoun nést 2 664 až 6 372 bombiček. Bombičky byly shazovány skrz 12 dvířek ve spodku trupu. Ovládání vypouštění bomb bylo na panelu v přední části trupu. V případě nebezpečí mohl být náklad odhozen i ručně.  Tyto letouny NC/AC-123K byly nejprve umístěny na leteckou základnu Osan v Jižní Koreji mezi srpnem a říjnem 1968. Odtud vzlétaly jako letouny podporující operace proti severokorejským člunům, které pronikaly k jihokorejskému pobřeží, kde vysazovaly agenty. Od 19. srpna do 23. října 1968 takto nalétaly 57 misí. Poté byly přemístěny do Jižního Vietnamu ke zkouškám zbraňových systémů. Své lety zahájily 15. listopadu 1968, přičemž podnikly 69 misí. Letouny vyhledávaly cíle v deltě Mekongu a podél Ho Či Minovy stezky. Tyto dva letouny zničily 151 lodí a vozidel, poškodily dalších 108 a zničily dalších 261 cílů. Úspěšně dokončily 77% misí, přičemž úspěšnost zásahů během mise byla vyhodnocena na 84%. To vůbec nebylo špatné na testovací letouny, o kterých se předpokládalo, že nikdy nebudou použity v operační službě.  Osud letounů je nejistý. Některé zdroje hovoří o tom, že mise letounu byly zastaveny na počátku července 1970, kdy byly letouny předány na „pohřebiště“ letounů na letecké základně Davis-Monthan v Arizoně. Tam měly být přestavěny zpět do verze C-123K a potom se vrátily zpět do Vietnamu, kde sloužily k leteckému transportu, přičemž si ponechaly původní kamufláž s černými spodními plochami. Avšak oficiální historie uvádí, že bojové akce letounů skončily 11. května 1969, a o druhém nasazení se nezmiňují. O jejich druhém nasazení hovoří jen přidružené zdroje, přičemž zmiňují jen datum jejich příletu do Thajska, ale nehovoří o jejich umístění a do kdy zde sloužily.

Operační historie.

Prvními provozovateli letounů C-123 se staly transportní jednotky USAF, které brzy následovala pobřežní stráž Spojených států amerických (USCG), která používala tyto letouny na pátrací a záchranné akce (SAR) a dokonce i předváděcí tým USAF „Thunderbirds“, který letouny po určitý čas používal. Typ byl také široce vyvážen v rámci amerických vojenských podpůrných programů přímo ze skladů USAF.  První letouny zahájily svou službu u USAF v červenci 1955. V červnu 1957 koupil jeden letoun CAA (Civil Aeronautics Authority), což byl předchůdce federálního úřadu pro letectví (FAA). Tento letoun byl poslán na Aljašku pro testování navigačních zařízení. Obdržel civilní registraci N123. Také letectvo Spojených států používalo letouny C-123 (nejprve C-123B, poté C-123J) na Aljašce k zásobování odlehlých stanovišť radarů včasné výstrahy a to až do roku 1975.  Během roku 1958 obdržela pobřežní stráž Spojených států 6 letounů HC-123B, jejichž počet vzrostl do roku 1965 na 11. Letouny sloužily jak v roli transportních letounů, tak i v roli letounů pro pátrací a záchranné akce (SAR). Tyto letouny sloužily v Itálii, na Aljašce, Havaji a Floridě. Jednalo se přitom o dočasné řešení do uvedení do služby letounů Lockheed HC-130H. Po jejich dodání letouny začaly odcházet ze služby, a v roce 1971 již nebyl ve službě ani jediný.  Předváděcí tým USAF "Thunterbirds" používal v letech 1958–1961 pět letounů C-123B. Tři z nich byly v nastříkány červenou, modrou a bílou barvou pro předváděcí akce, další dva letouny působily ve standardních barvách jako podpůrné letouny. Jeden z nich byl ztracen při nehodě v roce 1961.  Nejrozsáhlejší služby se však letouny C-123 dočkaly během války ve Vietnamu. Například v roce 1968 letouny C-123K pomáhaly zásobovat jednotky v Khe Sanh ve Vietnamu během jejich obležení severovietnamskou armádou, které trvalo 3 měsíce. Letouny C-123K působily i ze základny Nakhon Phanom v Thajsku. Zde působily nejen v roli transportních letounů, ale i v roli osvětlovacích letounů, když shazováním světlic osvětlovaly bojiště zpřáteleným silám v Laosu a Kambodži.  První letouny C-123, které se dostaly do Jižního Vietnamu, byly součástí speciální letky vzdušného postřiku USAF, jako součást operace „Ranch Hand“, která měla za cíl pokrýt džungli defolianty, což mělo odhalit tradiční skrýše povstalců. Tyto letouny zahájily své působení na konci roku 1961. Letadla vybavená zařízením pro postřik džungle dostala do označení písmeno „U“, nejčastěji používané verze nesly označení UC-123B a UC-123K. Takto vybavená letadla zakončila svou vojenskou službu při likvidování ohnisek nákaz přenášených hmyzem insekticidy. Během prvních „postřikových“ letů USAF ztratilo první z 54 ztracených letounů C-123 ve Vietnamu, které byly zničeny jak při provozních haváriích, tak i v důsledku nepřátelské palby. Lety operace "Ranch Hand" pokračovaly až do roku 1972.  Používání letounů UC-123 pro rozstřikování defoliantu Agent Orange byla nebezpečná práce. Letouny létaly 100 – 150 stop nad korunami stromů (30 – 46 m) rychlostí 222 km/h, což je činilo výborným cílem pro protileteckou palbu. Poslední misi ve Vietnamu letoun vykonal 14. června 1972. Poté zde působily jen letouny patřící vietnamskému letectvu. První kompletní vietnamská jednotka vybavená letouny C-123K byla zformována v dubnu 1971.  S koncem války ve Vietnamu byly zbývající letouny C-123K a UC-123K převeleny k leteckým zálohám (Air Force Reserve/AFRES) a k letecké národní gardě (Air National Guard/ANG).  302. taktické přepravní křídlo na letecké základně Rickenbacker (později základna letecké národní gardy Rickenbacker) v Ohiu provozovala poslední letouny UC-123K v činné službě u předtím než přešlo na letouny Lockheed C-130 Hercules. Letouny byly známé jako zvláštní postřiková letka (Special Spray Flight) a byly používány pro boj s ohnisky nemocí přenášených hmyzem. Jejich mise probíhaly na Aljašce, Guamu a v Jižní Americe.  Poslední stroje C-123 v aktivní službě byly vyřazeny ze služeb leteckých rezerv Spojených států (Air Force Reserve) letecké národní gardy (Air National Guard) na počátku 80. let 20. století. Několik letounů bylo poté předáno k federálnímu úřadu pro letectví (FAA) pro testování a hodnocení, zatímco další byly předány ministerstvu zemědělství Spojených států (USDA) k účasti na rozličných programech. Tyto letouny byly nakonec vyřazeny na konci 90. let 20. století.  Jediným pilotem transportního letounu, který byl za války ve Vietnamu oceněn medailí cti (Medal of Honor) byl podplukovník Joe M. Jackson. Ten byl na kontrolním letu s majorem Jessie Campbellem, když zaslechl volání o pomoc z tábora amerických zvláštních sil Kham Duc. Bez ohledu na vlastní bezpečnost přistál na obleženém letišti a zachránil zbývající muže před zabitím nebo zajetím. Za svou statečnost dostal medaili cti. Major Campbell obdržel letecký kříž (Air Force Cross) a zbytek posádky dostal stříbrnou hvězdu (Silver Star).

Tajné operace.

Jihovýchodní Asie.

V roce 1962 obdržela CIA 5 letounů C-123B od USAF pro svou leteckou společnost Air America pro použití v Laosu a Vietnamu a dalších 5 letounů C-123B pro tchajwanskou přísně tajnou 34. peruť tajných operací zvanou „Black Bat“ jako letku B (Letka A se skládala z dvojice letounů P2V-2U/RB-69A). Pětice tchajwanských letounů byla poslána do společnosti Lockheed Skunk Works pro provedení úprav, které zahrnovaly montáž rozličných inteligentních rušiček, které obsluhoval další člen posádky a byly zvětšeny i palivové nádrže v křídlech. Tchajwanské posádky dokončily svůj výcvik na letecké základně Pope v listopadu 1962.  Pět tchajwanských/CIA letounů C-123B byly používány pro lety nad Severní Vietnam v malých výškách pro tajné výsadkové operace. Letouny létaly pod značením tchajwanského národního leteckého přepravce China Airlines. Letouny létaly na mise dlouhé až 14 hodin.  V květnu 1964 v rámci projektu „Duck Hook“, bylo dalších 6 letounů C-123 rozsáhle upraveno společností Lockheed Air Service v Ontariu ve státě Kalifornie. Letouny byly vybaveny přístroji pro elektronický boj, Dopplerovým navigačním systémem ASN-25, radarem pro kopírování terénu APN-153, stanovištěm pro radiooperátora a novými komunikačními prostředky. Tyto letouny byly zařazeny do tajné tchajwanské jednotky Black Bat operující v Jižním Vietnamu. Šest letounů „Duck Hook“ C-123B mělo základnu v Nha Trangu.  Letouny C-123B „Duck Hook“ byly v roce 1966 vylepšeny instalací radaru pro sledování počasí RDR-10 a přijímačem ARN-131 pro provádění misí nad Ho Či Minovou stezkou. Všechny letouny C-123B byly přestavěny v roce 1968 do verze C-123K, mimo jiné instalací dvojice pomocných proudových motorů pod křídla, elektronických rušiček, výstražného radaru APR-25 a zařízením pro vypouštění klamných radarových cílů ALE-1. Letouny projektu „Duck Hook“ byly přeznačeny na „Heavy Hook“. Tyto letouny odlétaly z Nha Trangu na 4 000 bojových a podpůrných misí a to od června 1966 do května 1968.  V květnu 1970 podporovaly letouny C-123K „Black Bat“ tajný vpád americké armády do Kambodžei. V říjnu 1970 byly zahájeny lety do Laosu. V březnu 1972 byly tyto tajné akce ukončeny a čtyři zbývající letouny C-123K se vrátily na Tchaj-wan. 1. března 1973 byla 34. peruť „Black Bat“ rozpuštěna.

Střední a Jižní Amerika.

5. října 1986 letoun Corporate Air Services C-123 Provider (HPF821, původně USAF 54-679), ve skutečnosti však provozovaný CIA, dorazil na letiště San Salvador-Ilopango v Salvadoru s nákladem 70 automatických pušek AK-47, 100 000 náboji, raketovými granáty a jinými zásobami. Letoun dále letěl podél pobřeží Nikaragui a vstoupil do nikaragujského vzdušného prostoru poblíž hranice s Kostarikou. Poblíž města San Carlos letoun sestoupil do výšky 2 500 stop a připravoval se k svržení zásob pro bojovníky Contras.  Během shozu byl letoun sestřelen vládním vojákem za použití zbraně 9K32 Strela-2. Piloti CIA Wallace „Buzz“ Sawyer a William Cooper byli zabiti při pádu letounu. Správce nákladu Eugene Hasenfus se zachránil na padáku a byl zajat. Nakonec byl propuštěn v prosinci 1986. Zachráněný vrak letounu byl použit jako plážový koktejlový bar.  Další čtyři letouny (možná i více) podporovaly akce proti pašování narkotik, přičemž působily hlavně v Peru a Kolumbii.

Nehody a incidenty.

Během své služby postihlo letoun 90 nehod a incidentů (údaj k březnu 2013), které si vyžádaly téměř 700 lidských životů. Velká část z nich připadá na vrub bojové činnosti ve Vietnamu (zahrnuty jsou i letouny sestřelené nepřátelskou palbou). Následují příklady několika z nich:

Dochované exempláře.

Po celém světě a hlavně ve Spojených státech se dochovalo velké množství letounů C-123, které slouží jako statické exponáty v muzeích i na dalších místech. Několik letounů i nadále létá v soukromých leteckých klubech ve Spojených státech ale i ve světě. Seznam dochovaných letounů je uveden na anglické verzi tohoto článku.

Letouny ve filmu.

Letoun C-123K (54-709), N709RR (předtím než byl v roce 2010 zničen při nehodě) byl použit při natáčení akčního filmu "Con Air" (1997). Jiné letouny C-123 se objevily ve filmech "Dech života" (1987), "Operace Slon" (1995) a "Air America" (1990).  Filmaři také používali letouny C-123 k navození dojmu mnohem většího čtyřmotorového letounu C-130 Hercules. V této roli byl letoun použit například ve filmu "Smrtonosná past 2" (1990), kde měl přidány dva falešné motory s vrtulemi a vystřelovací sedadla.

Varianty.

Chase XCG-20 Chase XC-123 Chase XC-123A Chase/Fairchild C-123B Fairchild UC-123B Fairchild VC-123C Stroukoff YC-123D Stroukoff YC-123E Fairchild YC-123H Fairchild C-123J Fairchild C-123K Fairchild AC-123K/NC-123K Dva letouny C-123B upravené pro noční sledování pomocí zvláštních senzorů a s útočnou kapacitou. C-123T Fairchild HC-123B Fairchild UC-123K Fairchild VC-123K Stroukoff YC-134

Specifikace (C-123K Provider).

"Technické údaje pocházejí z publikací „The Observer's Book of Basic Aircraft: Military" (rozměry) a „Jane's All The World's Aircraft 1969–70“" (hmotnosti a výkony)

Uživatelé.

Brazílie Čínská republika  Khmerská republika Korejská republika  Laoské království Salvador Saúdská Arábie Spojené státy americké Thajsko Vietnamská republika Venezuela

C-123 Provider je americký vojenský transportní letoun navržený společností Chase Aircraft a následně vyráběný společností Fairchild pro letectvo Spojených států amerických (dále jen USAF). Mimo služby u USAF, která zahrnovala i pozdější službu u leteckých záloh a letecké národní gardy, letoun také sloužil u pobřežní stráže Spojených států amerických a v různých leteckých silách převážně států jihovýchodní Asie. Během války ve Vietnamu se letoun účastnil rozprašování defoliantů, nejznámější byl Agent Orange, v rámci "operace Ranch Hand".

费尔柴德C-123供应者(Provider)是美国空军在二战后装备的一种运输机。其机体设计来自于全金属的无动力滑翔机XCG-20。在XCG-20发展过程中,其中两架原型滑翔机分别加装两具R-2800-23型发动机(XC-123)与四具J47-GE-11型发动机(XC-123A)而成。其中XC-123在通过测试,更换新型发动机(R-2800-99W)以及改用方型垂直尾翼后,定名为C-123B,并于1952年开始进入量产。C-123B也是此型运输机后来所有衍生型的基础。


Život a kariéra.

Narodil se jako syn Madeline Ortegové, která pracovala jako číšnice, a Octavia "Tibby" Ortegy, který pracoval v továrně v Redwood City. Jeho prarodiče pochází ze Španělska. Je především znám díky spolupráci s tanečníkem a choreografem Genem Kellym ve filmu Xanadu. Mezi jeho nejznámější choreografie patří choreografie k písničce Hold Me z filmu Hříšný tanec z roku 1987 a získal ocenění za choreografie ve videoklipech,jako třeba písničku od Madonny Material Girl. Pracoval také s The Tubes najejich scéně a režíroval video pro She's a Beauty  Ortega režíroval video k písničce Rock Me Tonite od Amerického zpěváka a písničkáře Billyho Squiera. Ortega byl obviněn Billym Squierem, za zničení jeho kariéry, za nepovedený promo klip, který byl označen jako nejhorší všech dob. Později, společně s Michaelem Jacksonem vytvořili turné v roce 1992- 1993,které neslo název Dangerous Worl Tour a také HIStory World Tour v roce 1996-1997. Také dělal choreografie v rozmezí od Super Bowl XXX, 72nd Academy Awards, Letní olympijské hry 1996 v Atlantě a Zimní olympijské hry 2002 v Salt Lake City.  Kromě toho, Ortega režíroval a dělal choreografii k Muzikálu ze střední, Muzikálu ze střední 2 a Muzikálu ze střední 3, "Maturitní ročník" a dělal choreografii k filmu Gepardí kočky 2.  30. ledna2008, Ortega představil režiséra a choregrafa Adama Shankmana v na devátém výročí této "show".  V květnu roku 2009, Ortega začal spolupracovat s Michaelem Jacksonem na jeho 50. plánovaném turné This is it!, které ale bylo zrušené kvůli náhlé smrti Michaela Jacksona. Ortega režíroval koncertový film Michael Jackson's This Is It. Film byl uveden do kin 28. listopadu.

Kenneth John " Kenny " Ortega (* 18. dubna 1950, Palo Alto, Kalifornie, USA) je americký producent, režisér a choreograf, známý díky režírování Hocus Pocus, Muzikál ze střední "1,2,3" a Michaela Jacksonův "This Is It.

肯尼·奥特加(1950年-4月18日),全名肯尼思·约翰·奥特加,美国著名导演、制片人和编舞,他曾导演了歌舞青春3:毕业季和已故流行乐天王迈克尔·杰克逊的“This Is It”伦敦大型演唱会的舞蹈。


Vznik ceny.

Záměr udílet cenu tohoto typu nesoucí jméno Václava Havla oznámily po jeho smrti v prosinci 2011 hned dvě instituce – Nadace Charty 77 a Knihovna Václava Havla. Zakladatel Nadace Charty 77 František Janouch tehdy vyjádřil přesvědčení, že by cenu měla udílet jeho nadace, vzhledem ke zkušenostem s udílením jiných cen. Podle představ tehdejšího ředitele Knihovny Martina Palouše mělo jít o projekt pěti institucí: Knihovny Václava Havla, Nadace Charty 77, Nadace Vize 97, společností Forum 2000 a Člověk v tísni. V roce 2012 došlo k dohodě Nadace Charty 77 s Knihovnou na společném udílení. Zbylé tři výše jmenované instituce měly získat poradní hlas. Dále však probíhala jednání s Parlamentním shromážděním Rady Evropy (dále též PS RE), které seskupuje zástupce národních parlamentů 47 zemí Evropy.  Dne 25. března 2013 podepsali dohodu předseda Parlamentního shromáždění Rady Evropy Jean-Claude Mignon, ředitelka Knihovny Václava Havla Marta Smolíková a za Nadaci Charty 77 František Janouch. Oficiální podepsání proběhlo za přítomnosti českého ministra zahraničí Karla Schwarzenberga v Černínském paláci, sídle ministerstva zahraničních věcí.  Ocenění nahrazuje dosavadní cenu lidských práv Parlamentního shromáždění Rady Evropy, která vznikla v roce 2007 a byla udílena s dvouletou periodou. Slavnostní udílení se uskutečňuje každoročně na zahájení podzimního Valného shromáždění PS RE. S trofejí a diplomem je spojena také finanční odměna ve výši 60 000 eur. Polovinou částky přispívá Česká republika, což vláda schválila dne 20. března 2013, druhou polovinou pak Parlamentní shromáždění Rady Evropy.

Oceněné osobnosti.

Historicky prvním nositelem ceny byl 30. září 2013 vyhlášen běloruský aktivista Ales Bjaljacki. V roce 2014 získal cenu ázerbájdžánský obhájce lidských práv Anar Mammadli. V roce 2015 byla oceněna Ljudmila Michajlovna Alexejevová. V roce 2016 byla cena udělena Ambasadorce dobré vůle OSN a jezídské aktivistce Nadje Muradové. V roce 2017 získal cenu turecký právník a soudce Murat Arslan, který byl uvězněn v rámci politických čistek v Turecku. V roce 2017 byla cena udělena lidskoprávnímu aktivistovi Oyubu Titievovi působícímu v Čečensku. V roce 2019 byla cena udělena ujgurskému právníkovi Ilhamu Tohti a Mládežnické iniciativě za lidská práva, která působí na Balkáně.

Cena Václava Havla za lidská práva je mezinárodní ocenění za mimořádný přínos jednotlivce či nevládní instituce k ochraně lidských práv. Ocenění je udíleno každoročně, počínaje rokem 2013.

瓦茨拉夫·哈维尔人权奖是欧洲理事会议员大会、瓦茨拉夫·哈维尔图书馆、77宪章基金会于2013年设立的奖项,用于表彰在欧洲及其他地区人权领域做出突出贡献的个人或非政府组织,奖金金额为6万欧元,其中一半由欧洲理事会议员大会提供,另一半由捷克外交部提供。获奖者包括伊朗人纳迪娅·穆拉德和中国人伊力哈木·土赫提。


Historie.

Ministerstvo vzniklo v říši Suej jako jeden ze šesti funkčních oddílů kanceláře "šang-šu", součástí kanceláře "šang-šu" bylo i za pěti dynastií a v říši Sung. Po splynutí „tří kanceláří“ "san-šeng" ("čung-šu šeng", "men-sia šeng" a "šang-šu šeng") bylo v říši Jüan a zprvu i v říši Ming částí kanceláře "čung-šu". Roku 1380 byla kancelář "čung-šu" zrušena a ministerstva, včetně ministerstva prací, se osamostatnila a nadále byla přímo podřízena císaři.  Odpovídalo za státní výstavbu, soupisy řemeslníků a dělníků pro státní službu, státní dílny a výrobny, míry a váhy, výrobu mincí, využití hor, jezer a bažin. Za Mingů a Čchingů ztratilo část vlivu ve prospěch agentur řízených palácovými eunuchy, provinčními koordinátory a místodržiteli. Obvykle bylo považováno za nejslabší ze šesti ministerstev. Někdy (za Jižní Sung a Jüan) bylo slučováno s ministerstvem trestů.  V čele stál ministr "šang-šu" (), který měl za Tchangů hlavní třetí hodnost (v systému devíti hodností), vedlejší druhou za Sungů, hlavní třetí za Ťinů, Jüan a do 1380 Mingů, hlavní druhou po 1380 za Mingů a Čchingů, vedlejší první za Čchingů po 1730. V říši Čching byl jedním ministrem Mandžu a druhým Číňan. Pomáhali mu dva náměstci ministra "š'-lang" ().  Dělilo se na odbory (, "s’") a/nebo sekce (, "kche"). V čele odboru stál ředitel "lang-čung" (). Za Suejů a Tchangů se skládalo ze čtyř odborů:  Za Mingů se dělilo na odbory  Kromě ministerských útvarů řídilo množství skladů, zásobovacích agentur, manufaktur, zbrojovek a dolů.  Kromě ministerstva v hlavním městě říše (Nankingu, od roku 1421 Pekingu), existovalo v mingské době i paralelní ministerstvo prací ve vedlejším hlavním městě (v letech 1402–1421 Pekingu, od 1421 v Nankingu). Ministerstvo ve vedlejší metropoli mělo stejnou strukturu, avšak méně úředníků, Jeho pravomoc se vztahovala na vedlejší metropoli a metropolitní oblast.

Ministerstvo prací () či ministerstvo staveb, veřejných prací, veřejných staveb, byl v Číně od 6. do 19. století jeden z ústředních úřadů státní správy čínských států, jmenovitě říší Suej a Tchang, států období pěti dynastií, říší Sung, Ťin, Jüan, Ming a Čching.

工部为中国古代官署名,六部之一。其长官为工部尚书。


Klubová kariéra.

S Janovem podepsal tříletý kontrakt 27. srpna 2012. V roce 2014 se vrátil do nizozemského klubu AZ Alkmaar, kde již působil v letech 2008–2012. V květnu 2015 podepsal dvouletý kontrakt s PSV Eindhoven.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Simon Poulsen hrál za dánské reprezentační výběry od kategorie do 19 let. S reprezentací do 21 let se v roce 2006 zúčastnil Mistrovství Evropy hráčů do 21 let, které se konalo v Portugalsku. Dánům se na turnaji příliš nevedlo, se dvěma body skončili po remízách s Itálií (3:3) a Nizozemskem (1:1) a prohře s Ukrajinou (1:2) na poslední čtvrté příčce základní skupiny B.

A-mužstvo.

V A-týmu Dánska zažil debut 28. března 2007 pod trenérem Mortenem Olsenem v Duisburgu v přátelském utkání s domácím Německem. Byla to vítězná premiéra, Dánsko porazilo soupeře 1:0, Poulsen nastoupil na hřiště v 77. minutě (za stavu 0:0).  Nastoupil i v kvalifikaci na MS 2014. Hrál např. v utkání s Českou republikou na Andrově stadionu v Olomouci 22. března 2013, kde Dánsko porazilo ČR 3:0. Hrál v základní sestavě i v dalším kvalifikačním utkání 26. března 2013 v Kodani proti hostujícímu Bulharsku, které skončilo remízou 1:1. Dánsko získalo z 5 zápasů jen 6 bodů a kleslo na čtvrté místo za Českou republiku.  Účast Simona Poulsena na vrcholových turnajích:

Mistrovství světa 2010.

Zúčastnil se Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice, kde se Dánsko utkalo v základní skupině E postupně s Nizozemskem (14. června, prohra 0:2), Kamerunem (19. června, výhra 2:1) a Japonskem (24. června, prohra 1:3). Odehrál všechna tři utkání v základní sestavě. Dánsko skončilo se třemi body na nepostupovém třetím místě tabulky a se světovým šampionátem se rozloučilo.

EURO 2012.

Poulsen hrál i na Euru 2012, kde se Dánsko střetlo v základní skupině B („skupina smrti“ - nejtěžší základní skupina na turnaji) postupně s Nizozemskem (9. června, výhra 1:0, dostal žlutou kartu), Portugalskem (13. června, prohra 2:3) a Německem (17. června, prohra 1:2). Ke všem třem zápasům nastoupil v základní sestavě, Dánsko získalo 3 body a umístilo se na třetí příčce, což na postup do čtvrtfinále nestačilo.

Simon Busk Poulsen (* 7. října 1984, Sønderborg, Dánsko) je dánský fotbalista, který od roku 2015 hraje na postu obránce v nizozemském klubu PSV Eindhoven. Mimo Dánska hrál v Itálii a Nizozemsku.

西蒙·保臣(,1984年-10月7日)是一名丹麦足球员,可担任左翼或左后卫,现效力丹麦足球超级联赛球会桑德捷斯基。


Dnešní druhy a jejich rozšíření.

Žijící zástupce mořských želv řadíme do dvou čeledí – "Dermochelyiidae" s pouze jedním zástupcem kožatkou velkou ("Dermochelys coriacea") a "Cheloniidae" se šesti druhy. Pro čeleď "Cheloniidae" jsou charakteristické keratinové pláty pokrývající dobře vyvinutý kostěný krunýř. Naproti tomu kožatka velká má krunýř tvořený tenkou pevnou vrstvou elastické kůže, která je vyztužena tisíci malými kostěnými plátečky. Tato adaptace se zřejmě vyvinula kvůli kompresi při hlubokých ponorech za potravou. Kožatka velká je totiž nejhlouběji se potápějícím plazem. Mořské želvy jsou primárně skupinou tropických moří. Kareta zelenavá se rozmnožuje v tropech. Rozšířenější kareta obecná snáší vejce i v oblasti Středozemního moře. Největší areál výskytu, nejen ze skupiny mořských želv, ale i ze všech plazů, má ale druh kožatka velká obývající všechny světové oceány. Kožatky kladou vejce v tropech i subtropech a jejich potravní habitaty můžeme sledovat i v severských oblastech nad 50° s. š.

Potrava.

Mořské želvy jsou všežravé. Mezi jejich potravu patří: medúzy, houby, drobní korýši a malé ryby atd. Střevní mikroflóra těchto želv pravděpodobně spoluutvářela jejich evoluci po desítky milionů let )jak ukázal výzkum a genetické mapování jejich mikrobiomu).

Životní cyklus.

Želvy během života využívají rozmnožovací, na potravu vzácné oblasti a potravní oblasti, kde je potrava naopak hojná. Mezi těmito habitaty, vzdálenými od sebe i tisíce kilometrů, želvy opakovaně migrují. Kvůli náročné migraci spojené s mnoha hrozbami se mořské želvy nerozmnožují pravidelně každý rok. Pokud ale k reprodukční migraci dojde, jedinci se setkávají a páří nedaleko pláží, kde se samice samy vylíhly. Samice během jedné reprodukční sezony trvající necelé tři měsíce může naklást i sedm snůšek, přičemž každá obsahuje 80–100 vajec. Po zhruba 60 dnech se líhnou mláďata. Pohlaví mláďat je stejně jako u mnoha jiných plazů určeno teplotou během inkubace. Vyšší teploty produkují samice a nižší samce. Mláďata se musí co nejrychleji dostat do moře, k čemuž používají vizuální orientaci – mají tendenci opouštět tmavá místa a mířit k hvězdami ozářené vodní hladině. Během pomalého růstu mořské želvy procházejí dramatickými ontogenetickými změnami. Z počáteční oceánské fáze juvenilů se při dosažení určité velikosti většinou rekrutují do obyvatel příbřežních habitatů, kde po dalších několika letech dospívají a odtud pak cestují do líhních oblastí, aby se rozmnožily. O biologii mořských želv v období mezi prvním vstupem do moře a dosažením sexuální dospělosti se ale zatím neví téměř nic.

Ohrožení.

Populace všech sedmi druhů mořských želv strmě klesají - čtyři ze sedmi druhů jsou považovány za kriticky ohrožené, další tři jako ohrožené vyhynutím. Relativně nejlepší je situace v Atlantském oceánu, kde již často probíhá ochrana na plážích. Horší je stav v Tichém oceánu, kde populace exponenciálně klesají. Nejhorší je pak vývoj v Indickém oceánu, kde populace mořských želv na mnoha místech již úplně zmizely. Jednotlivé typy ohrožení a jejich spolupůsobení úzce souvisí s životním cyklem želv. Během suchozemské fáze, která v životě mořských želv tvoří jen nepatrnou část, hrozí samicím, vejcím i mláďatům velké množství nástrah. Klíčová je možnost dlouhodobého zatopení snůšky přílivem, vliv predace i vnitrodruhová destrukce snůšek. Mnohá nebezpečí jsou přirozená, ovšem člověk zásadně ovlivňuje jejich intenzitu. Díky globální klimatické změně se zvedá hladina moří a hrozí tak častější zaplavení vajec. Nejčastějšími predátory jsou introdukovaní psi a krysy. Kvůli rozvoji pobřeží ubývá pláží a častěji se stává, že želva při hloubení svého hnízda fyzicky zničí na totéž místo dříve uloženou snůšku. Zbytkové světlo pronikající z urbanizovaných oblastí na pláže dezorientuje mláďata. Pokud budete v na dovolené bydlet u pláže, kde kladou želvy svá vejce, zatahujte na noc závěsy. Největším problémem však na mnoha místech zůstává přímý sběr želvích vajec a zabíjení samic pro maso. Nejezte želví vajíčka. Dospělé mořské želvy v oceánu téměř postrádají přirozené nepřátele. Velký problém pro ně ale představuje intenzivní rybolov. Celoživotně jsou želvy ohroženy nemocemi, kterým snadněji podléhají díky oslabení imunity vlivem znečištěním moří...

Čeleď: Karetovití ("Cheloniidae").

Druhy:

Čeleď: Kožatkovití ("Dermochelyidae").

Druh:

Želvy ("Testudines") se od ostatních plazů odlišují především tím, že mají tělo chráněno krunýřem a i díky němu můžeme určit, že žily na Zemi už před více než 220 miliony let. Skupina mořských želv se od želv sladkovodních odštěpila zhruba před 100 miliony lety. Mořské želvy se od suchozemských a sladkovodních želv odlišují především přítomností solných žláz ukrytých v lebce, končetinami přeměněnými v ploutve a redukovanějším, tedy na pohyb v moři lépe adaptovaným krunýřem. Mořské želvy ("Chelonioidae") plní v oceánech unikátní a klíčové ekologické role. Dokumentovat to lze například jejich zásadní roli ve fungování korálových ekosystémů. Karety pravé, jejichž hlavní složku potravy tvoří mořské houby ("Cnidaria"), například regulují nárosty hub na korálových útesech. Tím přímo ovlivňují složení, strukturu a druhovou rozmanitost těchto ekosystémů. Vhodné mm a já se smí být

海龟是海洋龟类的总称,所有龟鳖目动物中唯一生活在海洋的物种,分布范围十分广泛,分布于除北冰洋外的全球海域中。背上有壳,其花纹较一般陆龟或河龟复杂,壳的外型是扁平流线形,脚为船桨状。


Název.

"Šeng" () je část nebo oddělení zabývající se dohledem nad svěřeným oborem nebo oblastí s cílem zlepšení jeho fungování, postupně získalo mimo jiné význam provincie. "Men-sia šeng" () je pak "šeng" „od brány“ ("men"), míněna byla Brána obdržení vůle Nebes, která oddělovala areál císařských paláců (Zakázané město) od úřednického Císařského města.

Historie.

V období po pádu dynastie Chan v polovině 3. století stanuly v čele civilní správy říše Wej dvě kanceláře, kancelář "čung-šu" (), která odpovídala za formulaci vládní politiky a sepisování císařských nařízení a dekretů, a kancelář "šang-šu" (), která odpovídala za vykonání výše uvedených rozhodnutí.  V říši Západní Ťin (265–316) z obavy z moci těchto dvou úřadů vznikla třetí, kontrolní kancelář "men-sia". Její úředníci měli v popisu práce kontrolu písemností vycházejících z kanceláře "čung-šu" a v případě stylistických či obsahových závad je vraceli k přepsání. Ředitelé kanceláře patřili k nejvýše postaveným úředníkům a zasedali v císařské radě.  Systém úzce spolupracujících tří kanceláří přetrval i v říších Suej (581–618) a Tchang (618–907). Za Tchangů byla podle významu druhá za kanceláří "šang-šu". V jejím čele stáli dva vedoucí "š’-čung" (, doslova „ústřední pomocník“), kteří měli hlavní třetí hodnost (v systému devíti hodností; od roku 767 hlavní druhou). V tchangském období kromě vlastního vedení kanceláře a jeho obslužného personálu podléhali kanceláři "men-sia" také:  V říši Sung (po roce 960) tři kanceláře prakticky splynuly do císařského sekretariátu "čung-šu men-sia". Roku 1082 sungský císař Šen-cung tři kanceláře obnovil a oddělil, poté "čung-šu šeng" zvažovala politiku, "men-sia šeng" zkoumala možné alternativní politiky a "šang-šu šeng" je s podřízenými ministerstvy realizovala. Rozdělení výrazně zpomalilo chod vlády, protože ředitelé kanceláří komunikovali s císařem samostatně. Po Šen-cungově úmrtí roku 1085 kanceláře opět úzce spolupracovaly a roku 1129 byly sloučeny v jednu, "šang-šu šeng", i když místa ředitelů kanceláří "čung-šu" a "men-sia" byla zrušena až roku 1172.

Kancelář men-sia (, doslovně „oddělení u brány“) byla počínaje obdobím po pádu dynastie Chan koncem 3. století a konče 12. stoletím jedním z nejvyšších civilních úřadů ve staré Číně v systému organizace vládní administrativy známém jako tři kanceláře a šest ministerstev.

门下省,是中国从隋朝和唐朝开始正式设立的三省六部制中的一省,负责审查国家的重要诏令。高丽王朝亦有设置。唐高宗时曾一度改称东台;武则天时称鸾台;唐玄宗时一度称黄门省。


Popis.

Jsou to jednoleté, dvouleté nebo vytrvalé byliny se stonky i bez stonků, bývají chlupaté nebo lysé a dorůstají do výšky od 10 cm do 300 cm. Kořeny mají různé, hrubé rostoucí kolmo dolů, vláknité rostoucí plytce, s oddenky nebo s prýty vyrůstajícími z rozrůstajících se kořenů postranních. Některé druhy mají listovou růžici, která před kvetením uvadá, jiné jen lodyhu porostlou střídavými listy, jež mohou být celistvé, zubaté nebo zpeřené, jejich čepele mají tvar podlouhlý, vejčitý nebo obvejčitý; palisty se u pupalek nevyskytují,  Symetrické květy se zpravidla dobře vyvinutou korunní trubkou vyrůstají v paždích horních listů a vytvářejí květenství klas nebo latu, případně vyrůstají jednotlivě. Mají spodní semeník tvořený čtyřmi plodolisty, ten je srostlý s číškou, která ve tvaru protáhlé trubičky semeník vysoko přerůstá; na konci nese čtyři čárkovitě kopinaté, dolů ohnuté kališní lístky barvy zelené, nažloutlé nebo červeně či fialově proužkované a dále čtyři tupě laločnaté korunní lístky barvy žluté, růžové, bílé nebo fialové. Tyčinek vyrůstajících ve dvou přeslenech je osm, vzácně jen čtyři, jejich prašníky se otevírají podélně, hodně lepivá pylová zrna jsou většinou spojena do vláken. Čtyřdílný semeník má převážně jen jednu dlouhou čnělku, která nese čtyřlaločnou bliznu.  K opylení se květy otevírají nejčastěji zvečera nebo brzy ráno, přenos pylu zajišťuje hmyz nebo dochází k samoopylení, častá je mezidruhová hybridizace. Plody jsou podlouhlé čtyřdílné pukavé tobolky otevírající se chlopněmi, obsahují 20 až 100 drobných lehkých semen bez endospermu.

Taxonomie.

V České republice se vyskytuje 24 druhů, některé z nich vznikly zaznamenanou hybridizací:

Externí odkazy.

Pupalka ("Oenothera") je na pěti kontinentech rozšířený rod kvetoucích rostlin. Je rozdělen do 145 druhů, které rostou převážně v mírném a subtropickém podnebném pásu. Do Evropy, a tudíž i do České republiky byly tyto rostliny introdukovány z východní Asie a hlavně z Ameriky, kde je největší počet druhů považován za původní.

月见草属(学名:')又称待宵草、晚樱草,属于柳叶菜科的植物。因为本属植物大多数只在夜晚开花、白天凋谢,所以又名「Evening Primrose」。


Historie.

iCloud je poslední z rodiny cloudů od Applu. Předcházely mu služby iTools (2000),.Mac (2002) a MobileMe (2008). iCloud je první zdarma dostupný cloud od Applu, všichni jeho předchůdci byli placení.  iCloud byl představen 6. června 2011 samotným Stevem Jobsem na konferenci WWDC. S představením iCloudu také přišel konec MobileMe, který nastal 30. června 2012. Jako první iCloud nabídly systémy macOS 10.7 Lion a iOS 5, a to zcela zdarma. Jeho podpora se poté rozšířila i na web a Windows.  Týden po spuštění zaznamenal iCloud 20 milionů uživatelů. Ne všichni uživatelé ale byli z nuceného přechodu nadšeni a někteří z nich na Apple v květnu 2012 podali žalobu.

Funkce.

iCloud nabízí celou řadu funkcí, dostupných napříč platformami.

Back to my Mac.

Prostřednictvím přidruženého Apple ID umožňuje navázat vzdálené spojení s počítačem Mac. Dříve bylo součástí MobileMe.

iOS zálohy.

Od zahájení podpory iCloudu v iOS je možné každé zařízení běžící na verzi iOS 5 a novější zálohovat do iCloudu. Zařízení se může zálohovat samo, když se nabíjí, nebo na žádost uživatele. Zálohy lze provádět také prostřednictvím iTunes na PC nebo Macu. Obsahem záloh jsou fotografie a videa, nastavení, data aplikací, zprávy, vyzváněcí tóny a hlasové zprávy. Data je možné obnovit prostřednictvím iTunes.

E-maily, kontakty a kalendář.

Každý vlastník iCloud účtu získá e-mailovou adresu "@icloud.com" a její alias "@me.com", synchronizovaný kalendář a synchronizované kontakty. K e-mailu je možné přistupovat pomocí šifrovaných variant protokolů IMAP, POP3 a SMTP. Kontakty a kalendář žádné API nenabízí a jsou přístupné pouze ze zařízení kompatibilních s iCloudem a webu.

Najít přátele.

Najít přátele je služba pro zobrazení polohy jiných uživatelů iCloudu. Sdílení polohy je postaveno na čistě dobrovolné bázi, přičemž každou dvojici sledující–sledovaný musí sledovaný explicitně schválit. Vlastní funkce je taková, že systém sledujícího upozorní, když se sledovaný dostane do některé z lokací, s níž její sledující dříve svázal ve své konfiguraci (jedná se např. o případ, kdy dítě přijde domů ze školy – rodič se o tom okamžitě dozví). Funkce je dostupná od iOS 6.

Najít iPhone/Najít Mac.

Najít iPhone a Najít Mac jsou služby určené ke zjištění polohy ztraceného či ukradeného zařízení. Podmínkou funkčnosti je, že zařízení je připojené k internetu. Kromě zobrazení polohy zařízení do repertoáru těchto služeb patří též schopnost zjištění stavu baterie, zablokování zařízení a rozeznění velice pronikavého tónu. Poslední jmenovaná funkce je velmi užitečná v případě hledání telefonu v domě. Zařízení je dále možné nevratně smazat.

Klíčenka.

Klíčenka byla představena v roce 2013 na WWDC a slouží k uchovávání hesel, která jsou přístupná pouze ve webovém prohlížeči Safari. Její obsah se synchronizuje s iCloud účtem, a hesla jsou tak dostupná napříč zařízeními. Kompatibilní je s iOS 7, macOS 10.9 a novějšími verzemi systémů. Kromě ukládání hesel dokáže také generovat náhodná hesla.

iTunes Match.

iTunes Match je služba propojená se softwarem iTunes (macOS) a Hudba (iOS), která umožňuje synchronizovat hudební knihovnu pomocí iCloud účtu. Při spuštění byla služba unikátní svým omezením – nezáleželo totiž na datové velikosti knihovny, nýbrž na počtu skladeb. Za iTunes Match je nutné platit roční poplatek, nejedná se totiž o součást základní verze iCloudu.

iWork pro iCloud.

iWork pro iCloud je varianta kancelářského balíku iWork určená pro web. Je dostupná z jakéhokoli zařízení s webovým prohlížečem. Pomocí služby iCloud Drive je možné dokumenty synchronizovat s Macy a iOS zařízeními.  Od svého spuštění iWork pro iCloud procházel velmi dlouhým betatestováním, které skončilo až po necelých dvou letech, 24. října 2015, nicméně v době ukončení beta verze bylo možné nejen prohlížet vlastní dokumenty z jiných zařízení, ale i tvořit nové, či je tzv. kolaboračně (ve více lidech) upravovat. K dispozici byl také export do formátů kompatibilních s konkurenčním balíkem Microsoft Office a možnost prezentovat je na webu – díky využití systémového celoobrazovkového režimu, jenž se např. v macOS jeví jako samostatná plocha, pročež umožňuje prezentovat, a na jiném monitoru vykonávat jinou činnost.

Knihovna fotografií na iCloudu.

Knihovna fotografií na iCloudu je náhradou tzv. Photo Streamu, na rozdíl od něj však umožňuje ukládat na iCloud celou knihovnu fotografií (nemusí se tedy jednat pouze o fotografie vyfocené telefonem). Služba je dostupná jak ve webovém rozhraní, tak v aplikaci Fotky (OS X, iOS).

iCloud Drive.

iCloud Drive je náhradou Dokumentů na iCloudu. Zatímco Dokumenty na iCloudu umožňovaly ukládat pouze produkty aplikací registrovaných vývojářů a s obsahem souborů nedovolovaly nikterak manipulovat, do iCloud Drive lze ukládat soubory všeho druhu a lze do nich zasahovat.  iCloud Drive byl představen spolu se systémy macOS 10.10 Yosemite a iOS 8. Po aktivaci iCloud Drive již není možné využívat Dokumenty na iCloudu, a zařízení s nekompatibilním systémem tak přicházejí o možnost synchronizovat data pomocí iCloudu.

iCloud je služba typu cloud od společnosti Apple, představená v červnu 2011 a integrovaná do všech zařízení společnosti. Myšlenka iCloudu je, že uživatelský obsah je uložen na serveru u společnosti Apple a uživatel může tato data synchronizovat a měnit. iCloud podporují základní aplikace od společnosti Apple, jakými jsou Kontakty, Kalendář, Mail nebo iTunes. Vedle toho Apple nabízí i vývojářské nástroje, jež lze použít pro začlenění iCloudu do aplikací třetích stran. Oproti jiným službám typu cloud má iCloud tu výhodu, že je integrován na úrovni operačního systému jako takového, a tudíž, aby uživatel mohl využívat iCloud, nemusí se nikde registrovat (stačí mu Apple ID).

iCloud是苹果公司所提供的线上同步储存服务和云端计算服务,初始空间有5GB,可以购买储存空间。用户能在iCloud中存储音乐、照片、App资料、档案、联系人和日历等,并将无线推送到用户所有支持iCloud同步的设备上,而不用使用连接线来同步。iCloud现在可以存储第三方应用的数据并同步苹果设备上。


Použití.

Zatímco "XFree86" byl používán ve většině distribucí před změnou jeho licence ve verzi 4.4.0, po změně byl většinou nahrazen jeho vývojovou větví X.Org a v dnešní době se používá jen zřídka. Poslední zbývající distribuce operačního systému používající "XFree86" patří NetBSD, který ve výchozím nastavení stále v některých distribucích používá verzi 4.5.0 (ačkoli X.Org lze nainstalovat z pkgsrc).

Architektura.

XFree86 se skládá z klientských knihoven používaných pro psaní klientských X aplikací, a X serveru odpovědného za zobrazení. Klienti a servery komunikují prostřednictvím X protokolu, který jim umožňuje běžet na různých počítačích.  XFree86 server komunikuje s hostitelským jádrem operačního systému a řídí vstupní a výstupní zařízení s výjimkou grafických karet. Ty jsou přímo řízeny XFree86, takže musí obsahovat vlastní ovladače pro všechny grafické karty které uživatel může mít.  Od verze 4.0, XFree86 podporuje některé grafické karty s akcelerací 3D přes GLX a DRI rozšíření.  Vzhledem k tomu, že server obvykle potřebuje nízkoúrovňový přístup k hardwaru grafické karty, tak na mnoha sestavách potřebuje být spuštěn jako s právy superuživatele (v unixových systémech s UID 0). Nicméně, na některých operačních systémech je možné spustit server s právy běžného uživatele (pomocí tzv. capability-based security).  Je také možné použít XFree86 nad framebufferem, který zobrazuje grafická karta.  Na typickém POSIXovém systému, obsahuje konfigurační soubory adresář /etc/X11. Základní konfigurační soubor je /etc/X11/XF86Config (nebo XF86Config-4), který obsahuje proměnné o monitoru, klávesnici a grafické kartě. Program "xf86config" je často používán, ačkoli "xf86cfg" se vyskytuje s XFree86 serverem a je jistě příjemnější. Mnoho distribucí Linuxu často obsahuje konfigurační nástroj, který se ještě snadněji používá (jako např. debconf na Debianu) nebo autodetekční systémy rozpoznávající většinu nastavení (Anaconda na Red Hat Linux a Fedoře, YaST na SUSE a Mandriva Linux).

Historie.

Raná historie a pojmenování.

Projekt byl zahájen v roce 1992, kdy David Wexelblat, Glenn Lai, David Dawes a Jim Tsillas spojili své síly, aby se podíleli na X11R5 v odhalování chyb ve zdrojovém kódu X386 X serveru (napsaném Thomasem Roellem). Tato verze byla zpočátku nazýván "X386 1.2E". Protože novější verze původně freewarové X386 byla prodávána pod proprietární softwarovou licencí podle SGCS, tak to vytvářelo zmatky mezi těmito projekty. Načež po projednání byl projekt přejmenován na XFree86, jako slovní hříčka (X-three-eighty-six odpovídá X-free-eighty-six). Roell dál pokračoval s prodejem proprietárních X serverů, naposled pod názvem Accelerated-X.

Vzestup s Linuxem.

Jak Linux rostl na popularitě, XFree86 rostl s ním, jako hlavní X projekt s ovladači pro PC video karty. Do pozdních devadesátých let byl oficiální vývoj X skomírající. Většina technického pokroku byla vytvořena v rámci XFree86 projektu. V roce 1999 se stal X.Org, který vzešel z XFree86, nejoblíbenější verzí X díky podpoře mnoha hardwarových výrobců v jeho používání na Linuxu.

Odnože XFree86.

Xwin.

Krátce poté, co byl z XFree86 základního týmu vyloučen Keith Packard, tak zřídil xwin.org. I když byl Xwin prohlašován za vývojovou větev XFree86, Keith Packard to vyjasnil až později na "fóru pro účast Společenství v X". Viditelnou aktivitu Xwin vyvíjel během prvních dvou měsíců po oznámení, ale většina aktivit se odehrávala v zákulisí a Keith přesunul jeho vlastní vývoj na freedesktop.org.

Xouvert.

Xouvert byl mimo jiné později vyhlášen jako první odnož XFree86 v srpnu roku 2003. Dokonce i přes to, že vydání bylo vyhlášeno v říjnu 2003 a v dubnu 2004, ve skutečnosti ještě nebyly vydány žádné verze. Poslední změna stavu byla v březnu roku 2004 a bylo sděleno, že došlo ke zpoždění při zakládání systému řízení revizí.

X.Org.

Většina z open source Unixových operačních systémů přijaly X.Org Server místo XFree86, a většina vývojářů XFree86 přešla k X.Org.

XFree86 je v informatice název implementace grafického prostředí (GUI) X Window System. Program byl původně napsán pro unixové operační systémy pro IBM PC kompatibilní počítače, ale nyní je k dispozici pro mnoho jiných platforem. XFree86 je svobodný a otevřený software vydaný pod licencí XFree86 verze 1.1 a vyvíjený společností XFree86 Project, Inc. Hlavním vývojářem je David Dawes.

XFree86是X Window系统的其中一个实现,自1992年,它一直循着自由发放的开放源代码模式被发展。它主要的运作平台是Unix类操作系统,包括各版本的UNIX、Linux、BSD、Solaris、Mac OS X、IRIX、OpenVMS及Cygwin/X等。


Biografie.

Původ, mládí.

Alexandra se narodila jako pátá ze šesti dcer sasko-altenburského vévody Josefa Fridricha (1789—1868) a jeho manželky, württemberské princezny Amálie (1799—1848). Z matčiny strany byla vnučkou Ludvíka Württemberského, bratra carevny Marie Fjodorovny, druhé manželky cara Pavla I. Druhá a šestá z jejích sester již v útlém věku zemřely, Alexandra tak vyrůstala jako nejmladší z nich.

Manželství, potomci.

Se svým budoucím manželem, synem ruského cara Mikuláše I., velkoknížetem Konstantinem Nikolajevičem, se seznámila, když carevič přijel do Německa na svatbu své sestry, velkokněžny Olgy Nikolajevny. Konstantin se hluboce zamiloval a psal svým rodičům: ""Ta nebo žádná"". V říjnu roku 1847 Alexandra přijela do Ruska a přestoupila na pravoslaví. 11. září roku 1848 se pak konala svatba v Zimním paláci v Petrohradu. Mladá rodina žila v Petrohradu v Pavlovsku, Strelně a Mramorovém paláci.  Z manželství Alexandry Josifovny a Konstantina Nikolajeviče se narodilo šest dětí, čtyři synové a dvě dcery:

Velkokněžna.

Mladá velkokněžna byla považována za jednu z největších krasavic u carského dvora. Velké modré oči, zlatěrudé vlasy, řecký nos a krásná ústa ve spojení s přirozenou elegancí dívky hluboce zapůsobily i na samotného cara Mikuláše I., proslulého znalce ženské krásy. Třebaže neoplývala intelektem, velmi si jí vážili všichni čtyři carové, v období jejichž panování v Rusku žila (Mikuláš I., Alexandr II., Alexandr III., Mikuláš II.) V rodinném kruhu ji nazývali «teta Sanni (тётя Санни)».  Mnoho času věnovala problematice bezprizorných dětí a řídila Hlavní radu dětských útulků.  Milovala hudbu a pořádala skvělé hudební večery. Johann Strauss byl setkáním s velkokněžnou uchvácen a věnoval jí valčík ""Velkokněžně Alexandře"" a quadrillu ""Terasa Strelny"".  Alexandra Josifovna měla sklony k mysticismu a věštění ze stolní desky. Podle tvrzení jedné z jejích dvorních dam pod vedením jiné dvorní dámy, Anny Fjodorovny Tjutčevové, ""tak mnoho a tak často opakovala svá magnetické pokusy, že se z toho málem pominula."

Rodinné tragédie.

V dubnu roku 1874 zasáhlo rodinu Alexandry Josifovny neštěstí. Její nejstarší syn, velkokníže Nikolaj Konstantinovič byl obviněn z krádeže briliantů zdobících ikonu Bohorodičky, kterou svého času car Mikuláš I. požehnal svatbu svého syna Konstantina s Alexandrou Josifovnou. Nikolaj se ke krádeži nikdy nepřiznal, podle svých slov vzal na sebe vinu svého pobočníka, byl však rodinnou radou shledám vinným; aby se zabránilo veřejnému skandálu, byl prohlášen za choromyslného a poslán ze Sankt-Petěrburgu do vyhnanství.  Po této skandální historii se svým nejstarším synem se velkokněžna dlouho nemohla vzpamatovat. Věřila, že ikona chráni její rodinný krb a děsila se budoucnosti. Její obavy se potvrdily, její rodinné štěstí záhy skončilo, rodinu či ji samotnou stíhala rána za ranou.  Ve věku šestnácti let roku 1879 zemřel na souchotiny její nejmladší syn Vjačeslav. Nedlouho nato, po třiceti letech manželství, zjistila velkokněžna, že její hluboce milovaný muž již k ní nechová žádné city. Již dávno měl poměr s balerinou Mariinského divadla v Sankt-Petěrburgu Annou Vasiljevnou Kuzněcovovou (1847—1922) a měl s ní čtyři děti. Konstantin Nikolajevič představil svou favoritku známým se slovy: ""V Petěrburgu mám formální ženu, a toto je zákonitá!"". Sám o tom řekl manželce a vybídl ji ""zachovávat zdvořilost"". Car Alexandr III. se k chování "strýce Koko" stavěl ostře odmítavě.  Alexandra Josifovna opustila Petěrburg a odjela do Pavlovska, kde trávila neradostné dny. Do hlavního města přijížděla pouze v zimě. Svou lásku k nevěrnému manželovi však chovala až do konce života.  Roku 1889 ranila Konstantina Nikolajeviče mrtvice: ochrnula mu pravá ruka i noha a téměř ztratil schopnost mluvit. V tomto stavu prožil ještě několik let. Alexandra Josifovna při něm zůstala v roli ošetřovatelky - svou povinnost vůči němu splnila až do konce, který přišel 13. ledna roku 1892.

Konec života a smrt.

Ke konci života Alexandra Josifovna téměř oslepla a od roku 1903 nevycházela z Mramorového paláce, kde žila a kde 23. června roku 1911 v požehnaném věku 81 let i zemřela. Do posledního okamžiku byla jasného rozumu i vnímání. Oblíbená velkokněžna byla v souladu se svým přáním pochována ve velkoknížecí hrobce Petropavlovské pevnosti společně se svým manželem (jehož ostatky byly do hrobky, vybudované roku 1908, přeneseny z Petropavlovského chrámu).  V Rusku Alexandra Josifovna prožila 64 let a ruská země se stala její druhou vlastí. Byla ochránkyní tradic rodiny Romanovových a přísné dvorní etikety.

Alexandra Sasko-Altenburská, plným jménem německy "Alexandra Friederike Henriette Pauline Marianne Elisabeth von Sachsen-Altenburg" (8. června 1830, Altenburg – 6. července 1911, Sankt-Petěrburg) byla rodem princezna z ernestinské linie Wettinů a sňatkem pod jménem "Alexandra Josifovna (rusky Александра Иосифовна)" ruská velkokněžna.

亚历山德拉·约瑟福芙娜(英语:Alexandra Iosifovna,1830年-7月8日-1911年-7月6日)是俄罗斯帝国大公夫人和萨克森-阿尔滕堡的公主。她的丈夫是俄罗斯大公康斯坦丁·尼古拉耶维奇。


2013年波士頓馬拉松爆炸案

Oběti.

Tři oběti podlehly svým zraněním: osmiletý Martin Richard, jehož matka Denise Richardová utrpěla poranění mozku a šestiletá sestra přišla o nohu, 29letá Krystle M. Campbellová, vedoucí restaurace z Medfordu a Lu Ling-c' ("Lu Lingzi"), 23letá postgraduální studentka na univerzitě v Bostonu z čínské Šanghaje. Minimálně 14 lidí přišlo o končetiny. Bomby byly sestrojeny z tlakových hrnců, které byly naplněny prachem ze zábavní pyrotechniky. Takový typ bomby není příliš účinný, neboť produkuje relativně slabou tlakovou vlnu a malý počet velikých fragmentů. Pro srovnání lze úvést 20 kg TNT s 50% úmrtností na cca 4 m a 99% úmrtností na cca 3,5 m na tlakovou vlnu v hustém davu, což znamená asi 50 obětí.  18. dubna byl podezřelými zastřelen na kampusu MIT policista Sean Collier.

Památník obětem útoku.

Na místě úmrtí obětí z Boylston Street byl v srpnu 2019 dokončen památník od sochaře Pabla Eduarda sestávající ze třech 120–180 cm vysokých kamenných sloupů, dvou spojených a jednoho stojícího o samotě. Původ sloupů je pevně spjat s každou z obětí: sloup věnovaný Martinu Richardovi pochází z jeho rodné čtvrti Dorchester, k němu připojený sloup pro Lu Ling-c' byl věnován Bostonskou univerzitou a materiál pro třetí sloup upomínající Krystle Campbellovou pochází z ostrova Spectacle Island v bostonském zálivu. Kolem sloupů stojí okrasné lampy z bronzu a skla vysoké 5 až 6 metrů.

Útočníci.

18. dubna byl v Bostonu konán tiskový brífink, kde vystoupil Richard DesLauriers, speciální agent z bostonské divize FBI pověřený případem, který řekl: „Po velmi detailním rozboru videa, audia a dalších důkazů, vypouštíme fotografie těchto dvou podezřelých.... Aby bylo jasno, tyto obrázky budou těmi jedinými, a zdůrazňuji, těmi jedinými, které by veřejnost měla zhlédnout, aby nám mohla být nápomocna. Jiné fotografie by neměly být považovány za věrohodné.“ Souběžně s tím další agenti zveřejnili fotografie dvou podezřelých, kteří byli ještě týž den identifikováni jako Tamerlan a Džochar Carnajevovi.  Carnajevovi byli etničtí Čečenci, kteří žili v USA legálně od roku 2001, mladší Džochar získal americké občanství. Tamerlan byl bývalý boxer, byl ženatý a měl dítě, Džochar studoval vysokou školu. Před pěti lety Tamerlan přilnul k islámu. Kvůli víře přestal boxovat, ačkoli se chtěl jednu dobu dokonce stát olympijským reprezentantem USA.  Tamerlan a Džochar přišli hned v den, kdy byly jejich fotografie zveřejněny, v rezidenční čtvrti Watertownu do potyčky s policií, která rychle vyústila v přestřelku. Džocharovi se podařilo utéci, Tamerlan byl zabit (okolnosti jeho úmrtí se rozcházejí – podle ozbrojených složek při přestřelce, podle médií v nemocnici, podle některých svědků do něj vjelo ozbrojené SUV). Džochar byl nakonec dopaden policií 19. dubna několik ulic od místa přestřelky, kde se skrýval v menší lodi. Utrpěl zranění, krvácel a byl ve vážném stavu dopraven do nemocnice. Následné zprávy z médií informovaly jednak o tom, že nebyl ozbrojen a též, že se k útoku přiznal.

Omyly amerických občanů o původu teroristů.

Někteří občané Spojených států amerických zaměnili původ dvou teroristů, když se domnívali, že pocházejí z České republiky namísto z Čečenska. V internetových diskuzích tak někteří Američané neznali skutečný název jimi kritizovaného státu.

Bombový útok na Bostonský maraton se stal 15. dubna 2013. Okolo 14:45 lokálního času (20:45 SELČ) cca 12 sekund po sobě vybuchly v cíli maratonu dvě bomby vyrobené z tlakových hrnců naplněných hřebíky a kuličkami z ložisek. Událost se odehrála u ulice Boylston Street, nedaleko Copley Square. Zemřeli tři lidé a přes 170 bylo zraněno. Jako pachatelé byli označeni bratři Džochar a Tamerlan Carnajevovi, legální přistěhovalci ze severního Kavkazu, kteří v USA žili od roku 2001.

波士顿马拉松爆炸案是一件发生于2013年4月15日北美东部时间下午2时50分的爆炸事件,发生地点位在美国马萨诸塞州波士顿科普里广场。有两枚IED土制炸弹分别于终点线附近观众区及一家体育用品店先后引爆。此次爆炸造成3人死亡,183人受伤,当中17人情况一度危急。第一个炸弹在美国东部时间下午2时49分12秒引爆。爆炸案发生前没有任何组织或个人发出警告,发生后也未有人或组织声称对这次爆炸负责。


Historie.

Když v letech 1806-1807 Napoleon porazil Čtvrtou koalici, bojovali Němci na obou stranách. Mladý kníže Ludvík, korunní princ Bavorského království, jež Napoleon zřídil, chtěl probudit a posílit vědomí národní soudržnosti všech Němců a Germánů v Evropě. Začal proto objednávat busty významných lidí „německého jazyka“ od konce starověku do počátku novověku. Když se roku 1825 stal králem, měl už sbírku 60 bust a rozhodl se postavit pro ně památník. Vzorem pro budovu byl athénský Parthenón, reliéf na jižní římse znázorňuje vznik Německého spolku v roce 1815, na severní římse bitvu v Teutoburském lese roku 9 n. l. Při otevření památníku roku 1842 v něm bylo 96 bust a 64 pamětních desek osob, pro něž nebyly k dispozici žádné podobizny.  Název Walhalla vyjadřoval, že kritériem výběru má být „germánský“ či německý jazyk (viz Valhalla). Památník ale neměl připomínat pouze válečníky, ale i umělce, vědce a světce od dávného náčelníka Arminia, vítěze v Teutoburském lese, až po norimberského hodináře P. Henleina, který zemřel 1542. Byl mezi nimi například ostrogótský král Theodorich Veliký, francký král Chlodvík I., svatý Bonifác, svatá Hildegarda z Bingenu, Mikuláš Koperník nebo vlámský malíř Peter Paul Rubens.  Právo rozhodovat o umístění ve Walhalle má od roku 1847 bavorská vláda, která tam zařadila celkem 31 osob. Byl mezi nimi například Martin Luther, maršál Radecký a řada hudebních skladatelů. Nacisté Walhallu ignorovali, patrně kvůli příliš širokému, jazykovému a ne rasovému pojetí germánství. Po druhé světové válce přibyli například Richard Strauss, Albert Einstein, protinacistická studentka Sophie Schollová, Konrad Adenauer, Edith Stein, Carl Gauss či Johann Gregor Mendel. Celkem se v roce 2014 ve Walhalle připomínalo 195 osob, z toho 12 žen.

Ohlas.

V roce 1840 se majitel liběchovského panství, mecenáš a zemský vlastenec Antonín Veith, rozhodl postavit nad obcí Tupadly obdobný památník Slavín pro 24 velkých postav české historie. Projekt ale nedokončil a několik soch je umístěno v Národním muzeu. Roku 1853 byla v Mnichově otevřena Síň slávy pro významné postavy bavorských dějin, zničená za války. V letech 1840-1863 dal týž bavorský král Ludvík postavit nad městem Kelheim Síň osvobození ("Befreiungshalle") na památku vítězství nad Napoleonem.  Řadu obcí s názvem Walhalla založili v 19. století němečtí emigranti v USA.

Památník Walhalla je honosná novoklasická budova, kterou dal v letech 1830-1842 postavit král Ludvík I. Bavorský podle plánů architekta Leo von Klenze jako památník významných osobností „německého jazyka“; inspirována nebeskou Valhallou z vikinských mýtů, do jejichž síni se toužili válečníci po smrti dostat. Stojí u obce Donaustauf nad řekou Dunaj, asi 10 km východně od města Regensburg.

瓦尔哈拉神殿(Walhalla)是一座纪念“值得赞扬和尊敬的德国人”,包括“历史上说德语的著名人物 – 政治家、君主、科学家和艺术家”的名人堂,这是一座新古典主义建筑,位于德国巴伐利亚州雷根斯堡以东的多瑙河畔。1807年,巴伐利亚王储路德维希一世进行了构想,当他即位后,在1830年到1842年,由建筑师利奥·冯·克伦策修建。瓦尔哈拉神殿拥有65块牌匾和130人的半身像,覆盖2000年历史;最早的人物则是公元9年在条顿堡森林战役中获胜的阿米尼乌斯。


Technické informace.

Mercurial používá k označení revizí SHA-1 hash. Pro přístup k repozitářům po síti používá Mercurial protokol založený na HTTP, který snižuje opakovaní identických dotazů, vytváření nových spojení a množství přenesených dat. Mercurial může používat i ssh, kde je protokol rovněž podobný HTTP. Automaticky používá Mercurial 3cestný merge před voláním externích spojovacích nástrojů.

Historie.

Autor Mackall poprvé představil Mercurial 19. dubna 2005. Jeho podnětem byla zpráva ze stejného měsíce, ve které Bitmover oznamuje ukončení šíření bezplatné verze BitKeeper, tj. nástroje pro kontrolu verzí používaného v projektu kernelu Linux. Mackall se rozhodnul napsat distribuovaný verzovací nástroj, který BitKeeper v tomto projektu nahradí. Projekt vývoje Mercurial byl zahájen několik dnů po zahájení projektu Git, iniciovaného Linusem Torvaldsem se stejným cílem. Projekt kernel Linux se rozhodl používat Git raději než Mercurial, nicméně ten je v současné době používán ve spoustě jiných projektů (viz níže). V jednom svém příspěvku Matt Mackall vysvětluje, jak bylo jméno "Mercurial" vybráno: "Krátce před vystavením první verze jsem četl článek o probíhajícím debaklu Bitkeeperu, kde byl Larry McVoy popsán jako "mercurial" (ve smyslu "nestálý"). Protože to nabízelo více významů, jednoduchou zkratku a také protože to zapadalo do schématu mých dřívějších použitých názvů (podívejte se na moji emailovou adresu), klaplo to okamžitě. Mercurial byl tím pádem pojmenován na počest Larryho. Nevím, zda to samé platí pro název Git."

Použití.

Na obrázku jsou znázorněny nejvýznamnější operace v Mercurialu a jejich vztah k celkovému konceptu.

Související software.

GUI rozhraní pro Mercurial: Představuje rozšíření samotného Mercurialu a je součástí oficiální verze. Zobrazuje orientovaný acyklický graf změn v repozitáři Mercurialu. Hgk může být spuštěn příkazem codice_1, pokud je toto rozšíření povoleno. Hgk byl původně založen na obdobném nástroji pro Git nazvaném gitk. Nástupce Hgk se jmenuje hgview, je napsán pouze v Pythonu a nabízí rozhraní GTK+ i Qt.  TortoiseHg je rozšířením příkazů Mercurial a obsahuje skupinu dalších aplikací pro Mercurial. Je k dispozici pro Windows Explorer a GNOME Nautilus. Pro systém macOS, Objective-C 2.0, spustitelný v macOS verze 10.5 a vyšších. Další GUI pro macOS "jehož cílem není kompletně nahradit použití Mercurialu v příkazovém řádku, ale jen usnadnit nejpoužívanější operace Mercurial". Pro macOS 10.4 a vyšší. MacHg je bezplatné, rychlé a multivláknové rozhraní pro macOS, verze 10.6 nebo vyšší. Další freeware GUI pro macOS, podporuje Mercurial i Git. Freeware klient typu TUI pro Linux a Windows (s použitím cygwin).

Mercurial je multiplatformní, verzovací nástroj pro vývoj softwaru. Převážná část je napsána v jazyce Python, obsahuje ale i binární část diff napsanou v jazyce C. Může být používán s operačním systémem Windows, stejně jako se systémy typu Unix (jako Linux, FreeBSD či macOS). Mercurial je určen primárně pro použití v příkazovém řádku, dostupné jsou ale i grafická uživatelská rozhraní. Veškeré operace nástroje Mercurial jsou volány v podobě parametrů hlavního příkazu hg. (pozn. Zkratka hg představuje chemickou značku prvku Rtuť.)

Mercurial是跨平台的分布式版本控制软件,主要由Python语言实现,但也包含用C语言实现的二进制比较工具。Mercurial一开始的主要运行平台是Linux,现在Mercurial已经移植到Windows、Mac OS X和大多数的类Unix系统中。Mercurial主要由命令行程序组成,现在也有了图形用户界面。对Mercurial的所有操作都由用不同的关键字作为参数调用程序“hg”来实现,Hg是参考水银的化学符号而取的名字。


Historie.

V období Jar a podzimů byla území získaná soupeřícími čínskými státy na úkor sousedů organizována do okresů "sien" (), postupem doby v pohraničních územích, méně osídlených, ale se silnou vojenskou přítomností, vznikaly komandérie "ťün". V období válčících států komandérie získaly na velikosti a dělily se na okresy.  V říši Čchin byly komandérie "ťün" nejvyššími útvary regionální správy. Skládaly se z okresů. Při založení císařství roku 221 př. n. l. byla říše rozdělena na 36 komandérií, později, po připojení nových území, byl jejich počet zvýšen na 42. V čele komandérií stál guvernér "šou" (). Vojenským jednotkám umístěným v komandérii velel, nezávisle na guvernérovi, velitel komandérie "wej" ().  Říše Chan zachovala dělení na komandérie a okresy, přičemž na úrovni komandérií stála autonomní království, později knížectví (, "wang-kuo"). Během doby bylo několik komandérií sdruženo v kontrolní oblasti "pu" (), později přejmenované na "čou" (), které se koncem chanského období vyvinuly v regulérní správní útvary, kraje "čou". Komandérie tím klesly na pozici druhé nejvyšší jednotky.  V čele komandérií stál guvernér "šou" (), případně "ťün-šou" (郡守), za císaře Ťing-tiho (vládl 157–141 př. n. l.) přejmenovaný na "tchaj-šou" (). V okrajových oblastech říše komandérie vedl guvernér pohraniční komandérie "čang-š’" (). Vojskům v komandérii velel velitel "wej" (), za Ťing-tiho přejmenovaný na "tu-wej" (). Podle počtu obyvatel byly komandérie rozřazeny do devíti kategorií.  Třístupňový správní systém kraj–komandérie–okres zůstal zachován i v následujících staletích. Výrazně však vzrostlo množství správních jednotek i úředníků, od konce Chanů do počátku říše Suej počet komandérií vzrostl šestapůlkrát, počet krajů dvaadvacetkrát. Wen-ti (vládl 581–604), první císaře říše Suej, proto komandérie (v počtu přes 500 v severní Číně) zrušil a zavedl dvoustupňový systém kraj–okres. Přičemž počet krajů "čou" omezil na 190; podléhalo jim 1255 okresů. O jedno a půl století později tchangský císař Süan-cung (vládl 712–756) kraje "čou" přejmenoval na komandérie "ťün" a krajské zástupce na guvernéry "tchaj-šou".  Říše Sung, vzniklá roku 960, se vrátila ke krajům. Pojem komandérie se však v dalších stoletích (až po říši Čching) udržel jako neoficiální označení krajů a/nebo prefektur "fu". Přetrval i jako část některých aristokratických titulů, jako např. kníže komandérie "ťün-wang" (), nebo vévoda komandérie "ťün-kung" ().

Komandérie "ťün" () byly historické správní celky v Číně. Vznikly v období Jar a podzimů, přetrvaly až do zrušení po zániku říše Tchang.

郡,是中国、日本、朝鲜半岛、越南等汉字文化圈内地区使用的一个行政区划单位,起源于中国战国时代。现代汉语中,也常常将某些外国的二、三级行政区划翻译为为郡。郡,由秦朝起,曾作为第一或第二级行政区划,唐朝之后已经不使用,宋朝人雅称州为郡,明代以后,士人雅称府为郡。


Obsah.

První dějství.

Isolda, slíbená králi, strýci Tristana - Markovi, a její služka Brangäne, jsou ubytovány na Tristanově lodi, plující do králových zemí - do Cornwallu. Mladý námořník zpívá o „divoké irské služce“ (""West-wärts schweift der Blick"") což si Isolda vyloží jako výsměch vůči ní samotné. Ve vzteku si přeje, aby se loď potopila, a aby všichni, jež jsou na palubě, zemřeli (""Erwache mir wider, kühne Gewalt""). Její hněv je částečně mířený na Tristana - rytíře, který je zodpovědný za její unesení a za více, než se zdá. Vysílá Brangäne za ním samotným se vzkazem, aby ji urychleně navštívil (""Befehlen liess' dem Eigenholde""). Ten odmítá se slovy, že jeho místo je u kormidla. Jeho kumpán Kurwenal, odpovídá více příkře – Isolda přece není v pozici, aby mohla rozkazovat. Připomíná také, že její předchozí snoubenec, Morold, byl zabit právě Tristanem (""Herr Morold zog zu Meere her""). Brangäne se vrací k Isoldě, která si vyslechne Tristanova slova. Mladé služce vypráví, co se po smrti Morolda přihodilo s cizincem, který si říkal Tantris. Poté, co našla Tantrise smrtelně raněného ve člunu (""von einem Kagn, der klein und arm""), použila své léčící schopnosti, kterým ji naučila matka, aby ho uzdravila. Během jeho zotavování ale zjistila, že je to sám Tristan, vrah jejího snoubence. Když před ní bezmocně ležel, pokusila se muže zabít. Tristan se ale nedíval na meč, který jej mohl zabít, ani na ruku, jež ho držela, ale do jejích očí (""Er sah' mir in die Augen""). Jeho pohled ji bodl u srdce tak silně, že jej nedokázala zabít. Tristan mohl odejít se slibem, že se už nikdy neobjeví. Slib nedodržel, vrátil se s úmyslem zavdat Isoldu Markovi. Isolda, stále naštvaná zradou, trvá na pomstě a nařizuje Brangäne, aby připravila lektvar její matky - smrtící jed. Kurwenal se objevuje v jejich kajutách (""Auf auf! Iht Frauen!"") a ohlašuje brzký konec plavby. Isolda se odmítá před králem objevit, dokud za ní nepřijde Tristan s omluvou. Ten se nenechá přemlouvat. Chce po něm zadostiučinění za Moroldovu smrt, Tristan jí však nabízí svůj meč, aby jej na oplátku tasila. Isolda odmítá s tím, že se chce usmířit – a to nápojem přátelství. Vypíjí s vědomím, že oba zemřou (""Wohl kenn' ich Irland's Königin""). Místo očekávané smrti však na sebe dlouze zamilovaně hledí (""Tristan! Isolde!""). Místo jedu vypili nápoj lásky! Hlasy námořníků ohlašují příjezd do přístavu.

Druhé dějství.

Je noc a král odjíždí se svou družinou na lov. V zahradě mimo hrad poslouchá Isolda zvuk rohů a několikrát si myslí, že skupina je dost daleko na to, aby uhasila pochodeň – což je domluvený signál pro Tristana (""Nicht Hörnerschall tönt so hold""). Brangäne ji však varuje, že jeden z králových rytířů, Melot, si všiml zamilovaných pohledů mezi ní a Tristanem (""Ein Einz'ger war's, ich achtet' es wohl""). Isolda ale věří, že rytíř je jeden z Tristanových nejlepších přátel, pošle Brangäne hlídat na hradby a hasí pochodeň. Když Tristan přijde, Isolda ho bouřlivě vítá. Vyznávají si city, lásku a vzájemnou tužbu. Tristan odsuzuje falešnost světlého dne, která je rozděluje, protože jen v noci mohou být spolu. Navždy spojeni mohou být jen v dlouhé noci – noci smrti (""O sink' hernieder, Nacht der Liebe""). Během času tráveného v zahradě na ně Brangäne několikrát volá, že noc už končí (""Einsam wachend in der Nacht""), ale oni ji s vidinou vítané smrti neposlouchají. Jejich idyla končí ve chvíli, kdy přiběhne Kurwenal a varuje je, že král a jeho skupina se vrátila a míří k nim, vedeni Melotem, který je vyzradil. Král Marke je pohnut a zklamán nejen tím, že jeho synovec sám nevěstu vybral a teď ho znectil, ale také Melotem, který se rozhodl zradit Tristana, a stejně tak zradou Isoldy (""Mir - dies? Dies, Tristan – mir?""). Když se ho král ptá, proč ta zrada, Tristan odmítá odpovědět s tím, že on tomu stejně nedokáže porozumět. Poté se obrátí na Isoldu, zda jej bude následovat do světa mrtvých. Souhlasí. Tristan přede všemi vyčítá Melotovi žárlivost a zamilovanost do jeho milé. Strhne se boj, raněný Tristan padá do Kurwenalových rukou.

Třetí dějství.

Kurwenal odváží Tristana domů, do hradu Kareol v Bretani. Pastýř truchlivě hraje na píšťalu a ptá se, zda se už Tristan probudil. Sluha mu odpovídá, že jej může zachránit pouze Isolda a její nadpřirozené schopnosti. Pastýř nadšeně slíbí, že zveselí svůj tón hned, jak uvidí přijíždět jakoukoli loď. Tristan se probouzí (""Die alte Weise - was weckt sie mich?""). V blouznění naříká nad falší světlého dne a vypráví, jak navštívil svět noci, že se tam chystá znovu jít. Při životě ho drží pouze touha najít Isoldu (""Wo ich erwacht' Weilt ich nicht""). Jeho smutek končí poté, co se dozvídá, že Isolda je na cestě. Přešťastný Tristan si představuje připlouvající loď, avšak pastýřova píšťala zní stále zarmouceně. Poznává tón Pastýře, který slyšel jako dítě ve spojení se smrtí jeho rodičů (""Muss ich dich so versteh'n, du alte, ernst Weise"") a který si později spojil také s tím, jak málem umřel po duelu s Moroldem. Moře je prázdné. Tristan si přeje, aby Isoldin lék, namísto oživení do života plného bolesti z jeho touhy, ukončil jeho trápení (""Verflucht sei, furchtbarer Trank!""). Pastýřova hra se konečně změní. Kurnewal vidí loď. Tristan se vzbudí se žehnáním tomuto dni, jehož světlo ukázalo Isoldě cestu k němu. Ze vzrušení si strhá všechny obvazy a nechá své rány krvácet (""Hahei! Mein Blut, lustig nun fliesse!""), aby jej mohla vyléčit „navždy“. Ta však nestíhá přijít včas a Tristan, vykrvácený a omdlívající, umírá v jejích rukou. Pastýř ohlašuje další loď, na které přijíždí, jak se kumpán Kurwenal domnívá, Marke a Melot za svou pomstou (""Tod und Hölle! Alles zur Hand!""). Kurwenal útočí a zabíjí Melota z pomstychtivosti. Sám však v souboji umírá. Král truchlí nad tělem Tristana a nad ztrátou svého nejvěrnějšího přítele. Cítí marnost a výčitky. Dozvěděl se totiž o nápoji lásky a přijel se nikoliv pomstít, ale omluvit (""Warum Isolde, warum mir das?""). Během toho se Brangäne snaží vzbudit Isoldu, ta však nevnímá. Před očima jí Tristan láká jít za ním, do světa mrtvých (""Liebestod""). Isolda mu podlehne a v blouznění se utopí (""Mild und leise wie er lächelt"").

Tristan a Isolda ("Tristan und Isolde") je opera, nebo také všeumělecké dílo Richarda Wagnera. Opera má tři jednání a je napsaná na námět německého libreta samotným skladatelem. Libreto vychází z románu Gottfrieda von Strassburga - "Tristan" (úprava středověké legendy "Tristan and Iseult"). Opera byla zkomponována v letech 1857-1859 a premiéry se dočkala v Mnichově 10.6. 1865 pod taktovkou Hanse von Bülowa. Podnětem ke vzniku opery byly city, které choval Wagner k Mathilde Wesendonck, a také filosofie Arthura Schopenhauera, se kterou ho seznámil jeho přítel Georg Herwegh roku 1854 - tehdy začal psát libreto.

特里斯坦与伊索尔德()是理乍得·瓦格纳的一部歌剧,他自己称之为一部三幕剧。首演于1865年6月10日在慕尼黑皇家宫廷与国家剧院。这部歌剧是瓦格纳和马蒂尔德·维森东克的恋情写照,被视为古典-浪漫音乐的终结、新音乐的开山之作(特里斯坦和弦)。


Popis.

Hvězdníky jsou cibulnaté rostliny, cibule dosahují v průměru 5–12 cm. Z nich vyrůstá zpravidla 2–7 listů dlouhých 30–90 cm a širokých 2,5–5 cm. Stvol je rovný a dlouhý 30–75 cm, v závislosti na druhu nese 2–15 velkých květů, přičemž každý květ je velký 13–20 cm a obsahuje 6 nápadně zbarvených okvětních lístků. Květy jsou jednobarevné, vícebarevné nebo s barevnými přechody všech barev kromě modré.

Druhy a kultivace.

Souhrnným názvem pro většinu pěstovaných hvězdníků je "Hippeastrum" x "hortorum", na jehož vzniku se podílely hlavně druhy "H. vittatum" a "H. leopoldii". Existuje asi 3000 hybridů, které oproti původním planým druhům vykazují bujnější vzrůst a nejrůznější barvy květů (červené, bílé, růžové, žluté...). Mezi další významné pěstované druhy patří "H. aulicum", "H. psittacinum", "H. rutilum" či "H. reginae".

Pěstování.

Hvězdníky jsou trvalky. Daří se jim v půdě s mírně kyselou reakcí půdního roztoku (pH 5,5–6), pro pěstování je možné použít směs staré listovky, drnovky, písku a pařeništní země. Kvetou v prosinci až červnu, v době květu a růstu vyžadují vydatnou zálivku, prospívá jim též hnojení, nejlépe zředěným kravincem. Optimální teplota pro hvězdník v době vegetace je 17–20 °C. Na konci léta je možné omezit zálivku a tím převést rostlinu do vegetačního klidu, čímž se podpoří její kvetení v následující sezóně. V této mimovegetační době teplotní nároky rostliny klesají asi na 10 °C. Hvězdníky je možné množit jak vegetativně oddělováním dceřiných cibulek, nebo několika různými způsoby nařezání mateční cibule, tak i generativně semeny.

Toxicita.

Toxický alkaloid lykorin se nachází v celé rostlině, v největším množství v cibuli, proto není radno hvězdník konzumovat.

Odkazy.

Externí odkazy.

Hvězdník ("Hippeastrum") je rod jednoděložných rostlin z čeledi amarylkovité, zahrnující asi 97 druhů. Jeho přirozený areál zahrnuje tropické a subtropické oblasti Ameriky od Kostariky po severní Argentinu. Některé druhy zdomácněly i v jiných částech světa, zejména v Mexiku, jižních státech USA, Karibských ostrovech nebo subsaharské Africe. Hvězdníky se pěstují jako pokojové rostliny zejména kvůli svým velkým, výrazným květům. Kvůli dřívějším zmatkům v pojmenovávání jsou kultivary této rostliny běžně známé jako „amarylis“.

朱顶红属(学名:),属单子叶植物天门冬目石蒜科,为多年生鳞茎植物。分类上有时会与孤挺花属("Amaryllis")混淆,甚至有时作为其异名使用。


Historie.

Budova byla postavena během 18 měsíců pro Mezinárodní koloniální výstavu v roce 1931. Po jejím skončení zde bylo umístěno stálé muzeum kolonií "Musée des Colonies", v roce 1935 přejmenované na "Musée de la France d'outre-mer", v roce 1960 změněné na "Musée des Arts africains et océaniens" a roku 1990 na "Musée national des Arts d'Afrique et d'Océanie". Poté bylo muzeum v lednu 2003 uzavřeno a jeho sbírky převzalo Musée du quai Branly.  Dne 10. října 2007 bylo v paláci otevřeno Cité nationale de l'histoire de l'immigration.

Architektura.

Budovu projektoval francouzský architekt Albert Laprade (1883-1987) pod vlivem art deco a hnutí Arts & Crafts Johna Ruskina. Jeho spolupracovníky byli architekti Léon Jaussely (1875-1932) a Léon Bazin (1900-1976). Vnější dekoraci vytvořil sochař Alfred Janniot (1889-1969) a vnitřní výzdobu malíři Ducos de la Haille (1889-1972), Louis Bouquet (1885-1952), André Lemaître (1909-1995), Ivanna Lemaître a Jean Dupas (1882-1964). Stavba o rozloze 16 000 m je inspirována jak klasickou architekturou, která se projevuje v jejím symetrickém průčelí, tak moderně pojatým horizontálním osvětlením. Fasádu zdobí basreliéf o rozloze 1100 m, který vytvořil Alfred Janniot. Představuje bohatství francouzských kolonií. Zobrazuje velké námořní přístavy a letiště v Africe, na Madagaskaru, na Antikách, v Asii a Oceánii.  Centrální sál navrhl Albert Laprade a obsahuje freska|fresku o rozloze 600 m, kterou vytvořil Pierre-Henri Ducos de La Haille.  Dva oválné sály jsou inspirovány africkým a asijským uměním a symbolizují intelektuální a uměcký přínos Afriky a Asie evropské civilizaci. Asijský sál vyzdobili André a Ivanna Lemaître. Africký sál je vyzdoben freskami Louise Bouqueta.  V apláci se rovněž nachází tropické akvárium. Představuje významnou sbírku tropických sladkovodních i mořských ryb, želv, kajmanů a krokodýlů.

Palais de la Porte Dorée () je muzejní výstavní budova v Paříži. Nachází se na "Avenue Daumesnil" č. 293 ve 12. obvodu. Od roku 2007 zde sídlí Národní centrum dějin imigrace (Cité nationale de l'histoire de l'immigration). Budova je od roku 1987 chráněná jako historická památka.

镀金门宫(Palais de la Porte Dorée)是位于法国巴黎十二区的一个展览厅,现在是国立移民历史城和一个热带水族馆的所在地。镀金门宫修建于1931年,设计者是法国建筑家Albert Laprade、Léon Jaussely和Léon Bazin。镀金门宫的展览和办公部分面积16,000m2。距离镀金门宫最近的车站是镀金门站。


Vznik díla.

Dílo, o jehož okolnostech vzniku není mnoho známo, je zjevně ovlivněn tehdejším duchem času, navazuje na vzmáhající se tehdejší trend egyptské módy, stejně jako na osvícenství a svobodné zednářství. Geblera při tvorbě jeho dramatu silně ovlivnil hrdinský román "Séthos" (1731) od abbého Jeana Terrassona, nejedná se však o scénickou adaptaci téhož. "Thamos, König in Ägypten" tvoří zakončení série dvanácti divadelních her, jež Gebler publikoval v letech 1772 a 1773. Řazení, počínaje veselohrami, se postupně stále více zaměřovalo na témata hrdinských dramat, vzhledem k tomu, že autor svého "krále egyptského" do jisté míry považoval za své vrcholné dílo.

Struktura díla.

U tohoto hrdinského dramatu se jedná o 5-aktové dílo, které autor koncipoval jako dialekticko-poučnou hru. Děj hry se odehrává kolem roku 3000 př. Kr. a trvá v rámci dne od rána do večera a místo děje v Heliopoli, Slunečním městě.

Role.

A také vládcové říše, válečníci, další Egypťané

Scéna.

Královský hrad je spojen dvěma budovami se slunečním chrámem, který se nachází uprostřed scény. Na druhé straně je znázorněn dům slunečních panen, na pozadí leží obydlí kněží. První, třetí, čtvrté a páté jednání se odehrávají na popsané scéně, zatímco druhé se odhekává na galerii domu slunečních panen.

Děj.

Egyptský král, Menes, je svržen Ramessovými rebely. Zatímco jeho národ, jenž jej považuje za mrtvého, pro něho truchlí, jen jeho důvěrníci Hammon a vojevůdce Phanes vědí, že Menes žije a pobývá jako nejvyšší kněz pod jménem Sethos ve Slunečním chrámu města Heliopolis. Sethova dcera Tharsis, která otci bezmezně věří, je mezitím Ramessem předána jako Sais do výchovy představené slunečních panen, Mirze. Poté, co Ramesses zemře, přebírá žezlo jeho syn Thamos. Thamos a Sais se do sebe zamilují, avšak Mirza usiluje o to, aby se Sais dostala do rukou rebela Pherona, závistivého dvořana, který rovněž miluje Sais a oba je vede, aby s její pomocí sama získala trůn, což se jí také podaří. Teprve slova moudrého Setha způsobí, že Thamos a Sais Pheronovi a Mirze zabrání v nástupu na trůn. Nakonec se Pheron v zoufalství chopí zbraně, aby se ještě pokusil dosáhnout svého zmařeného cíle, ale mezi ně se postaví Sethos a nechá se konečně poznat jako jediný zákonný panovník Menes. Milenci Thamos a Sais překonali nebezpečí a jsou pro svou statečnost Menesem uvedeni na trůn. Mirza si poté zvolí sebevraždu dýkou. Pheron se naproti tomu oddá zlořečení bohů, za což je na něho seslán blesk a on umírá.

Thamos, král egyptský (německy "Thamos, König in Ägypten") je hra Tobiase Philippa, svobodného pána von Gebler, k níž mladý Wolfgang Amadeus Mozart napsal scénickou hudbu. Hra se v tištěné podobě objevila v roce 1773 v Drážďanech a premiérována byla pravděpodobně rok poté 4. dubna 1774 bez většího úspěchu v Divadle u Korutanské brány ve Vídni. Další prameny hovoří jako dni premiéry bez uvedení místa o 11. prosinci 1773.

《埃及王塔莫斯》(,K. 345/336a)是沃尔夫冈·阿马德乌斯·莫扎特为托比亚斯·菲利普·冯·格布勒的剧作所做的配乐,作于1773年至1780年间。


Děj.

Mega-City One je obrovská megapole, jediné město na americkém kontinentě, které má 800 000 000 obyvatel. Dochází zde k 17 tisícům zločinů denně. O pořádek a dodržování zákona dbají tzv. soudcové, kteří odhalují zločiny, soudí je a zároveň i vykonávají rozsudek. Jedním z nejzkušenějších soudců je Dredd, ke kterému je přidělena kadetka Cassandra Andersonová, mutantka se schopností číst myšlenky. Oba se vydávají do akce, po kterém Dredd udělá její hodnocení. Andersonová vybere z několika hlášení dvěstěpatrový mrakodrap ve čtvrti Broskvový park, kde byla vyhozena z balkónu z kůže stažená těla tří dealerů. Před shozením jim byla podána psychoaktivní droga zvaná zpomalovák. Ta výrazně ovlivňuje vnímání času, zdá se být stokrát zpomalený. Výrobu drogy a její distribuci má v rukou vůdkyně gangu Madeline Madrigal, která ji hodlá dodávat do celého Mega-City One. Pád z výšky pak trvá v představách jako věčnost. Dealeři byli krutým způsobem zabiti pro výstrahu, co se stane těm, kteří odmítnou spolupracovat nebo budou konkurovat. Madeline je bývalá prostitutka, která zabila svého pasáka, převzala jeho byznys a už se nezastavila před ničím.  Dredd s Andersonovou začínají s pátráním. Podaří se jim při zásahu zatknout několik osob, jeden z nich je Kay, Madelinin muž, který má prsty ve vraždách dealerů. Andersonová ho identifikuje. Madeline má obavy, že by mohl soudcům prozradit informace o výrobě zpomalováku a tak pověří svého hackera, aby převedl budovu do vojenského režimu a získal tak nad ní totální kontrolu. Z budovy nemůže nikdo uniknout, je hermeticky uzavřená. Madeline rozhlasem vyzve všechny své podřízené, aby našli a zabili oba soudce. Ti kvůli štítům budovy nemohou přivolat posily. Co se zdá zpočátku jednoduchý úkol, s postupem času začíná být složitější. Kombinací Dreddových zkušeností a Cassandřiných paranormálních schopností se dvojice úspěšně brání a mrtvých členů klanu přibývá. Po zničující palbě kanóny Vulcan, která téměř srovnala se zemí několik pater, se v kouři objeví Dredd a vyhodí z vnitřního balkónu před zraky Ma-Ma jejího pobočníka Caleba, který byl neúspěšný při pokusu o jeho zabití. Navíc se Dreddovi nakonec podařilo kontaktovat centrálu a povolat posily. Přichází 3 soudcové a 1 soudkyně, ti mu ale nejdou na pomoc, ale zabít ho. Zradili dohromady za 1 milion. Kay v nestřežený moment zajme Andersonovou a ujede s ní výtahem. Dredd léčku prohlédne a zlikviduje dva najaté soudce. Andersonová se osvobodí a zabije soudkyni a třetího soudce, čímž zároveň zachrání Dreddovi život. Dvojice společně přechází do ofenzivy a získají od hackera kód k Madelininému apartmá v horním patře. Madeline varuje Dredda, že má na zápěstí detonátor, který v případě, že jí zmizí tep, odpálí vrchní patra budovy. Dredd usoudí, že signál nemůže být tak silný, aby odpálil nálože i ze spodních pater, a Madeline postřelí. Poté jí aplikuje zpomalovák a shodí ji dolů.  V závěrečné scéně Andersonová odevzdává Dreddovi svůj odznak soudkyně a odchází. Vrchní soudkyně se ptá Dredda, jak si vedla. On odvětí, že výborně.

Kritické ohlasy.

Tvůrce komiksové postavy soudce Dredda John Wagner uvedl, že se mu film zamlouval mnohem více, než první adaptace "Soudce Dredd" z roku 1995. „"Olivia Thirlby je perfektní jako Andersonová, mladá soudkyně psionička. Karl Urban nesundává svou helmu a nelíbá svou partnerku."“ (pozn.: jako Sylvester Stallone ve filmu z roku 1995).

Dredd je dystopický kyberpunkový sci-fi akční film z roku 2012 v koprodukci Velké Británie a Severního Irska, Jihoafrické republiky, USA a Indie režírovaný Petem Travisem.

《新特警判官》(英语:"Dredd")是一部由彼得·特拉维斯执导、亚历克斯·加兰编剧并担任制片人的2012年科幻动作片。影片改编自《公元2000年》刊登的连环漫画《判官爵德》及其中由约翰·瓦格纳和卡洛斯·埃斯克拉创作的同名人物。卡尔·厄本在片中饰演判官爵德,是一位集法官、陪审团和行刑人权力于一身的执法者,故事背景是一个名叫“超级城市一号”的巨型反乌托邦大都市。爵德与自己的学徒搭挡判官安德森(奥莉薇·瑟尔比饰)被困在一幢200层楼高的巨型公寓楼,需要与这里的毒枭马马(琳娜·海莉饰)及其手下周旋。


Pravděpodobnost chyby.

Hustotu pravděpodobnosti, že se objeví chyba dané velikosti, lze modelovat Gaussovou funkcí, střední hodnota se bude vztahovat k odeslané hodnotě, a rozptyl bude dán vztahem:  formula_17  kde formula_18 je spektrální hustota šumu v pásmu a formula_19 je spojitá Fourierova transformace impulsní odezvy filtru formula_20.  Pravděpodobnost, že dojde k chybě je dána vztahem:  formula_21  kde formula_22 je podmíněná pravděpodobnost vzniku chyby při příjmu symbolu v_0, formula_23 je pravděpodobnost, že byl odeslán symbol v_0.  V případě, že pravděpodobnost vyslání všech symbolů je stejná, pak:  formula_24  Pokud znázorníme všechny hustoty pravděpodobnosti na jednom obrázku s možnou hodnotu napětí, která má být přenesena, dostaneme (pro L = 4) následující obrázek:  Pravděpodobnost chyby při příjmu jediného symbolu je oblast pod Gaussovou křivkou pro jednu úroveň napětí v intervalu, kde je hustota pravděpodobnosti nižší než u křivek pro ostatní symboly. znázorněné světle modrou barvou pro jednoho z nich. Označíme-li formula_25 tuto plochu na jedné straně Gaussovy křivky, bude součet všech ploch formula_26. Celkovou pravděpodobnost chybypak lze vyjádřit ve vztahem:  formula_27  Nyní musíme vypočítat hodnotu formula_25. Aby k tomu, že se můžeme pohybovat původ odkazu všude tam, kde chceme: plocha pod funkcí se nezmění. Jsme v situaci znázorněné na následujícím obrázku:  nezáleží na tom, kterou Gaussovu křivku uvažujeme, plocha, kterou počítáme, je pod všemi křivkami stejná. Hodnota, kterou hledáme, je dána integrálem:  formula_29  kde erfc () je doplňková chybová funkce. Spojením všech vztahů získáme výsledný vzorec pro pravděpodobnost chyby:  formula_30  Z tohoto vzorce je vidět, že pravděpodobnost chyby se snižuje se zvětšováním maximální amplitudy vysílaného signálu nebo zesílení systému, a naopak pravděpodobnost chyby se zvyšuje při použití vyššího počtu úrovní nebo při větším šumu.  Výše uvedený vztah platí, pokud nedochází k mezisymbolovým interferencím, tj. když g(t) je Nyquistova funkce.

Klíčování amplitudovým posuvem () je forma amplitudové modulace, která reprezentuje digitální data pomocí změn amplitudy nosné vlny.

振幅偏移调变,又称幅移键控、振幅键移(英语:Amplitude-shift keying,ASK)是通过载波的振幅变化来表示数字信号的一种幅度调制方式。在一个ASK系统中,二进制符号1会通过一个固定振幅、固定频率的载波信号来表示。这一载波信号会持续T秒。如果信号的值为1,就会传输载波信号,反之则不会传输载波信号。