Kariéra.

Zúčastnila se tří Olympijských her. První olympiádu zažila v roce 1988 v jihokorejském Soulu, kde získala za výšku 201 cm stříbrnou medaili. O čtyři roky později se musela v Barceloně spokojit s "bramborovou" medailí, když předvedla 194 cm. Na olympijské zlato ale přece jenom dosáhla. Podařilo se ji to v Atlantě, kde dokázala skočit 205 cm, což tehdy znamenalo nový olympijský rekord, který byl později překonán na olympiádě v Athénách Jelenou Slesarenkovou.  Zlaté medaile si odvezla rovněž z ME 1986 ze Stuttgartu a o rok později i z MS v Římě. Tehdy dokázala v hlavním městě Itálie 30. srpna skočit neuvěřitelných 209 cm a stala se světovou rekordmankou. Její rekord je dodnes platný, žádná výškařka prozatím nedokázala skočit výše, i když několik výškařek se už tuto hodnotu marně pokoušelo atakovat a překonat mj. (Blanka Vlašičová, Jelena Slesarenková či Kajsa Bergqvistová).  Rovněž velmi úspěšná byla i v hale. Z halových MS si odvezla hned pět zlatých medailí (1985, 1987, 1989, 1993 a 1997). Nejvýše dokázala skočit v roce 1987 v Indianapolisu, kde překonala 205 cm. Hned čtyři zlaté medaile a jednu stříbrnou si pak odvezla i z halových ME.  Již coby devatenáctiletá zvládla pod širým nebem v Sofii skočit rovné dva metry. V roce 1985 si výkon v Moskvě vylepšila o dalších šest centimetrů. 31. května 1986 dokázala v Sofii skočit nový světový rekord 208 cm. Z prvního místa světových tabulek tím vymazala svoji krajanku, Bulharku Ludmilu Andonovovou, která skočila 20. července 1984 v Berlíně 207 cm. O rok později dokázala na MS v Římě svůj vlastní světový rekord vylepšit až na 209 cm.  V hale rovněž držela světový rekord. Nejdříve vymazala z prvního místa tabulek Rusku Tamaru Bykovovou, která překonala laťku ve výšce 203 cm 6. března 1983 v Budapešti. Její rekord vydržel na prvním místě do 31. ledna 1987, tehdy Stefka Kostadinovová skočila 204 cm, o několik týdnů později 205 cm (8. března 1987) a nejvýše dokázala v hale skočit 206 cm v řeckém městě Pireus 20. února 1988. O čtyři roky později dokázala Němka Heike Henkelová skočit 207 cm a až 4. února 2006 předvedla Švédka Kajsa Bergqvistová v Arnstadtu 208 cm, rekord dodnes platný.  Stefka Kostadinovová se dokázala přenést přes laťku ve výšce 200 cm a výše hned ve 130 případech. V roce 1995, jen pár měsíců po triumfu na MS v Göteborgu se ji narodil syn Nikolaj. Svoji atletickou kariéru oficiálně ukončila v roce 1999, i když poslední atletické soutěže, které se zúčastnila bylo halové MS 1997 v Paříži.  Od roku 1999 pracovala jako viceprezidentka bulharské atletické federace a později jako viceprezidentka bulharského olympijského výboru. V letech 2003 – 2005 působila jako náměstkyně na ministerstvu sportu. Dne 11. listopadu 2005 byla zvolena předsedkyní bulharského olympijského výboru.

Stefka Kostadinovová (; * 25. března 1965 v Plovdivu) je bývalá bulharská atletka, olympijská vítězka, dvojnásobná mistryně světa a mistryně Evropy ve skoku do výšky.

斯蒂夫卡·科斯塔蒂诺娃(,1965年-3月25日)是保加利亚女子跳高运动员,于1987年8月30日在意大利罗马创下女子跳高2.09米的世界记录,至今无人打破。2005年11月当选为保加利亚奥林匹克委员会主席。


Montáž.

Pero je ocelová podlouhlá součástka s pravoúhlým průřezem. Vkládá se do drážky odpovídajícího tvaru vyfrézované v hřídeli a na něj se nasouvá náboj s průchozí drážkou. Tvary drážek pro standardní pera a jejich přiřazení k hřídelům stanoví norma ČSN 02 2507. Drážky v hřídeli i v náboji mají šířku v toleranci P9. Pera těsná mají toleranci šířky e7 nebo h9 (předepisuje se v označení). Pera výměnná (vodící) mají toleranci šířky d9. Uložení nábojů je obvykle H/h (např. H8/h7), H/k (H7/k6) výjimečně H/m (H7/m6). V axiálním směru musí být náboj na hřídeli nějakým způsobem zajištěn (např. pojistným kroužkem, šroubem, kolíkem, maticí, atd.)

Dimenzování.

Velikost pera se určuje následovně:

Pevnostní výpočet.

Pevnostní výpočet se provádí pouze na tlak. Průřezy normovaných per jsou stanoveny tak, že pokud nebude překročeno maximální dovolené napětí v tlaku, nebude překročeno ani maximální dovolené napětí ve střihu.

Normy.

Rozměrové normy per:

Materiál.

K výrobě se používá ocel 11 600 a její ekvivalenty. Dodávají se jak pera hotová, tak i tyče přesně tažené – tzv. klínová (klínková) ocel.

Varianty provedení.

Používají se pera se zaoblenými nebo s rovnými čely. Pera zaoblená mohou být v provedení s upevňovacím a odtlačovacím šroubem. Nosná délka (ta, která přenáší kroutící moment) pera se zaobleným čelem je pouze délka přímé části (bez zaoblení). U per s rovným čelem je nosnou délkou celá délka pera. Dalším, dnes už zřídka používaným typem pera, je tzv. Woodruffovo pero. Pokud použijeme podobnou součástku většího průřezu, ale s délkou jen málo přesahující příčné míry, hovoříme o tzv. kameni. Kámen bývá obvykle přišroubovaný, může být i osazený a používá se jako unášecí nebo vodící (polohovací).

Pero je strojní součástka používaná pro spojení hřídele s nábojem. Spojení slouží k přenosu kroutícího momentu mezi nábojem a hřídelem (např. mezi hřídelem a ozubeným kolem). Svým tvarem připomíná vsazený klín, nemá však úkos na vrchní straně a v namontovaném stavu zůstává vždy vůle mezi vrchní ploškou a dnem drážky v náboji. Přesto se obecně používá označení „klínek“.

键(key)是机械工程中的一个构件,可以连接旋转机械的元件以及传动轴,让两者可以依相同的转速,可以传递力矩。若元件和轴要用键连接,旋转元件和轴上需要有键槽(keyway)及键座(keyseat),分别是符合键大小的槽及固定位,轴上安装旋转元件后,对位后再安装键。整个系统称为键接合(keyed joint)。键接合允许两元件之间有延著轴向的相对移动。


Příběh.

Stmívání.

Bella Swanová se stěhuje z Phoenixu v Arizoně, aby žila se svým otcem ve městě Forks ve státě Washingtonu a umožnila tak své matce cestovat s jejím novým manželem, hráčem nižší baseballové ligy. Poté, co se Bella přestěhuje do Forks, potkává tajemného, pohledného mladíka Edwarda Cullena, který ji proti vlastní vůli velmi přitahuje. Nakonec Bella poznává, že Edward je členem rodiny upírů, která raději pije krev zvířat než lidskou krev. Edward a Bella se do sebe zamilují, ale James, sadistický upír z jiného upířího klanu, je posedlý stopováním Belly. Edward a ostatní z rodiny Cullenů Bellu ochraňují. Bella uteče do Phoenixu do státu Arizony, kde je podvedena Jamesem, který se ji pokouší zabít a dostává se s ním do konfrontace. Bella je vážně zraněna, ale Edward ji zachrání a vrací se společně zpět do Forks, protože vědí, že jim nehrozí nebezpečí, když je James mrtev.

Nový měsíc.

Edward a jeho rodina opouští Forks, protože Edward věří, že ohrožuje Bellin život. Bella upadá do hluboké deprese až do doby, kdy se začne rozvíjet silné přátelství mezi ní a Jacobem Blackem, který, jak Bella zjišťuje, má schopnost přeměnit se ve vlka. Jacob a ostatní vlci jeho kmene musí Bellu chránit před Victorií, upírkou, která se snaží pomstít smrt svého druha Jamese zabitím Belly. Dojde k nedorozumění, kvůli kterému Edward uvěří, že Bella je mrtvá. Rozhodne se proto spáchat sebevraždu ve Volteře, Itálii, ale zastaví ho Bella, doprovázená Edwardovou sestrou Alicí. Setkávají se s Volturiovými, mocným klanem upírů, a jsou propuštěni pouze za podmínky, že se Bella v blízké budoucnosti promění v upíra. Bella a Edward se opět shledávají a ona a Cullenovi se vrací zpět do Forks.

Zatmění.

Upírka Victorie (Jamesova družka z prvního dílu "Stmívání") stále touží po pomstě a proto vytváří armádu upírů-novorozenců, kteří mají za ni bojovat s rodinou Cullenových a pomoci jí tak k zavraždění Belly. Zatím je Bella nucena si vybrat mezi svým vztahem s Edwardem a přátelstvím s Jacobem. Edwardova upíří rodina a Jacobova vlčí smečka spojují síly k úspěšnému zničení Victorie a její armády upírů. Nakonec Bella dává přednost Edwardově lásce před Jacobem. Edward ji nakonec požádá o ruku.  Kniha "Krátký druhý život Bree Tannerové" ("The Short Second Life of Bree Tanner") popisuje stejné události jako Zatmění, tentokrát ale z pohledu mladičké upírky Bree Tannerové, která je později zabita Volturiovými.

Rozbřesk.

Čtvrtá a také poslední kniha ságy je rozdělena do tří knih. První patří Belle, druhá Jacobovi a třetí opět Belle.  Bella a Edward jsou oddáni, ale jejich svatební cesta se zkracuje, když Bella zjistí, že je těhotná. Její těhotenství postupuje velmi rychle a silně ji oslabuje. Téměř zemře při porodu své a Edwardovy napůl upíří a napůl lidské dcery Renesmee, Edward však vpraví do Belly svůj upíří jed, aby jí zachránil život a změní ji tak v upírku. Sestřenice Cullenů Irina, která nemá Bellu moc ráda, uvidí Renesmee a splete si ji s nesmrtelným upířím dítětem. Informuje Volturiovy o tom, že existence takových bytostí porušuje zákon upírů. Cullenovi shromáždí svědky-upíry, kteří mohou dosvědčit, že Renesmee není nesmrtelné dítě. Po intenzivní konfrontaci Cullenovi a jejich svědci přesvědčí Volturiovy, že dítě nepředstavuje pro upíry nebo jejich tajemství žádné nebezpečí, a Volturiovi je nechávají v klidu.

Půlnoční slunce.

Podle informací na autorčiných oficiálních stránkách Stephenie zatím nehodlá dopisovat pátý a prý poslední díl upírské ságy - Půlnoční slunce (Midnight Sun). Měl to být Twilight podruhé. Rozdíl by byl v tom, že by to bylo z pohledu Edwarda, zatímco původní kniha je psána z pohledu Belly. Spisovatelka dala své kopie rukopisu svým přátelům a někdo z nich je uveřejnil na internetu. Podle svých slov moc dobře ví, o koho se jedná, a moc ji to mrzí. Ztratila tak důležité vlákno a příběh zatím nehodlá dopsat. Prý se chce věnovat rodině. Zveřejněné kapitoly uveřejnila i na svých oficiálních stránkách. Údajně dala Stephenie jednu kopii k přečtení i představiteli Edwarda Cullena (Robert Pattinson), aby se lépe vžil do role.  Edwardovi se jeho život zdá být nudným... každý den předstírá, že je někdo jiný. Až do chvíle, než se ve škole objeví nová žákyně - Isabella Swanová. První, čeho si Edward všimne je, že nemůže číst její myšlenky. Druhá věc je, že má neuvěřitelnou chuť na její krev. A třetí? Má potřebu ji chránit před problémy, do kterých se Bella dostává až podivně často... dokáže ji ale ochránit před sebou samým?

Stmívání () je série čtyř románů s upíří tematikou americké autorky Stephenie Meyerové. Tyto romány pojednávají období v životě Isabelly "Belly" Swanové, dospívající dívky, která se přestěhuje z Arizony do městečka Forks ve státě Washington ke svému otci Charliemu Swanovi. Bella v nové škole najde spoustu přátel nejvíce ji zaujme Edward Cullen. I když jí přátelé říkají, že rodina Cullenových je zvláštní, Bella je do Edwarda velmi zamilovaná. Bella si všimne na Edwardovi jeho zvláštní schopnosti. Bella je zvědavá, a když tak pátrá, později se dopátrá, že je Edward upír. Nemá z něj strach a chce aby z ní taky udělal upíra.

《暮光之城》(Twilight)系列小说为史蒂芬妮·梅尔的作品,本系列共有4集,依照顺序分别是《暮光之城:暮色》(Twilight)、《暮光之城:新月》(New Moon)、《暮光之城:蚀》(Eclipse)及《暮光之城:破晓》(Breaking Dawn)。


Využití JNI.

I přesto, že nám platforma virtuálního stroje Javy poskytuje velmi bohaté běhové prostředí, nelze se zcela vyhnout situacím, kdy nám její možnosti nestačí. Toto prostředí s sebou totiž nese i hranice, které v programu není možné překročit. Základní rys virtuálního stroje, který nám zajišťuje nezávislost na platformě nižší úrovně, se tak někdy může stát spíše omezujícím faktorem. Typicky k tomuto dochází, pokud potřebujeme:  V prvním případě se jedná především o situace, kdy chceme uživateli poskytnout komfort, na který je zvyklý z nativních aplikací, zejména grafické uživatelské rozhraní daného operačního systému.  Bez JNI se také neobejdeme, pokud chceme využívat některá specifická hardwarová zařízení, např. čtečky čárových kódů nebo karet, které nejsou přístupná skrz virtuální stroj a pro které výrobce neposkytuje javovské rozhraní.  Stejně tak je pro nás virtuální stroj nepříjemnou komplikací, pokud potřebujeme komunikovat s již existující nativní aplikací, kterou není možné přepsat do jazyka běžícího nad JVM.  Dalším důvodem pro použití tohoto rozhraní může být také fakt, že nativní kód zkompilovaný pro danou platformu se vykonává rychleji, JNI tedy můžeme využít pro zpracování náročných výpočtů, komplikovaných grafických operací, apod.

Historie JNI.

Možnost volání nativního kódu je v Javě už od jejího vzniku. Ve verzi Javy 1.0 bylo implementováno rozhraní NMI – Native Method Interface, které umožňovalo spuštění kódu napsaného v jiném jazyce. Toto rozhraní využívalo i mnoho vlastních tříd Javy, především z balíčků java.io a java.net. NMI však mělo několik nevhodných vlastností, kvůli kterým nebylo možné nativní knihovny používat na různých virtuálních strojích.  Ve verzi Javy 1.1 se proto objevilo nové rozhraní JNI, které tyto nedostatky odstranilo. Na rozdíl od NMI ho podporují všechny virtuální stroje a nativní knihovny je možné používat s různými virtuálními stroji bez rekompilace. Ve verzích Javy 1.2 a 1.4 pak bylo toto rozhraní výrazným způsobem rozšířeno, změny však zachovávají zpětnou kompatibilitu.

Role JNI.

Java Native Interface představuje obousměrné spojení mezi nativním kódem a kódem napsaným v Javě. Rozhraní je tedy možné využít dvěma způsoby:

Nevýhody JNI.

Pokud se rozhodneme využívat JNI pro volání nativních funkcí z kódu napsaného v Javě, je třeba mít na paměti, že to s sebou nese jisté důsledky:

Jak JNI funguje.

Aby bylo možné z kódu napsaného v Javě zavolat funkci nativní knihovny, je nutné udělat několik kroků. Celý proces je možné shrnout v následujících bodech:  Dále jsou tyto kroky podrobněji rozebrány.

Vytvoření třídy deklarující nativní metodu.

Nativní metoda se v deklaraci třídy označí klíčovým slovem native a její signatura je ukončena středníkem, podobně jako když definujeme metodu v rozhraní. Je nutné pamatovat na to, že před použitím příslušné metody je nutné nejprve nahrát knihovnu, která obsahuje její implementaci. To je možné provést např. voláním metody System.loadLibrary(). Jednoduchá třída s deklarací nativní metody by tedy mohla vypadat např. takto: public class HelloWorld {

Přeložení třídy do byte kódu.

Třídu je v tuto chvíli nutné přeložit, abychom mohli pokračovat dále. Většina vývojových prostředí se o toto samozřejmě postará automaticky, případně je to možné udělat z příkazové řádky jednoduchým zavoláním překladače:  Výsledkem pak samozřejmě bude soubor HelloWorld.class s příslušným bytekódem.

Vytvoření souboru se signaturou metody.

Abychom mohli metodu v nějakém jazyce naimplementovat, potřebujeme znát její přesnou signaturu. Ta samozřejmě odpovídá definici ze zdrojového kódu Javy. Její zápis v jiných jazycích se od ní však poněkud odlišuje. Pokud budeme metodu implementovat v jazycích C nebo C++, můžeme pro získání hlavičkového souboru se správnou podobou signatury využít nástroj javah. Ten však pro tvorbu hlavičkových souborů využívá již soubory s bytekódem, proto bylo nutné třídu v předchozím kroku nejprve přeložit. Metodu je samozřejmě možné naimplementovat i v jiných jazycích, pro ty ale Java SDK neposkytuje žádné podpůrné nástroje. Na příkazové řádce tedy zavoláme:  Po zpracování dostaneme hlavičkový soubor HelloWorld.h, ve kterém bude mimo jiné uvedena i signatura metody v podobě:  Jak je z hlavičky patrné, nativní metoda obdrží od rozhraní JNI dva argumenty, přestože původní metoda deklarovaná ve zdrojovém kódu Javy byla bez parametrů. JNIEnv je ukazatel na rozhraní JNI, jobject potom představuje referenci na javovský objekt, který metodu vyvolal. Tyto dva argumenty obsahuje každá nativní metoda volaná prostřednictvím JNI. Pokud by byly v deklaraci metody v Javě požadovány nějaké parametry, byly by v signatuře uvedeny dále, za těmito dvěma.

Implementace nativní metody.

Implementaci nativní metody je možné provést v libovolném jazyce. To jediné, co je potřeba dodržet, je volací konvence jazyka C, tedy způsob a pořadí, jakým jsou do zásobníkového rámce uloženy parametry funkce, apod. Pokud jsme schopni toto zajistit, můžeme metodu klidně napsat v Assembleru nebo kterémkoliv jiném jazyce.  Velice jednoduchá implementace nativní metody v jazyce C++ může vypadat např. takto:  JNIEXPORT void JNICALL Java_HelloWorld_sayHello(JNIEnv *env, jobject obj) {  Metoda pouze vypíše na konzoli řetězec Hello World! a skončí. Argumenty metody v tuto chvíli zcela ignorujeme. Na začátku kódu jsou odkazy na 3 hlavičkové soubory. První z nich obsahuje informace nutné k volání nativních metod prostřednictvím JNI. Při implementaci nativních metod musíme tento soubor vždy vkládat. Druhý soubor je zde jen proto, že v kódu využíváme funkci printf(). Třetí soubor byl vygenerován nástrojem javah a mimo jiné obsahuje signaturu dané funkce.

Překlad nativní knihovny.

Pokud máme napsaný zdrojový kód, je nutné ho zkompilovat do nativní knihovny, kterou pak budeme v programu používat. Tento krok je samozřejmě značně závislý na používaném kompilátoru. Vždy je ale nutné správně uvést cesty ke vkládaným souborům.  Soubor jni.h najdeme v podadresáři include adresáře, ve kterém je nainstalován Java SDK. Kromě tohoto adresáře musíme mezi cesty uvést ještě podadresář, který odpovídá operačnímu systému, např. include\win32, apod. Například na Ubuntu Linuxu s javou 6.0 a překladačem gcc může překlad jednoduchého příkladu vypadat takhle:  V javě pak budeme načítat knihovnu libtalker.so příkazem System.loadLibrary("talker"); Pokud cesty uvedeme správně, po překladu získáme požadovanou knihovnu. Po spuštění dojde k nahrání knihovny a zavolání nativní funkce, která pak vypíše na konzoli příslušný text.

Předávání dat.

Pro smysluplné využití JNI je nutné nativním metodám předávat parametry a získávat návratové hodnoty. Aby toto bylo možné, JNI definuje pro všechny datové typy v Javě jejich ekvivalenty, které je pak možné v nativních metodách používat. Je nutné zde rozlišit, zda se jedná o primitivní nebo objektové datové typy. S ekvivalenty primitivních datových typů lze pracovat přímo. Jejich výčet je v následující tabulce:  Objektové datové typy jsou předávány jako ukazatele na vnitřní datové struktury virtuálního stroje. Uspořádání těchto struktur ale zůstává nativnímu programu skryto. Jediný způsob, jak s těmito daty smysluplně manipulovat, je skrze metody, které poskytuje rozhraní JNI. Ty jsou přístupné přes ukazatel JNIEnv. Toto platí kromě běžných objektů také pro všechna pole a textové řetězce.

Příklad předávání parametrů.

Dříve uvedený příklad nyní rozšíříme tak, aby nativní metoda nevypisovala na konzoli pevně daný text, ale řetězec, který dostane jako parametr. Nejprve proto upravíme deklaraci metody v Javě: public class Talker { Opět je nutné třídu přeložit a vygenerovat hlavičkový soubor s příslušnou signaturou dané metody. Ta bude v tomto případě vypadat takto:  Nyní je nutné upravit také implementaci nativní metody:  JNIEXPORT void JNICALL Java_Talker_sayIt(JNIEnv *env, jobject obj, jstring text) {  Reference na původní objekt se nejprve převede na ukazatel na sekvenci znaků. Vzhledem k tomu, že pro tuto operaci je nutné alokovat paměť, je potřeba zkontrolovat, zda operace byla úspěšná. Poté se vypíše daný text na konzoli a alokovaná paměť se opět uvolní.

JNI – Java Native Interface je rozhraní umožňující propojit kód běžící na virtuálním stroji Javy s nativními programy a knihovnami napsanými v jiných jazycích – např. C, C++, Assembler, apod., které jsou zkompilované pro určitý hardware, případně operační systém. Jedná se tedy o jakýsi převodní můstek, pomocí kterého se můžeme dostat za hranice virtuálního stroje.

JNI (Java Native Interface,Java本地接口)是一种编程框架,使得Java虚拟机中的Java程序可以调用本地应用/或库,也可以被其他程序调用。 本地程序一般是用其它语言(C、C++或汇编语言等)编写的,并且被编译为基于本机硬件和操作系统的程序。


Historie.

O vzniku nové strany se začalo uvažovat ihned po prezidentských volbách 2007, ve kterých kandidát LCR Olivier Besancenot obdržel 1 498 581 hlasů a skončil na pátém místě (kandidáti nalevo od PS získali celkem 7 %, ve volbách 2002 dokonce přes 10 %). Utvoření nové strany mělo sjednotit rozličné proudy krajní levice pod společnou vizí antikapitalismu.  LCR předpokládala, že nová strana musí "revolučně přeměnit společnost" v rámci sociálních bojů a ve volbách a musí být naprosto nezávislá vůči Socialistické straně. Proces vytváření strany "zezdola" probíhal v jednotlivých městech skrze zakládání místních výborů na universitách a pracovištích. Před zakládajícím sjezdem proběhla dvě národní setkání výborů.  Zakládající sjezd proběhl 6-8. února 2009 a odsouhlasil název Nová antikapitalistická strana, který byl původně pouze provizorní (dále se uvažovalo o Revoluční antikapitalistické straně, Antikapitalistické straně, Straně antikapitalistické levice atd.). Olivier Besancenot, který byl zvolen mluvčím nové strany, prohlásil, že "NPA není pouze trockistická. Přebírá všechny revoluční tradice, marxistické, ale také libertářské".  Při svém vzniku vykazovala strana 9 123 členů, tj. třikrát více než LCR.  Začátkem roku 2009 se strana postavila za generální stávku na Guadeloupu (označila ji za "příklad k následování") a podporovala "Alianci proti prospěchářům" (Liyannaj Kont Pwofitasyon).

Ideologie.

Nová antikapitalistická strana se vnímá jako strana sociálních bojů a ekologie.  Během procesu zakládání strany vytyčila cíl vytvořit "levici, která se nevzdává, levici boje, antikapitalistickou, internacionální, antirasistickou, ekologickou, feministickou, vzpouzející se každé diskriminaci" s vizí "revoluční přeměny společnosti" a vytvoření "socialistické demokracie 21. století".  NPA odmítá totalitní režimy bývalého sovětského bloku, které hodnotí jako "byrokratické karikatury" a prosazuje systém samospráv. Dále se staví za antiproduktivismus.

Volby.

Pro volby do Evropského parlamentu odmítla nabídku Levicové fronty (FG) na společnou kandidátku a rozhodla se postupovat samostatně. Předvolební průzkumy jí přisuzovaly možný zisk až 9 % hlasů, nicméně nakonec získala pouze 840 713 hlasů (tj. 4,88 %) a žádný mandát (FG vyslala do Evropského parlamentu pět svých zástupců).  Pro regionální volby 2010 se rozhodla znovu ve většině regionů postupovat samostatně. Velkým mediální zájem vyvolalo zařazení muslimky Ilham Moussaidové, která se prezentovala se zahalenou hlavou. To odsoudila většina politických stran. Poslankyně Svazu pro lidové hnutí Chantal Brunelová prohlásila, že se jedná "o šokující provokaci a instrumentalizaci náboženských praktik pro potřeby volebního boje." Předsedkyně Socialistické strany Martine Aubryová sdělila, že by nikdy nesouhlasila s tím, aby se na kandidátce socialistů objevila zahalená žena, jelikož to odporuje rovnosti pohlaví a republikánským hodnotám. Volební výsledek, který činil pouze 2,85 % hlasů v 1. kole pro patnáct samostatných kandidátek NPA, byl zhodnocen jako "nedobrý". Společné kandidátní listy s Levicovou stranou (PG) podané ve třech regionech obdržely mezi 4-5 % hlasů, ve dvou ze třech regionů pak společná kandidátka s Levicovou frontou překročila práh nutný pro postup do druhého kola (8,59 % v Languedoc-Roussillon a 13,13 % v Limousin). V Limousin právě kvůli přítomnosti NPA odmítli socialisté na rozdíl od ostatních regionů s Levicovou frontou "fúzovat" (platný způsob utvoření jednotného koaličního listu pro 2. kolo), ta se tudíž prezentovala samostatně a získala 19,1 % hlasů a 6 mandátů, z toho 2 pro NPA.  Kandidátem v prezidentských volbách 2012 byl dělnický aktivista Philippe Poutou, který ovšem v průzkumech nedosahoval více než 1%. Nakonec získal 411 160 hlasů, tj. 1,15%. Většina hlasů krajní a radikální levice připadla kandidátovi Levicové fronty Mélenchonovi, který obdržel přes 11% hlasů.

Nová antikapitalistická strana ( Nouveau Parti anticapitaliste, NPA) je francouzská krajně levicová politická strana. Vznikla v únoru 2009 v návaznosti na dobrovolné rozpuštění Revoluční komunistické ligy (LCR). Jejím cílem je sjednotit všechny síly nalevo od Socialistické strany (PS), včetně těch, které odmítaly spolupráci s LCR z důvodu odporu k trockismu.

新反资本主义党(,缩写为NPA)是法国的一个极左翼政党。该党成立于2009年,由托洛茨基主义政党革命共产主义联盟和一些激进左翼团体合并而成,目的是统一分散的法国激进左翼力量。新反资本主义党在历任法国议会选举和欧洲议会选举中均未取得任何席位。该党成员菲利佩·普图曾于2012年和2017年两度代表该党参与竞选法国总统。


Výskyt v přírodě.

Linalool je produkován více než 200 rostlinnými druhy, hlavně z čeledi hluchavkovité (máty, vonné byliny), vavřínovité (vavříny, skořice, růžové dřevo) a routovité (citrusy), ale také břízami a dalšími rostlinami, od tropického až k polárnímu pásu. Je obsažen i v některých houbách.

Enantiomery.

Linalool má chirální centrum C a proto existují dva stereoizomery: likareol je ("R")-(−)-linalool a má označení CAS 126-90-9 (PubChem 67179), zatímco koriandrol je ("S")-(+)-linalool s CAS 126-91-0 (PubChem 13562).  Oba enantiomery se vyskytují v přírodě: ("S")-linalool je například hlavní složkou esenciálního oleje semene koriandru ("Coriandrum sativum" L. čeleď Apiaceae), kadidlovníku ("Cymbopogon martinii" var martinii (Roxb.) Wats., čeleď Poaceae) a pomerančovníku čínském ("Citrus sinensis" Osbeck, čeleď Rutaceae). ("R")-linalool je mimo jiné přítomen v levanduli ("Lavandula officinalis" Chaix, čeleď Lamiaceae), vavřínu ("Laurus nobilis", čeleď Lauraceae) a bazalce ("Ocimum basilicum", čeleď Lamiaceae).  Každý enantiomer způsobuje u člověka jiné nervové odezvy, proto má každý jinou vůni. ("S")-(+)-linalool je vnímán jako sladká, květinová vůně podobná pomerančovému listí (práh 7,4 ppb), kdežto 3R forma má dřevitější a levandulovou vůni (práh 0,8 ppb).

Biosyntéza.

U vyšších rostlin je linalool, stejně jako jiné monoterpenoidy, produkován z isopentenylpyrofosfátu přes univerzální isoprenoidní meziprodukt geranylpyrofosfát, pomocí třídy membránových enzymů nazývaných monoterpensyntázy. Jeden z těchto enzymů, linaloolsyntáza (LIS), je podle zjištění odpovědný za tvorbu ("S")-linaloolu ve více rostlinných tkáních.

Použití.

Kromě použití pro svou vůni ve výrobcích jako jsou mýdla, čisticí prostředky, šampony a krémy, se linalool používá také jako chemické reagencium. Jedním z produktů linaloolu je vitamin E. Linalool se používá také jako insekticid proti blechám a švábům.

Bezpečnost.

Linaloolu by se měly vyvarovat osoby s alergií na parfémy.

Linalool je přirozeně se vyskytující terpenový alkohol, obsažený v mnoha květinách a kořenných rostlinách. Má široké komerční použití, zejména pro svou příjemnou vůni (květinovou, s trochou kořenné vůně). Nazývá se též β-linalool, linalylalkohol, linaloyloxid nebo allo-ocimenol, systematický název je "3,7-dimethylokta-1,6-dien-3-ol".

芳樟醇(Linalool),学名3,7-二甲基-1,6-辛二烯3-醇,是一种无环单萜醇。


Život.

Rodový původ a dětství.

Byla druhou dcerou a šestým potomkem Kazimíra IV. Jagellonského a jeho ženy Alžběty Habsburské. Jméno Žofie dostala na památku své babičky, Sofie Litevské, vdově po Vladislavu II. Jagellovi.  Jejími sourozenci byli:  Byla pokřtěna v Krakově, biskupem Janem Gruszczyńskim erbu Poraj (1405–1473). O vzdělání a výchově se nedochovaly žádné dokumenty.

Svatební politika.

V roce 1468 byl připraven plán na zásnuby Žofie s Maxmiliánem I. Habsburským, synem císaře Fridricha III. Habsburského. S nabídkou přijel 8. dubna 1468 olomoucký biskup Protáz Černohorský z Boskovic (1458–1482), posel uherského krále Matyáše Korvína. Olomoucký biskup usiloval o manželství uherského krále s Hedvikou Jagellonskou (1457–1502). Druhá dcera, Žofie se měla provdat za Maxmiliána I. Habsburského.  Tímto způsobem měly princezny, předat práva k nabytí polského království – Hedvika Uhrám a Žofie Rakousku. Matka obou princezen Alžběta Habsburská byla sestrou zemřelého a bezdětného Ladislava Pohrobka, českého a uherského krále, rakouského knížete. Díky této sňatkové politice by měl Kazimír IV. Jagellonský záruky, že v budoucnu budou vládnout v Uhrách a Rakousku jeho vnukové po ženské linii.  Manželství obou princezen mělo vytvořit také velkou koalici Jagellonců, Korvínů a Habsburků proti českému králi Jiřímu z Poděbrad.  Kazimír IV. Jagellonský zůstal s tímto plánem nevyslyšen. Krátce po návštěvě Protáze Černohorského, se 16. května 1468 ohlásil posel Jiřího z Poděbrad, Albrecht Kostka z Postupic a jménem svého panovníka předložil nabídku, kdy nástupnictví na českém trůnu nabídl jednomu ze synů Kazimíra IV. Jagellonského.

Svatba s Fridrichem I. Braniborsko-Ansbašským.

Není písemně doloženo, kdy došlo k politické přípravě svatby Žofie a Fridricha I. Braniborsko-Ansbašského, syna braniburského markraběte Albrechta III. Achilla. Historici připouští, že k tomu mohlo dojít okolo roku 1470, kdy v Braniborsku byli polští poslové Dersław z Rytwian erbu Jastrzebiec (1414–1478) a Stanislaw Ostroróg erbu Nalecz (1400–1477). V roce 1473 polští poslové Pawel Jasienski z Jasience (†1485), starosta chelmský a belzský a Stanisław Kurozwecki erbu Poraj (1440–1482), královský kancléř a sekretář, vedli vyjednávání o sňatku mez Žofii a Fridrichem I., které byly zakončeny svatební smlouvou, podepsanou dne 7. prosince 1473 v německém Cadolzburgu.  Otec Žofie, Kazimír IV., hledal mezi německými knížaty spojence, kteří by mu pomohli vyvinout nátlak na císaře Fridricha III. Habsburského, aby uznal jako nového českého krále jeho nejstaršího syna Vladislava Jagellonského. Současně otec Fridricha I., Albrecht III. Achilles, byl znepokojen expansí uherského krále Matyáše Korvína do Slezska a do Lužice. Hledal tedy spojenectví mezi jeho nepřáteli, kterými byli u Jagellonci.  Detaily manželství byly projednávány ještě několik let. K plánované svatbě na 20. března 1474 nedošlo ("per procura"), ani k plánovanému setkání poslů Jagellonců se zástupci Hohenzollernů v Pniewách dne 23. června 1747. V říjnu 1475 byla v Poznani podepsána manželská smlouva, kterou podepsal Fridrich II. Sesselmann (1410–1483), německý duchovní a lubušský biskup (za Hohenzollerny) a Stanisław Kurozwecki, krakovský kanovník (za Jagellonce). Věno Žofie mělo činit 32 000 florenů.  Dne 11. listopadu 1475 Albrecht III. Achilles přislíbil své budoucí snaše věno ve výši 64 000 florenů. Svatba se měla konat v Poznani, ale Albrecht III. změnil místo na Frankfurt nad Odrou.  Dne 13. února 1479 se Žofie, rozloučila s rodinou, a odjela z Piotrkówa do Frankfurtu. Na cestě ji doprovázeli mimo jiné warminský biskup Andrzej Oporowski erbu Sulima (†1483), poznaňský vévoda Maciej Moszynski erbu Lodzia (1420–1492/1493), lučický vévoda Mikolaj z Kutna erbu Ogonczyk (1430–1493) a dvorní maršál Piotr Kurozwecki řečený Piorun (†1499).  Dne 14. února 1479 se Žofie ve Frankfurtu na Odrou provdala za Fridricha I., braniborského markraběte na Ansbachu. Jak napsal kronikář Jan Dlugosz, byla to skromná svatba: „"bylo tak tiše a uboze, že ani královským dvořanům nebylo dopřáno běžného jídla, a královští poslanci, rytíři a úředníci, kteří přijeli s královnou, nedostali žádné dary.""  S výplatou věna Žofii byly jisté komplikace. Dne 25. prosince, na Boží hod roku 1479, měl Kazimír IV. zaplatit první splátku věna ve výši 6 000 guldenů. Polský král požádal o přesunutí termínu, s čímž Albrecht III. souhlasil. Z důvodu, že věno bylo vyplaceno, nemohla Žofie převzít na ně vázané majetky, které ji byly Albrechtem III. přislíbeny.

Žofie jako braniborská markraběnka.

Dne 11. března 1486 zemřel Albrecht III. Achilles, braniborský markrabě a tchán Žofie. Její manžel Fridrich I. spolu se svým bratrem Zikmundem Braniborským (1468–1495) zdědili Franky. Fridrich I. dostal Ansbach, Zikmund dostal Bayreuth, jejich matka Markéta Bádenská získala vdovská práva. Žofie se stala markraběnkou v Ansbachu.  V roce 1486 manželský pár hostil v Ansbachu císaře Fridricha III. Habsburského.  Po dobu manželství existovala situace s nevyplacením věna nevěsty, tedy Žofie. V roce 1489 Vladislav II. slíbil Fridrichovi I., že přiměje svého otce k výplatě věna. Za vyplacené peníze měl Fridrich I. získat české léno ve Francích. V roce 1493 poslal Fridrich I. družinu k Janu I. Olbrachtovi, aby si vyzvedli peníze z věna. Dne 30. září 1495 psala Žofie dopis Vladislavu II., aby jí vyplatil slíbené peníze. Věno bylo vyplaceno až jejím synům, v několika splátkách v letech 1533, 1535 a 1537.  Fridrich I. udržoval kontakt s bratry Žofie. Na jaře 1494 byl na sjezdu v Levoči, kde byl přítomen Vladislav II., Jan I. Olbracht, Zikmund I. Starý, také kardinál Fridrich Jagellonský (1468–1503). Také plánoval více utužit vtahy mezi rody Hohenzollernů a Jagellonci, kdy Barbora, mladší sestra Žofie si měla vzít Joachima I Nestora (1484–1535), bratrance Fridricha I., jako nástupce na braniborském trůnu. Vladislav II. se měl oženit s Amalií (1461–1481), sestrou Fridricha I.. K realizaci těchto záměrů nedošlo.  Z dopisu Anny, dcery Fridricha II. Saského a vdově po Albrechtu III., z 13. dubna 1505 lze vyčíst, že v té době byla Žofie již vážně nemocná. V březnu 1509 spolu se svým manželem a synem Jiří byla v Praze, kdy se účastnila korunovace svého bratrance Ludvíka II. Jagellonského.  Žofie zemřela 5. října 1512 v Ansbachu. Byla pochována v cisterciáckém klášteře Heilsbronn. Její manžel uspořádal nezvykle okázalou smuteční hostinu, kdy v průběhu jedné noci bylo vypito 1500 měřic vína (8773,5 litrů), byli snědeni 2 voli a 600 ryb.

Potomci.

V manželství Žofie Jagellonská a Fridricha I. Braniborsko-Ansbašského se narodilo osmnáct dětí. V historii rodu Jagellonců byla Žofie jedinou ženou, která měla tolik dětí.

Odkazy.

Literatura.

"Řazeno dle data vydání od nejnovějšího."

Žofie Jagellonská (polsky Zofia Jagiellonka, německy Sofia Jagiellonka) (4. května 1464, Krakov – 5. října 1512, Ansbach) byla polskou královnou, litevskou kněžnou, braniborskou markraběnkou (1487) v Ansbachu a Bayreuthu. Pocházela z rodu Jagellonců. Byla dcerou Kazimíra IV. Jagellonského a Alžběty Habsburské, dcery Albrechta I. Habsburského. Dne 14. února 1479 se provdala za za braniborského markraběte Fridricha I. Braniborsko-Ansbašského (1460–1536). Byla matkou Albrechta Braniborsko-Ansbašského, velmistra Řádu německých rytířů.

索菲亚·亚盖隆卡(1464年-5月6日-1512年-10月5日,生于克拉科夫,卒于安斯巴赫),是波兰女王,立陶宛公主,安斯巴赫及拜罗伊特藩侯夫人,卡齐米日四世之女。1479年2月14日她嫁给了腓特烈二世,阿尔布雷希特·霍亨索伦是他们的儿子。


Život a studia.

Narodil se ve městě Čchü-ťiou okresu Fu-suej v provincii Kuang-si, pocházel z rolnické rodiny čuangského původu. Ve svém rodišti navštěvoval místní konfuciánskou školu, poté se učil v blízkém Čchü-li, od roku 1922 v 3. pedagogické škole Kuang-si. Od roku 1926 žil a studoval v Pekingu, kde roku 1932 absolvoval Pekingskou pedagogickou univerzitu. Pokračoval postgraduálním studiem, od roku 1935 v Tokiu na Tokijské univerzitě. Koncem roku 1937 se vrátil do Číny. Přednášel historii na pedagogické univerzitě v Kuang-si. Roku 1940 získává docenturu v oboru všeobecných dějin a v roce 1941 se stal profesorem, prvním čuangského původu. Po vzniku Čínské lidové republiky se stal prvním předsedou Čínské společnosti přátelství se zahraničními zeměmi. Roku 1954 byl zvolen poslancem Všečínského shromáždění lidových zástupců, zde pracoval ve výborech pro záležitosti národností a pro mezikulturní vztahy. Roku 1958 byl obviněn z pravé úchylky a odvolán. Roku 1979 byl rehabilitován a následující rok zvolen členem Čínského lidového politického poradního shromáždění.  Již za středoškolských studií jej zaujala regionální historie a národopis Kuang-si a po roce 1938 se mohl tomuto zájmu intenzivně věnovat, když nastoupil na Kuangsiskou univerzitu v Kuej-linu, která byla z nabízených míst nejblíže rodnému Fu-suej. Byl inspirován lidovou kulturou, tradicemi a způsobem života národnostních menšin pomezí. Získal hodně autentických poznatků z vyprávění pamětníků, pečlivě je zaznamenával, a tak zachoval rozsáhlý materiál etnografický i historicko-dokumentační.  Aktivně se podílel na probouzení národního povědomí Čuangů a na činnosti čínských etnologických spolků v Pekingu. Patřil k vlivným vědcům, byl oceňován pro mnohostrannou a hlubokou vzdělanost, objektivitu i vlastenectví. Stal se zakladatelem univerzity Li-ťiang v Kuej-linu.

Dílo.

Chuang Sien-fan byl velmi plodný autor. Napsal více než třicet statí a knih, zejména o národnostních menšinách v Číně, čuangské kultuře a o různých přírodních národech. Na toto téma publikoval přes 80 odborných studií a 7 monografií. Je považován za zakladatele moderního čuangská dějepisectví, má přezdívku otec čuangologie. Ve své práci vycházel z kritické historiografie, přičemž nakonec vytvořil platformu pro čuangské vlastenectví, obohacené o humanismus a národní vědomí. V letech 1943–1981 prováděl výzkum původních kultur národnostních menšin v jižní Číně. Dále se věnoval dějinám folklóru a lingvistiky, publikoval několik knih o historiografii, etnologii, antropologii a lingvistice. Jeho nejznámější práce, "Krátká historie Čuangů", vyšla roku 1957. Byl jedním ze spoluautorů "Historie Čuangů" vydané roku 1988. Zde předložil obecný přehled bohatého etnografického materiálu o Čuanzích. Jeho výklad historie a kultury Čuangů se stal důležitým faktorem ovlivňujícím čínskou historiografii. Nadcházející generace čuangských historiků se ve svém díle vůči němu a jeho pojetí musely nějakým způsobem vymezit. Kolem něho se z jeho žáků a spolupracovníků zformovala tzv. pakuejská škola (八桂学派) čínské etnologie.  Ovlivněn svým čuangským zázemím se kriticky se vyjadřoval k převládajícímu pojetí čínských dějin. Zdůrazňoval, že je vesměs přehlížena účast národnostních menšin, jako by historie Číny byla jen historií Chanů a vystupoval proti tomuto ztotožňování.  Od roku 1957 hájil názor o nepřítomnosti fáze „otrokářské společnosti“ v čínských dějinách, stal se neformálním vůdcem historiků s tímto názorem, tzv. školy Wu-nu (无奴学派).

Chuang Sien-fan (, čuangsky: "Vangz Yenfanh"; 13. listopadu 1899, Fu-suej – 18. ledna 1982, Kuej-lin) byl čínský historik, etnolog a antropolog, jeden z průkopníků čínské antropologie 20. století.

黄现璠(1899年-11月13日-1982年-1月18日),原名甘锦英,男,壮族,广西新宁州(现广西壮族自治区扶绥县)人,中国历史学家、民族学家、教育家和社会活动家。


Charakteristika systému.

V roce 1818 se Nizozemsko stalo konstituční monarchií. Na jaře 1848 došlo k přijetí první ústavní listiny, která upravovala pravomoci panovníka a specifikaci politického systému ve prospěch parlamentu. Jedním z jejích duchovních otců byl nizozemský liberální myslitel Johan Rudolph Thorbecke. Roku 1868 pak došlo k přijetí zásady odpovědnosti vlády vůči parlamentu, čímž byla nastolena cesta k parlamentarismu. Ovšem až od poslední třetiny 19. století dochází k takovým změnám politického systému, které jej modernizují. Tyto změny lze shrnout do tří fází:

Zrod Spojeného nizozemského království.

Moderní dějiny dnešního Nizozemského království jsou spojeny s dlouhým osmdesát let trvajícím zápasem nizozemských provincií za nezávislost na vládě španělských Habsburků. Klíčovým bodem pro zrod unitárního nezávislého státu na teritoriu dnešního Nizozemí se stalo zřízení generálních stavů, ke kterému došlo v roce 1576 v Bruselu. Tři roky poté následovalo založení "utrechtské unie", která k sobě vázala tehdejší provincie Holland, Zeeland, Utrecht, Over-Ijssel, Groningen a Friesland. Na začátku 80. let 16. století lze spatřovat na tomto území počátek nového evropského státního útvaru, který do myslí současníků vstupuje pod jménem "Spojené nizozemské provincie". Španělsko uznává tento subjekt definitivně až roku 1648 ve spojitosti s uzavřením vestfálského míru, který ukončil třicetiletou válku.  Nizozemské provincie byly pojímány již v období vrcholného středověku jako obchodní centrum, stejně tak se podílely na rozkvětu malířství. Zrodila se zde i první burza a následně i první burzovní krach v roce 1637. Nizozemí se však proslavilo zejména úspěšnými válečnými střety s Anglií o nadvládu nad světovými moři. Známými se stali admirálové de Ruzter, Tromp a další. Díky této úspěšnosti se Nizozemí v průběhu 17. století stalo jednou ze světových velmocí. Amsterdam se tehdy stal centrem země a i dnes je hlavním městem, přestože v něm nemá sídlo ani vláda, ani parlament, ani hlava státu. Toto město financovalo třetí expedici po moři Willema Barentse do Ruska, která otevřela dveře holandským kupcům. Cílem bylo nalézt severní cestu do Číny. Jiný mořeplavec Jan van Linschoten se vrátil ze své výpravy roku 1592. Po dobu pěti let shromažďoval informace o portugalských državách v Africe a hledal nejkratší jižní cestu do Indie. V předvečer 16. století Holanďané úspěšně ovládli portugalskou cestu. Následuje založení "Východoindické společnosti" v Amsterdamu roku 1602, která de facto opanovala pobřeží Afriky, Malajské souostroví, část Cejlonu. Holanďané dále postoupili až do Austrálie, Tasmánie, Číny a Japonska. V roce 1621 vzniká "Západoindická společnost", která se orientuje na obchod s Brazílií a kolonizaci Severní Ameriky. Tak je založen na ostrůvku Manhattan Nový Amsterdam, dnešní New York. Koloniální charakter si Nizozemí podrželo až do 20. století, kdy drželo kolonie v Indonésii.  Holandská expanze zasáhla také Evropu, když ve 20. a 30. letech 17. století připojilo sedm holandských provincií Brabant a Limburg. Tato dvě území pak na nich zůstala dalších stopadesát let naprosto závislá.  S příchodem 19. století vzrostl vliv Francie. V letech 1795-1806 fungovala na holandském území Batávská republika, posléze se jednalo o krátkou etapu panování Ludvíka Bonaparta jako nizozemského krále (1806-1810). Na následující čtyři roky (1810-1814) se Nizozemsko stalo integrální součástí "Francouzského státního celku", aby výsledkem vídeňského kongresu (1814-1815) vznikl státní útvar Spojené království Nizozemské, který obsahoval území dnešního Nizozemí, Belgie a Lucemburska. V roce 1830 se z něho vyděluje Belgie, naopak Lucembursko zůstává s Nizozemím v personální unii až do roku 1890.

Historie unitarismu v Nizozemí.

Konfederace holandských provincií se v roce 1789 transformovala do unitárního státu. Provinciím zůstala specifika ve formě vlastní státní správy, tradice atd. K centralizaci dochází až od roku 1795, především pak za vlády Ludvíka Bonaparta. Je zaveden institut "královských úředníků", kteří byli do provincií dosazeni z centra. Jejich úkolem bylo dohlížet na dění v nich a naplňovat vůli panovníka. Tento záměr kontroly však nebyl úspěšný, lokální elity si udržely ještě dlouhou dobu silné postavení a byly v opozici i nové oranžsko-nasavské dynastii. Největšího vlivu docílili královští úředníci v armádě a loďstvu.  V roce 1815 nastupuje na trůn Vilém Oranžsko-nasavský jako Vilém I. Oranžský (vládl již krátkou dobu v roce 1813) a stává se králem severních a jižních nizozemských provincií. S jeho uchopením moci je zřejmá snaha o centralizaci státu a vytvoření unitárního zřízení. V roce 1815 je také přijata ústava, revidovaná roku 1848, která ve svých fundamentálních článcích existuje dodnes. Jedná se o jednu z nejstarších ústav na evropském kontinentu.  Rozhodující pro vznik politické kultury a nastavení pravidel politického systému lze vidět období mezi lety 1878-1917. Na přelomu 19. a 20. století jsou nastoleny dva základní sociální problémy – pracovní podmínky dělníků a práce dětí, vyvstávají otázky rozšíření volebního práva a vládní finanční podpory soukromým subjektům (konkrétně církvemi řízeným) školám. K vyřešení těchto závažných sporů došlo v roce 1917 velkým kompromisem, kdy byl soukromým školám přiznán nárok na finanční dotace od státu a také došlo k rozšíření volebního práva, konkrétně pro všechny muže. S touto reformou byl uveden v život i poměrný volební systém (1917).  Politická kultura v této době vyzrává a klade důraz na dosažení konsenzu, vznikají klíčové politické strany, které pak zůstaly zakonzervovány až do 60. tet 20. století. Do systému je zakomponován i vliv elit na politiku, v němž hrají rozhodující úlohu představitelé dvou tradičních náboženských komunit - katolické a protestantské, rovněž tak členové tzv. sekularizovaného bloku. Ti všichni se podíleli na vzniku politického systému, který byl posléze nazván jako konsociační.  V období 1917-1967 došlo k rozkvětu tohoto "modelu konsociační demokracie" bez zásadních změn. Ty se objevily až v 60. letech. K jasnému signálu, že se v nizozemské společnosti dějí změny, byly volby v roce 1967. Do nich vstoupily i nové politické strany, které překvapily svými volebními zisky, zejména svou podporou mladými voliči. Ti dali jasně najevo, že se již nepřiklánějí k tradičním stranám, k tradiční vazbě na blízkou komunitu (tedy k sociálním vazbám daných rodinnou tradicí). Mladí vytvořili do budoucna skupinu přebíhajících „nestabilních“ voličů. Následkem toho došlo k rozrušení stability tradičních stran a k jejich následnému spojování, což bylo dříve nemyslitelné. Klíčovém bodem k tomuto stranickému přeskupení byl rozpad sekulární a třídně orientované Strany práce (PvdA), na vnitrostranickou scénu vstoupila tzv. nová levice s profilací na demokratický socialismus a radikální mobilizaci mas. Výsledkem kongresu Strany práce v roce 1969 bylo rozhodnutí, že se již nezúčastní vládní koalice, pokud bude jejím členem Katolická lidová strana (KVP). Důsledkem ve volbách 1971 a 1972, byl pak vznik koalice Strany práce s nově založenými subjekty Radikálové a Demokraté 66. Na to odpověděly konfesijně založené strany, když se na konci 70. let spojily v novou stranu Křesťanskou demokratickou výzvu (CDA). Ta dávala důraz na náboženskou komunitu obecně, nikoli jako předtím na jeden typ vyznání. Těmito změnami došlo k přiblížení politického systému k "modelu vztahu koalice-opozice."

Ústavní vývoj nizozemského parlamentarismu.

Zákonodárnou mocí v dnešní době disponuje dvoukomorový parlament – Generální stavy ("Staten Generaal"), který sídlí v Haagu. Současný stav se odráží od roku 1795 a především od historicky krátké, ale důležité epochy francouzské vlády, která měla zásadní vliv na nizozemský politický systém v době "Batávské republiky". Tehdy byl pod přímým dohledem francouzské armády vytvořen v nizozemských provinciích jednotný státní celek s prvním zákonodárným orgánem voleným lidem. K novému principu zastupitelství došlo přijetím Ústavy z roku 1798. Do té doby byli zástupci do sboru voleni na základě příslušnosti k provinciím, územním celkům a správním oblastem. Nyní došlo k novému modelu s principem zastupitelství národa jako jednoho nedělitelného celku. Následovaly další ústavní reformy z let 1801, 1805 a 1806, které transformovaly republiku zpět na království.  Ústavou z roku 1814 se zakládal "Jednokomorový parlament" čítající padesát zástupců volených nepřímo – provinčními sbory. Každý rok došlo k rezignaci jedné třetiny členů, ́na jejichž místa byli dovoleni noví zástupci. Existovalo omezení parlamentu, kdy platilo, že král není jen formální hlavou moci výkonné, ale má pravomoc rozhodovat o všem, dokonce i definovat kompetemce parlamentu. Ministři vlády byli dle ústavy v osobním vztahu k panovníkovi a neměli žádnou odpovědnost vůči parlamentu. Tento model s převahou výkonné moci panovníka setrvával až do 40.let 19. století. Zákonodárný sbor disponoval velmi omezenými možnosti. K zásadnějším proměnám vztahu panovník-parlament došlo až po odštěpení jižních provincií a vzniku Belgie, tedy po roce 1830. Klíčové neshody byly finančního charakteru. Roku 1840 odmítla dolní komora přijmout návrh na zvýšení rozpočtu poměrem hlasů 50:1. Jediným hlasujícím pro byl ministr financí. On i ministr kolonií, kteří byli zodpovědní za neúspěch rezignovali. Nejvíce se však jednalo o porážku panovníka Viléma I.  Vznik Belgie, která byla Nizozemím oficiálně uznána až v dubnu 1839, znamenal možnost revize nizozemské ústavy. Parlament se snažil razantně prosazovat změnu ve smyslu odpovědnosti ministrů tomuto sboru, nikoli panovníkovi. Král byl proti. Cestou nátlaku na panovníka bylo opětovné neschválení rozpočtu zákonodárci. Následoval kompromis s uzákoněním částečné odpovědnosti ministrů parlamentu. Vilém I. však následně v roce 1840 abdikoval, protože nebyl schopen tyto změny přijmout.  "K ústavní změně mělo dojít roku 1848", kdy poslanci žádali vyvodit finanční a politické sankce ministrů ve spojitosti s jejich odpovědností vůči parlamentu. Dále pak bylo cílem prosazení přímého volebního systému do dolní komory. Změny se však neuskutečnily. K těm došlo až v revolučním roku 1848-1849. Král Vilém II. Nizozemský (1840-1849) s ministry pod francouzským vlivem předložili dvacet sedm návrhů zákonů na revizi ústavy, ale parlament je považoval v době revolučních změn pouze za kosmetické změny. Po dalším vyjednávání krále s předsedou dolní komory došlo k rezignaci všech ministrů a králem sestavené komise, která měla za úkol připravit ústavní změny a navrhnout novou vládu. První cíl s přípravou revize ústavy uspěla, v druhém byla odsouzena k neúspěchu, protože panovník pověřil vlastního člověka, aby kabinet vytvořil.  Revize ústavy z roku 1848 přinesla změnu ve složení parlamentu a také znamenala plnou odpovědnost ministrů za všechny kroky vůči parlamentu. Dolní komora se napříště volila přímým systémem, funkční období bylo čtyřleté s dvouroční výměnou poloviny jejích členů. Volební právo bylo dáno censem podle výše daní daného člověka. Horní komoru volily nepřímo provinční sbory na devítileté období. Po třech letech se měnila jedna třetina jejích členů. Kandidovat do horní komory mohli jen občané s nejvyššími odvody přímé daně. Asi na 3 000 občanů tak připadal jeden poslanec. Došlo také ke změně mechanizmu hlasování do provinčních sborů, kdy stavovské zastoupení bylo nahrazeno přímou volbou.  Revize také obsahovala možnost rozpuštění obou komor parlamentu (najednou i samostatně). Dolní komoře bylo přiznáno právo na interpelace ministrů a podávání návrhů na změny u projednávaných zákonů.  Revize ústavy v roce 1887 přinesla nárůst členů parlamentu. V dolní komoře nadále zasedalo 100 a v horní 50 zástupců. Byl také zrušen colební finanční census. Všeobecné volební právo bylo přijato v roce 1917 pro muže, pro ženy pak 1919, s ústavní platností od roku 1922. V roce 1917 byl také zaveden proporční volební systém do dolní komory, o pět let později stejně tak i do komory horní, v níž byla délka mandátu zkrácena na šest let s obměnou poloviny zástupců po třech letech. Pravomoci parlamentu byly zvýšeny např. v zahraniční politice. Panovník nemůže nadále vyhlásit válku bez jeho souhlasu.  Revize z roku 1938 přinesla neslučitelnost funkcí – poslaneckého mandátu a člena vlády (od roku 1948 je rozšířena na neslučitelnost u státních podsekretářů).  Úpravy z roku 1956 znamenaly nárůst členů dolní komory na 150 a horní na 75.  Změna ústavy ze 17. února 1983 znamenala potvrzení jasné vedoucí úlohy zákonodárné moci v politickém systému státu. Dále bylo potvrzeno čtyřleté funkční období obou komor a proporční volební systém.

Moc výkonná.

"Výkonnou (exekutivní) moc tvoří"

Hlava státu.

Současnou hlavou státu je král Vilém Alexandr Nizozemský, který nastoupil na trůn v roce 2013 po abdikaci své matky královny Beatrix.. Oficiálním sídlem je od roku 1984 haagský palác Noordeinde.  Klíčovou roli v exekutivě hrál panovník v období 1815-1849. Ztělesňoval nejvyšší institut výkonné moci a zároveň byl symbolem jednoty státu. Tento model vycházel z tradic Napoleonské Francie, která preferovala v čele moci výkonné silnou autoritu. Tento francouzský vliv lze dodnes v nizozemském systému spatřovat, konkrétně v upřednostnění principu suverenity lidu před suverenitou parlamentu. Silnou pozici začal panovník ztrácet po roce 1848, respektive 1849.  Od konce 19. století slábl vliv panovníka zejména díky lídrům politických stran. Nejvíce se o to zasazovali socialisté. Jejich odpor vůči hlavě státu vyvrcholil ve 30. letech 20. století, kdy dokonce odmítali naslouchat novoročním projevům panovníka v parlamentu. Druhý tábor liberálů nebyl nikdy otevřeně a úplně proti výkonné moci krále, ovšem s postupující demokratizací neblokovali výrazné omezení moci panovníka. Ambivalentní poměr k monarchickému zřízení byl vždy patrný u katolíků. Příčinou bylo i ustanovení, že panovník je z ústavy vždy protestant, což platí do současnosti.  V současnosti je panovník hlavou státu a symbolem jednoty státu. Ze svého úřadu se jedná o nedotknutelnou osobu, která nemá žádnou odpovědnost k zákonům a nařízením, která signuje. Tato tíha odpovědnosti leží na členech vlády. Přesto je z hlediska typologie faktem, že nizozemský parlamentarismus v rámci konstituční demokracie klade "„ohledy na tradiční postavení panovníka silněji“", než v jiných monarchiích jako jsou např. Švédsko nebo Spojené království. Jedním z příkladů silnějšího postavení je například důležitá funkce při konstituování nové vlády, kdy panovník vede porady s lídry parlamentních stran, prezidiem komor a sám jmenuje osobu pověřenou politickým vyjednáváním o složení nové vlády.

Předseda vlády.

Dynamickou, rozhodující složku moci výkonné představuje předseda vlády a vláda samotná. Volba nového premiéra je závislá na dohodě panovníka s předsedy obou komor parlamentu. Těchto rozhovorů se účastní také šéfové politických parlamentních bloků. Předsedou vlády se tak stane osoba, na které je největší politický konsenzus nejsilnějších politických sil.  Vztah premiéra ke členům vlády procházel dlouhým vývojem. Do 30. let 20. století nebyl předseda vlády spolu se svým úřadem ani oficiálně uznáván. Postavení šéfa kabinetu záviselo na aktuální politické situaci a vytvořené koalici stran. Dnes je stav odlišný, premiér hraje klíčovou roli při tvorbě vlády, a také o distribuci vládních křesel jednotlivým politickým subjektům. Přesto bývá dodržováno neformální pravidlo, že kandidáty na ministry mohou nominovat strany budoucí vládní koalice dle dohody. Jednání o vzniku nového kabinetu je v Nizozemsku standardně dlouhodobou a složitou záležitostí. Panovník nejdříve určí tzv. "prostředníka (informátora)", což je osoba mající za úkol zmapovat situaci o možných kombinacích koalic politických stran, které by měly většinovou podporu v dolní sněmovně. Prostředník vede jednání mezi úspěšnými subjekty, tedy stranami, které byly zvoleny do parlamentu. Po této fázi mapování zvolí panovník další osobu, tzv. "formateur", kterou pověří vlastním vytvořením nové vlády. Téměř vždy se pak "„formateur“" stane i předsedou vlády. Vyjednávání o složení kabinetu byla v 19. století zpravidla dlouhodobá, obvykle čtyři a půl týdne, ale i šest až osm týdnů. Jen jednou v období 1888-1913, konkrétně v roce 1894 vznikla vláda za jedinou noc. První polovina 20. století přinesla časové zkrácení povolebních rozhovorů. Jen v roce 1925 se vyjednávalo dva měsíce a po další vládní krizi, která se rozhořela na podzim téhož roku, se nová vláda utvářela dlouhých 113 dní.  Panovník jmenuje na základě královských dekretů nové členy vlády do funkce na prvním oficiálním setkání ministrů. Dekrety jsou kontrasignovány i předsedou vlády, což de facto navozuje situaci, že vláda jmenuje sama sebe. Následně předstupuje vláda se svým programovým prohlášením před dolní komoru.

Vláda.

Vláda je kolektivní orgán výkonné moci, vytvořený na základě výsledků parlamentních voleb. Vedle rezortních ministrů jsou zde dva ministři pověření gescí Antil a ostrova Aruba. Do roku 1983 nizozemská ústava neznala pojem „vláda“ ve smyslu instituce, ale hovořila jen o jednotlivých ministrech. To byl důvod proč do té doby neexistovala ani skutečná funkce předsedy vlády. Tu zastával vždy jeden ministr po období tří měsíců. Taková osoba byla do funkce buď volena či existovala rotace.  V roce 1938 byl přijat zákon, který členům vlády zakazoval zastávat současně poslanecký mandát. Proto pokud se poslanec stane ministrem, musí na něj rezignovat a podstoupit ho dalšímu kandidátovi. V takovém případě hovoříme o tzv. "klouzavém mandátu". Existuje však výjimka, pokud je ministr po parlamentních volbách zvolen za poslance, tak je možné vykonávat obě funkce současně po dobu tří měsíců (předpokládá se, že do té doby vznikne nová vláda vzešlá z voleb). Rozdílem od britského modelu parlamentarismu je také fakt, že nový člen vlády se nemusí účastnit voleb a nekandidovat na poslance, ale může být vybrán z nepolitického prostředí. Tato možnost je poměrně rozšířena, např. od roku 1848 do 60. let 20. století nebyla polovina ministrů kabinetu předtím vůbec zvolena za poslance. Dalším specifikem byl fakt, že do 70. let minulého století neexistoval těsný vztah mezi ministry a poslaneckým klubem strany, která je do vlády vyslala. Tento vztah se ovšem radikálně proměnil v posledních třiceti letech.  V období 1880-1958 (s výjimkou války 1939-1946) se v zemi vyměnilo celkem osmnáct kabinetů, z toho třináct dokončilo celé funkční období a jen čtyřikrát byla jeho činnost ukončena předčasně. Po druhé světové válce se tento diskurz oslabil. V letech 1965-1983 byl nastolen trend častější výměny vlády, celkem jich fungovalo jedenáct, přičemž došlo k nižší době fungovámí a častějším pádům vlády, zejména pro vnitrokoaliční krize. Navzdory těmto faktům platí, že vlády v Nizozemí vládnou na širším politickém konsenzu parlamentních stran, než v jiných státech.  Z hlediska fungování kabinetu zde formálně existuje model autonomie jednotlivých ministrů, tedy nizozemská vláda se nikdy neřídila modelem "kolektivní odpovědnosti". To je vysvětlováno jako důsledek přetrvávajícího vlivu panovníka na činnost vlády a jeho formální spoluodpovědnost za fungování jednotlivých sfér státu. Ve skutečnosti je zde však aplikován model standardní pro parlamentní systémy, tedy odpovědnost předsedy vlády a jeho kabinetu vůči parlamentu, respektive dolní komoře. Hlavní střet o pravomoci vůči vládě se odehrál mezi panovníkem a parlamentem v letech 1866-1868 a zákonodárci z něho vyšli vítězně. Rok 1868 je tím, kdy zvítězil v zemi parlamentarismus. Cesta k němu započala "ústavní reformou" v roce 1840, která zavedla spolupodpis ministra a tím i jeho odpovědnost pod zákony. Reforma ústavy o osm let později potvrdila odpovědnost vlády, respektive ministrů před parlamentem. V reálném politickém životě Nizozemí se předpokládá, že pokud parlament nesouhlasí s navrhovanou politickou koncepcí vlády, pak tato podá demisi. Pokud se jedná o program konkrétního člena vlády, pak by měl rezignovat právě jen odpovědný rezortní ministr. Avšak teoreticky je možné, aby se kabinet neřídil vůlí většiny parlamentu (dolní komory) a požádal o vyjádření na svou existenci voliče. V případě, že by voliči vyslovili nesouhlas s vládou, pak ta by musela podat demisi. V praxi se však uplatňuje model uvedený výše, kdy vláda rezignuje poté, co parlament vysloví nesouhlas s její koncepcí.  Návrhy vládních usnesení jsou přijímány prostou většinou hlasujících ministrů. Pokud jí nelze dosáhnout, pak je daný bod odložen na další jednání. V situaci neodkladnosti předseda vlády disponuje právem rozhodnout "(tzv. casting vote)".

Poradní orgány.

Státní rada.

Hlavním poradním orgánem je v současnosti "Státní rada" "(Raad van Stare)", která je jmenována panovníkem, který vede její jednání. Byla zřízena již Karlem V. roku 1531 s tehdejším sídlem v Bruselu. V roce 1588 se rada stala permanentním administrativním orgánem, který odpovídal za návrhy. V současné podobě rada funguje od roku 1815. V roce 1861 získala možnost řešit i administrativní problémy. Poslední změny pravomocí proběhly v letech 1962, kdy se pod její gesci dostal i vztah Nizozemí a Antil, a poté také roku 1976, kdy se začala zabývat právními otázkami.  Mezi účastníky rady patří i následník trůnu počínaje osmnáctým rokem života. Těleso je tvořeno 28 stálými členy a 14 „dočasnými členy“, kteří mohou být využiti k práci na konkrétních bodech. Členství v radě je doživotní bez možnosti odvolání. V praxi funguje úzus, že členové odchází po sedmdesátém roku života. Členem se stává osoba jmenováním panovníka na návrh ministra vnitra po konzultaci s ministrem spravedlnosti.  Před příchodem návrhů zákonu do parlamentu, mohou být projednány Státní radou, stejně jako je v její kompetenci hodnotit mezinárodní smlouvy. Její další funkce spočívá v nejvyšší odvolací instanci, kterou je mezi spory státu a občanů nebo zájmovými skupinami a firmami. Jedná také o vhodnosti členů vlády a ve výjimečných případech může zastávat na přechodnou dobu funkci hlavy státu.

Sociálně ekonomický výbor.

"Sociálně ekonomický výbor (SER)" je dalším důležitým poradním orgánem, složený ze zástupců hospodářských skupin. Odbory a zaměstnavatelské organizace sem nominují po patnácti osobách, dále jsou zde účastni zástupci Koruny nominovaných kabinetem, ovšem platí, že jsou oficiálně na vládě nezávislí. Nemají právo za ní jednat, což je důvodem proč tento orgán nelze považovat za standardní tripartitu. Pro platnost vzešlých dohod je nutné uskutečnit následná jednání s vládou. Přesto je činnost SER velmi vysoko hodnocena jako významná, protože se mimo jiné na ní vláda pravidelně obrací. Orgán má jasnou pozitivní roli v dosahování konsenzu v zemi.

Státní revizní úřad.

"Státní revizní úřad (Algemene Rekenkamer)" má ve své kompetenci dohlížet na financování a rozpočet státních a polostátních orgánů. Kontroluje efektivitu vynaložených zdrojů a jejich oprávněnost.

PBO – veřejnoprávní organizace.

"PBO – veřejnoprávní organizace" jsou dalším důležitým poradním orgánem, které mají za předmět činnosti ekonomické aktivity. Na počátku nového tisíciletí již fungovalo přes 40 takových výborů PBO a 20 subkomisí PBO. Paralelně s nimi působí v zemi dalších 250 poradních sborů, které provádí vyhodnocení a formulaci stanoviska k návrhům novel existujících zákonů.

Zákonodárná moc.

Parlament.

Nizozemský parlament je dvoukomorový, hovoří se o tzv. "bikameralismu". Horní komora (Eerste Kamer) je složena ze 75 senátorů, dolní komora (Tweede Kamer) pak ze 150 členů. Volební období trvá čtyři roky, každá z komor může být před vypršením svého mandátu předčasně rozpuštěna. Volba do obou komor je proporční (poměrný systém). Rozdíl je ve formě, zatímco do dolní sněmovny volba probíhá přímo (voliči), horní je volena provinčními sbory dle čl. 50-72 Ústavy. Platí zde i princip neslučitelnosti mandátu. Výkon definovaných postů (ministři, státní sekretáři, soudci, soudní úředníci) nemohou zastávat funkci poslance. Dále není přípustný souběh členství v dolní a horní komoře. Existuje tzv. "klouzavý mandát", pokud se poslanec stane např. ministrem, pak jeho mandát přejde (sklouzne) na náhradníka. Ústavní rozhodnutí parlamentu nelze podle čl. 120 Ústavy napadnout a zkoumat v přezkumném řízení u soudu. Čl. 91 Ústavy svěřuje do pravomoci parlamentu vyhlášení a ukončení válečného stavu.  Pro přijetí zákona je potřeba "prosté nadpoloviční většiny přítomných poslanců" v obou komorách. Výjimku tvoří zákony, které se týkají královské rodiny (čl. 29 a 30) a platů poslanců (čl. 63), kdy je vyžadována 2/3 většina obou komor.  Hlavním úkolem parlamentu je přijímání zákonů, kontrola a dohled vlády (interpelace), zřizování vyšetřovacích komisí. Samotnou kapitolou je pak přijímání " ústavních zákonů". Ty vyžadují dvojí projednání parlamentem. To znamená, že před jejich schválením musí proběhnout nové volby celého parlamentu, a tak se schválením souhlasí dvě různá zákonodárná tělesa. K jejich přijetí je nutný "souhlas 2/3 všech poslanců" v každé komoře. Nově zvolený parlament pak schvaluje předložený ústavní zákon, tak jak mu byl předložen a nemá právo činit pozměňovací návrhy a dodatky.  Tradičně právem rozpuštět parlament disponoval panovník, v současnosti má toto právo vláda (formálně je však vyhlášeno stále panovníkem). Do roku 2003 byla dolní komora rozpuštěna sedmkrát, horní pak jednou. Zákonodárný sbor lze rozpustit také při vleklém sporu mezi oběma komorami, či rozepřím mezi ním a vládou. Pokud je komora rozpuštěna (nebo obě komory), je dle zákona nutné uvést termín voleb a první zasedání nově zvoleného sboru.  Politický systém země se od roku 1967 významně posunul od "konsociačního modelu". To dokládají statistická fakta. Například při srovnání počtu projednávaných zákonů se jejich počet v letech 1956-1957 a 1971-1972 nijak nezvýšil (ze 185 na 213), tak počet předložených návrhů zákonů a doplňků vzrostl velmi markantně (z 20 na 176). Počet interpelací ve zkoumaném období 56/57 a 71/72 vzrostl ze šesti na devatenáct, ovšem množství směřující na ministry stouplo přibližně desetinásobně (z 211 na 2092). S tím se zvýšil i počet asistentů poslanců. Nárůst poslanecké aktivity je prezentován ve smyslu změny politického klimatu země. Kdy došlo k odklonu od významné segmentace nizozemské společnosti ("verzuiling"). To znamená od napojení konkrétní politické strany na nějakou komunitu a tím předem definovaný postoj členů strany na projednávaná témata. Zvýšení parlamentní aktivity po roce 1967 lze interpretovat rozrušením těchto vazeb politická strana – skupiny společnosti, tedy ústupem od konsocialismu a vzdáním se klientelismu. V politologii se hovoří o tzv." post-verzuiling period" (období po segmentaci společnosti). Dolní komora má ve svém čele "prezidium", které je tvořeno předáky v něm zastoupených politických stran. Nejdříve bylo tvořeno jen předsedou a dvěma místopředsedy, v roce 1984 došlo k rozšíření na šest zástupců.  Arend Lijphart hovoří o podstatném prvku tzv. "Výboru starších (Senioren convent)", jehož existence spadala do dřívějších dob (fungoval ještě v 60. letech 20. století). Neformální výbor tvořily lídři pěti politických stran. Jeho schůzky byly nahodilé dle potřeby, především měl smysl v řešení a předcházení krizových situací. Představoval šedou eminenci politického systému, která měla rozhodující vliv na celou tvorbu politiky.  V parlamentu existují kluby, které mají od jednoho do padesáti členů. Jejich funkce je autonomní od sekretariátů svých politických stran. V 90. letech existovalo v průměru 9 klubů v dolní komoře. Rozpady parlamentních klubů nabyly významu až od 60. let 20. století, kdy se někdy podařilo odtrhnuté frakci získat podporu voličů a tak konstituovat nový politický subjekt na scéně. Takovým příkladem je např. strana Radikálové (PPR), která vznikla v roce 1968 z aktivity jen tří poslanců Katolické lidové strany, a která se prosadila na celonárodní úrovni. Podobný osud měla i strana Demokratičtí socialisté 70 (DS 70), která vznikla odtržením poslanců od mateřské Strany práce. Její členové byli v letech 1971-1972 dokonce ve vládě, ale v roce 1981 zaznamenala rozpad.

Soudní moc.

Nejvyšší soud má 20 členů, kteří jsou jmenováni doživotně (v reálné praxi do 70. roku života). Jedná se o nejvyšší odvolací instanci pro všechny nižší soudy. V gesci nemá pravomoc rozhodovat o ústavnosti zákonů.

Ombudsman.

1. ledna 1982 byl zaveden institut ombudsmana. Předcházela tomu dlouhá přibližně dvacetiletá diskuze. Jeho volba probíhá v parlamentu, který mu určuje také výši rozpočtu. Ombudsman je mu odpovědný a předkládá komorám výsledky své činnosti. Sídlí v Haagu. Z ústavy vyplývá možnost občana podat stížnost ve věci ochrany lidských práv i panovníkovi, ovšem tato cesta je de facto neúčinná. Panovník jí sám neřeší a podstupuje jí příslušnému ministrovi, na jehož oblast si občan stěžuje. Ombudsman je v tomto smyslu nezávislý na vládě, má právo šetřit stížnosti a obracet se na ministra o vysvětlení. Následně může doporučit legislativní změnu vládě pokud shledá, že stížnost odhalila obecný nedostatek v zákoně.

Místní správa.

Nizozemsko je složeno z dvanácti provincií a tří zvláštních správních obvodů - karibských ostrovů Bonaire, Saba a Svatý Eustach (tzv. Karibské Nizozemsko). Nizozemské království tvoří i 3 další autonomní země - Aruba, Curaçao a Svatý Martin.  Existuje zde specifický model státní správy, který má decentralizovaný charakter s volenými orgány na všech úrovních. Silně je zde zakotven princip subsidiarity, zejména množství pravomoci pro nejnižší správní jednotky – obce. To je na evropském kontinentu výjimečné, ovšem vychází to z historických okolností. Obecní svépomoc byla dříve důležitá pro obdržení nové půdy (vysoušení bylo finančně nákladné) a neustálý zápas s povodněmi.

Obec.

Obec představuje samostatný politicko-správní subjekt vzniklý v této formě roku 1795 pod francouzskou nadvládou. V této epoše však disponovaly jen malými pravomocemi, tak jak bylo v rámci francouzského centralismu běžné. Paralelně s tím, ale byly regulovány i možnosti nejvýznamnější úrovně místní správy – provincií. Nárůst pravomocí u obcí lze zaznamenat ve druhé polovině 19. století. Roku 1897 vzniká "obecní fond", který poskytuje obcím finanční obnosy prostřednictvím tzv. "globální dotace", kdy docházelo k redistribuci zdrojů pro podporu ve školství, zásobování vodou, plynem a elektřinou. V roce 1929 byl systém upraven, kdy nejdůležitější pro přerozdělování financí se stal počet obyvatel obce.  Po skončení druhé světové války docházelo k vyšší frekvenci slučování obcí do větších administrativních jednotek. Návrh na sloučení vychází od provincie, jediným orgánem, který pak o sloučení rozhoduje je vláda. Teoreticky lze sloučit obce i bez jejich vědomí a proti vůli místních občanů, v podstatě jen v mimořádném případě.  Druhým charakteristickým znakem vývoje správy, který se v Nizozemsku rozvíjí od sklonku 18. století je centralizace. Za jejím prosazením stojí zejména vysoká míra urbanizace a geografická situace země, přesto si obce zachovaly důležité pravomoci. K centralizaci přispěla i vertikální struktura společnosti, která nahrazuje územní spojitost státu, a která nastolila model malých pravomocí poskytovaných provinciemi a přenosu účelových dotací z ústředí na periferii, tedy na obec. Funkce obecního starosty je velmi významná "(Burgemeester)". Starosta je jmenován královnou na šestileté období na návrh guvernéra provincie. V reálné politice existuje pravidlo, že pokud se před koncem funkčního období neobjeví návrh na jiného starostu, pak je současnému automaticky prodloužen mandát na dalších šest let. V obci vládne vždy koalice, kdy je běžné, že zástupci jedné politické strany nemají nadpoloviční převahu.  Základním článkem nizozemské územní správy byly a jsou i v současnosti obce. Ty mají při počtu obyvatel do 3000 obyvatel 7 radních, nad 200 000 pak 45 radních. Jejich možnosti a pověřené pravomoci jsou velké. Mají právo být vlastníkem komunálních podniků, divadel, zřizovat nemocnice, policejní sbory, školy všech stupňů (např. univerzita v Amsterdamu je takovým typem), stát pak doplní učební osnovy platné v celé zemi. Obec také staví domy. Finance jsou jim poskytnuty z rozpočtu, do něhož stát dává asi jednu polovinu, druhou pak obec získává z tzv." obecní daně", tj. ze zisků komunálních podniků a obecních nemovitostí.

Provincie.

V každé nizozemské provincii existuje volený orgán - "provinční stav" "(De Provinciale Staten)." Ty jsou voleny občany, kteří mají právo volit do dolní komory parlamentu. Z členů stavu je pak zvolen vlastní šestičlenný výkonný orgán (vláda provincie), v jejímž čele stojí "guvernér – královnin komisař", jmenovaný na návrh vlády země panovníkem s šestiletým funkčním obdobím. Guvernér předsedá jak provinční vládě, tak i provinčnímu stavu. Jednání stavu je veřejné. Jako existuje obecní fond na financování obcí, tak na úrovni provincie funguje tzv. "provinční fond". Provinční stav je volen na čtyřleté období.

Nizozemské politické strany.

TK = Tweede Kamer (Poslanecká sněmovna) EP = Europees parlament (Evropský parlament)

Politický systém Nizozemska je charakterizován rozdělením politické moci a jejím institucionálním zakotvením v zemi. Nizozemsko je konstituční monarchie založená na parlamentní zastupitelské demokracii. Jedná se o decentralizovaný unitární stát na bázi konsociačního modelu (viz stranický systém).

《荷兰宪法》颁布于1814年3月29日,据1848年修改后的宪法规定荷兰是世袭君主立宪王国。荷兰为议会制君主立宪制国家,且其采用典型协商民主制度。立法权属国王和议会,行政权属君主和内阁。其最高国务协商机构国务委员会的主席一职由国王本人担任, 他可以任免其他成员。议会由一院和二院组成。二院拥有立法权;一院有权对法案作出同意或拒绝的决定,但不能提出或修改法案。


Části.

Měřítko se skládá ze dvou částí. Na pevné části je základní stupnice (v milimetrech a palcích), na posuvné části je index s vernierem (noniem). Měřítko má zpravidla dva páry čelistí (ramen), větší pro měření vnějších rozměrů, menší zahrocené pro měření rozměrů vnitřních (například otvorů), a na dolním konci výsuvný hloubkoměr pro měření hloubky. Páčka (případně šroubek) na posuvné části slouží k jejímu uvolnění a aretaci.

Rozlišení a přesnost posuvných měřítek.

Rozlišením se rozumí obecně nejmenší změna měřené veličiny, kterou je přístroj schopen zaznamenat. U analogových měřidel to bývá většinou hodnota nejmenšího dílku stupnice. Standardní posuvná měřítka s noniem umožňují měřit s přesností na 0,1 mm, existují i provedení s rozlišením 0,05 nebo 0,02 mm a digitální posuvná měřítka s rozlišením 0,01 mm. Pro méně přesná měření se používá kovové nebo jiné pravítko, pro přesnější měření se používá mikrometr.

Rozsah měřených délek.

U běžných posuvných měřítek lze měřit rozměry v rozsahu od 0 do 150 – 300 mm. Vyrábějí se i dílenská posuvná měřítka pro průmyslové použití s rozsahem až 4 metry.

Měření a odečítání.

Klasická analogová posuvná měřítka využívají vernier (nonius). Při měření se měřený předmět sevře mezi čelisti (u vnitřních rozměrů se čelisti roztáhnou na dotyk) a na nulové rysce (indexu) se odečte základní rozměr - nejbližší nižší hodnota v milimetrech. Zlomky milimetru se posléze odečtou pomocí nonia: rozhodující je, která ryska na posuvné stupnici se přesně kryje (koinciduje) s některou ryskou na základním měřítku (viz obrázek). Je-li to kupříkladu sedmá, k dříve odečtenému údaji v mm je třeba přičíst ještě 0,7 mm (stupnice na noniu představuje vlastně "zvětšený" jeden milimetr, rozdělený na příslušný počet dílků dle rozlišení - na obrázku je to 0,05 mm). Existují i analogová měřítka s číselníkem (ciferníkem), kde jsou zlomky milimetru ukazovány ručičkou podobně jako na hodinách.  V současné době se vyrábějí i digitální posuvná měřítka. Od analogových se liší tím, že nemají nonius a jejich pevná a posuvná část fungují jako magnetický, indukční nebo kapacitní snímač dráhy. Pohyblivá část je dále opatřena zdrojem el. energie (baterií), integrovaným obvodem a číslicovým displejem, který zobrazuje přímo naměřenou hodnotu. Pracuje se s nimi stejně jako s analogovými měřítky, oproti nimž mají zejména výhodu jednoduššího odečítání naměřených hodnot; nevýhodou naopak může být jejich závislost na zdroji el. energie, bez nějž vzhledem k absenci nonia i (většinou) stupnice neumožňují ani přibližný odečet měřené hodnoty. Mnoho měřítek odebírá z baterie nezanedbatelný proud i ve "vypnutém" stavu, kdy se vypne jen displej, ale měřící obvod stále pracuje. Digitální měřítko může mít tlačítko pro vynulování, které umožňuje nastavit počátek stupnice v libovolné poloze, a tím měřit přímo rozdíl od této hodnoty (diferenciální měření), přepínač zobrazení naměřené hodnoty v milimetrech/palcích, případně tlačítko pro zapamatování aktuálně naměřeného rozměru. Některá digitální měřítka mohou mít konektor pro výstup naměřených dat do počítače nebo jiného přístroje.

Posuvné měřítko je měřidlo pro měření délek. V řemeslnickém slangu bývá nazýváno šuplera nebo šupléra (z Německého "Schublehre") nebo také posuvka. Používá se především ve strojírenství a průmyslu.

卡尺也称卡钳,是用来测量物体两点或两对立面(如内外径、物体厚度等)之间距离用的一种测量工具。最简单的卡尺为圆规状,顶部有向外或向内的尖端。卡尺的顶端可以手动调整,直至与所需测量的两面相顶。如此之后卡尺可以即可以离开被测物,并通过测量其顶端距离从而间接得到物体两面间距。卡尺在金工、木工、理学、机械工程以及医学领域内被广为应用。


Život.

Ezdráš pocházel z pokolení Aronova a žil v Babylonii asi sto let poté, co Kýrův edikt (538 př. n. l.) Židům dovolil návrat z vyhnanství. Ezdráš zastával úřad jakéhosi tajemníka pro židovské záležitosti a roku 458 př. n. l. odešel s velkými pravomocemi a pověřením krále Artaxerxa I. do Jeruzaléma řídit obnovu židovského náboženského života a organizovat chrámovou službu. Byl také pověřen ustanovovat soudce. S Ezdrášem se vrátilo asi 1500 dalších osob.

Kniha Ezdráš.

Jeho působení líčí biblická Kniha Ezdráš, která v kapitole 7 podává nejprve jeho rodokmen a pověřovací list, od 7,27 přechází z aramejštiny do hebrejštiny a zároveň do vyprávění v první osobě. Ezdráš se snažil upevnit dodržování Zákona a zejména sobotního klidu a přičinil se, aby se židovští předáci, kteří si vzali pohanské manželky, s nimi rozešli. Židovská tradice mu přisuzuje velké zásluhy o sebrání a redakci knih Zákona (Tóry) a nazývá ho čestným titulem „Písař“ nebo dokonce „druhý Mojžíš“. „Zákon“, který se veřejně předčítal podle Neh 8-10, někteří ztotožňují s takzvaným Kněžským kodexem (P), jiní pokládají Ezdráše i za autora celého souboru Knihy kronik.

Ezdráš v islámu.

Islám mluví o Ezdrášovi v Koránu i Ibn Kathirově sbírce islámských příběhů. Zdá se, že Mohamed měl k dispozici odlišné zdroje, než biblickou Knihu Ezdráš (popřípadě knihu Nehemjáš, která některých verzích Bible bývá nazývána jako 2. Ezdráš), jelikož je v Koránu napsáno, že "židé považují Ezdráše za Syna Božího".  Je pravděpodobné, že Mohamed měl k dispozici deuterokanonickou 4.Knihu Ezdrášovu, která pojednává o prorokovi Edzrášovi, ačkoliv není jasné, zda jde o stejnou osobu jako byl kněz Edzráš v 5.století. Tato kniha nazývá Ezdráše "prorokem podobným Mojžíšovi" (což je titul, který křesťané osobují Ježíšovi a muslimové Mohamedovi) a mluví také o Synu Božím, který má přijít na svět.

Ezdráš (z latinského "Esdras", : עזרא, Ezra) byl židovský kněz a písař, vysoký úředník na perském dvoře, pověřený organizovat návrat Židů do Jeruzaléma kolem roku 458 př. n. l. S jeho jménem je spojena biblická Kniha Ezdráš.

以斯拉,天主教译厄斯德拉(, '、、、英语:Ezra,意为耶和华帮助),又称文士以斯拉 / 厄斯德拉经师(, '、英语:Ezra the Scribe),祭司(司祭)后裔,是希伯来圣经的一个重要人物。


Život.

David Carradine se narodil 8. prosince 1936 v kalifornském Hollywoodu jako John Arthur Carradine, nejstarší syn známého amerického herce Johna Carradineho a jeho manželky Ardanelle Abigail, rozené McCoolové. Byl převážně irského původu a měl několik nevlastních bratrů: Bruce, Keitha, Roberta a Christophera, z nichž všech se také stali herci. Byl strýcem hereček Ever Carradine a Marthy Plimptonové.  Rodina malému Johnovi říkala Jacku a jeho dětství bylo značně neklidné. Jeho rodiče se rozvedli a následně znovu vzali a navíc byl vychováván společně s matčiným synem z předchozího manželství, kterého Davidův otec John adoptoval. John Carradine si navíc přál velkou rodinu, jeho manželka ale pokaždé tajně šla na potrat bez manželova vědomí. David se nakonec pokusil spáchat sebevraždu oběšením: neúspěšně. Po třech letech manželství se pár rozešel a John se odstěhoval, aby nemusel čelit soudu o výživném. Následovaly vleklé spory o umístění dítěte k jednomu z rodičů. Nakonec odešel s otcem do New Yorku.  V roce 1960 byl naverbován do armády a krátce po tom požádal o ruku svou tehdejší přítelkyni Donnu Lee Bechtovou. Ještě o Vánocích toho roku, konkrétně 24. prosince, si ji vzal. Roku 1962 mu pak Donna porodila dceru Calistu.  Po opuštění armády se rozhodl vydat se na hereckou dráhu a aby nedošlo k záměně s jeho otcem, nechal si rodné jméno John změnit na David.  Začínal v divadlech a jeho první větší rolí byla ta ve hře "The Royal Hunt of the Sun", která pojednávala o zničení Incké říše. Za tuto roli získal ocenění Theatre World Award.  V roce 1968 se rozvedl s první manželkou Donnou a rozhodl se odejít z New Yorku a vrátit se do Kalifornie. Pak si zahrál roli mistra Caina v televizním seriálu Kung Fu (1972-1975), za kterou byl nominován na cenu Emmy a Zlatý glóbus.  Do roku 1975 žil s přítelkyní Barbarou Hershey, se kterou se ale rozešel. Tři roky před rozchodem mu ale Barbra porodila syna jménem Free, který byl ve věku devíti let přejmenován na Toma. Následně byl zasnoubený se Season Hubley, pár se ale nikdy nevzal. O dva roky později, v roce 1977 se pak znovu oženil, tentokrát s Lindou Gilbertovou, bývalou manželkou kytaristy skupiny The Byrds: Rogera McGuinna. Rok po svatbě se Lindě a Davidovi narodila dcera Kansas. Stejně jako předchozí vztahy, i tento skončil rozchodem. Další manželství uzavřel s Gail Jensenovou, která ale po jedenácti letech manželství zemřela.

David Carradine (* jako John Arthur Carradine, 8. prosince 1936, Hollywood – 3. června 2009, Bangkok) byl americký herec, kterého proslavily role mistrů bojových umění v seriálech "Kung Fu" a "", či ve dvojdílném snímku Kill Bill. Za svůj život byl mnohokrát stíhán za zneužívání návykových látek.

<unk>果属(学名:')常称芒果属,是漆树科中开花植物的一种。它包含大约69个物种,其中最着名的是普通芒果(Mangifera indica)。多样性的中心位于亚热带和热带的南亚和东南亚,而印度的物种数量最多。 它们通常是低地雨林中的林冠树,树的高度可达。


Obyvatelstvo.

V obci a tedy i v regionální jednotce žilo v roce 2011 32 977 obyvatel, z čehož kromě čtyř na ostrůvku Samiopoúla všichni žili na hlavním ostrově. Obec Samos se člení na čtyři obecní jednotky, které se dále skládají z komunit a ty z jednotlivých sídel, tj. měst a vesnic. V závorkách je uveden počet obyvatel obecních jednotek a komunit.

Geografie.

Samos má zhruba 477 km2. Nejvyšší horou je Kerkis dosahující výšky 1434 m n. m. Hlavní město ostrova, Samos či také "Vathy", se dříve také nazývalo "Kato Vathy" (Κάτω Βαθύ) nebo též "Limin Vatheos" (Λιμήν Βαθέος).

Hospodářství.

Ekonomika spočívá zejména v zemědělství a turistice. Hlavními zemědělskými výrobky jsou hroznové víno, med, olivy, olivový olej, citrony, sušené fíky, mandle a květiny.

Historie.

V klasické antice byl ostrov centrem iónské kultury a bohatství. Ostrov proslavily například zdejší vína a červená keramika. Největšího rozkvětu dosáhl Samos za vlády tyrana Polykrata. Později byl pod kontrolou Perské říše a v období helénismu o vliv nad ostrovem soupeřili Ptolemaiovci a Seleukovci. V 2. století př. n. l. se ostrov dostal pod kontrolu Římské říše. Během středověku byl součástí Byzance a poté jej získali Janované. V té době byl Samos opět centrem řecké kultury a umění, dokud jej roku 1566 nezískali Osmané. Obyvatelé ostrova se roku 1821 připojili k řecké válce za nezávislost, avšak Samos zůstal po jejím skončení součástí Osmanské říše. Roku 1835 získal ostrov v rámci říše určitou autonomii a roku 1912 byl začleněn do Řeckého království. Během druhé světové války byl ostrov okupován italskými a posléze německými jednotkami.  Významnými rodáky byli například Pythagoras, Ezop, Epikuros či Aristarchos.  Do roku 2011 tvořil spolu s ostrovem Ikarií a skupinou ostrovů Fourni stejnojmennou prefekturu spadající pod kraj Severní Egeis.

Architektura.

Na ostrově se nachází dvě památky zapsané v seznamu Světového dědictví organizace UNESCO – Héraion na Samu a Pythagoreion. Do seznamu byly oba zapsány roku 1992.

Samos (druhý pád "Samu", řecky Σάμoς) je řecký ostrov, který leží ve východní části Egejského moře poblíž pobřeží Malé Asie. Spolu s okolními malými ostrůvky, z nichž je obydlen pouze Samiopoúla, tvoří stejnojmennou obec jež je zároveň regionální jednotkou spadající pod kraj Severní Egeis. V obci a tedy i v regionální jednotce žilo v roce 2011 32 977 obyvatel, z čehož kromě čtyř na ostrůvku Samiopoúla všichni žili na hlavním ostrově. Největším městem je Karlovasi, zatímco sídlem obce a regionální jednotky jsou Vathy a Samos, jež leží těsně vedle sebe.

萨摩斯岛(),是希腊第9大岛屿,位于北爱琴、希俄斯岛以南,帕特莫斯岛和多德卡尼斯以北,东临安纳托利亚海岸。该岛面积478平方千米,岛上人口33,814人,是第9多人居住的岛屿,首府瓦西(Vathy),为主要港口城市。该岛大部分覆盖着葡萄园,葡萄酒曾多次获得国际和国内大奖,享有特别高的声誉。


Okolnosti vzniku.

Strana chce stavět svou politiku na hodnotách, jako jsou spolupráce, slušnost, otevřenost, důvěra. Bude mít i program pro menšiny, ale nebude mít ve svém programu autonomii jižního Slovenska. Skupina okolo Bugára opustila SMK-MKP kvůli nespokojenosti s politikou vedení strany zhruba dva roky poté, co se jejím šéfem stal Pál Csáky. Bugár v této souvislosti řekl, že SMK-MKP se změnila ve stranu, která nemá srozumitelný program a vizi a neumí se vyjadřovat. Výsledkem toho se stala podle Bugára skutečnost, že stranu opouštějí významné osobnosti.  V červenci 2009 stranu podpořil bývalý ministr kultury Slovenské republiky Rudolf Chmel, který se stal následně jejím místopředsedou. To je významný rozdíl oproti SMK-MKP, kde jsou aktivní víceméně pouze lidé maďarské národnosti.

Popularita.

V listopadu 2007 provedla agentura FOCUS průzkum u slovenských občanů maďarské národnosti. Na otázku: "Predstavte si, prosím, že by okrem SMK vznikla nová maďarská politická strana, ktorej predsedom by bol Béla Bugár. Ktorú politickú stranu by ste volili v tomto prípade?", odpovědělo 50,9 % dotazovaných, že by volilo právě nově vzniklou stranu pod vedením Bugára. Už v té době se tedy dalo předpokládat, že MOST-HÍD bude populárnější než SMK-MKP.  Podle průzkumu agentury FOCUS ze dní 4. srpna – 11. srpna 2009 by strana MOST-HÍD, pokud by se volby konaly v srpnu 2009, získala 5,2 % hlasů a dostala by se tak do Národní rady SR. Zatímco volební preference SMK-MKP klesly z červnových 8,6 % na srpnových 6,3 %.

Volby 2010.

V červnu 2010 uspěl MOST-HÍD ve volbách se ziskem 8,12 % hlasů. Spolu s dalšími třemi stranami se tak podařilo vytvořit čtyřkoalici SDKÚ-DS, SaS, KDH a MOST-HÍD, která znamenala přechod doteď vládní strany SMER-SD do opozice. Nástup MOST-HÍD mezi strany s přítomností v Národní radě znamenal také propad dosavadní strany hájící maďarské zájmy, kterou byla SMK-MKP. Její zisk 4,33 % je hluboko pod předchozími úspěchy, mezi které patřila například účast ve vládě Mikuláše Dzurindy. MOST-HÍD, který se profiluje jako strana slovensko-maďarské spolupráce, uspěl sice silně v okresech s maďarskou menšinou (jakými jsou například Dunajská Streda nebo Komárno). Oslovil však i část voličů slovenské národnosti.  Ve středopravé vládě Ivety Radičové strana získala pozici Místopředsedy vlády pro lidská práva a menšiny, kterým se stal Rudolf Chmel, dále ministerstvo zemědělství obsazené Zsoltem Simonem a obnovené ministerstvo životního prostředí s Józsefem Nagyem.

Volební preference.

Volební preference strany v procentech podle agentury FOCUS. Tučně vyznačené preference znamenají překročení hranice 5 % potřebné ke vstupu do parlamentu.

MOST-HÍD polgári párt – občianska strana, zkráceně jen MOST-HÍD, je slovensko-maďarská politická strana na Slovensku, hájící zájmy nejen maďarské menšiny. Stranu založil Béla Bugár s dalšími kolegy, kteří také opustili SMK-MKP. Strana podporuje spolupráci mezi Slováky a Maďary a mezi Maďary a Maďary. Zastupuje však všechny národností menšiny žijící na Slovensku.

桥(;)是斯洛伐克的一个中间偏右政党,党纲为促进该国匈牙利族少数族群与斯洛伐克族的合作。该党曾为执政联盟成员之一。


Stavba.

Byla jednou z „rychlých“ bitevních lodí třídy Iowa navržených v roce 1938 v projekční kanceláři Úřadu pro výstavby a opravy lodí. Spuštění na vodu proběhlo 29. ledna 1944 a uvedení do služby 11. června. Loď byla třetí a zároveň poslední dokončenou bitevní loďí třídy "Iowa" amerického námořnictva. Loď pokřtila Mary Margaret Truman, dcera Harry S. Trumana, tehdejšího senátora za stát Missouri.

Druhá světová válka (1944–1945).

Spuštění a služba u Task Force 58, admirál Mitscher.

Po vstupních testech v zátoce Chesapeake, odplula "Missouri" 11. listopadu 1944 z námořní základny Norfolk přes Panamský průplav 18. listopadu do San Francisca na závěrečné testy jako vlajková loď. 14. prosince opustila San Francisco Bay a 24. prosince doplula do Pearl Harboru na Havaji. Z Havaje odplula 2. ledna 1945 a 13. ledna 1945 dorazila do Ulithi v souostroví Karolíny, kde se nacházelo hlavní velitelství viceadmirála Marc Mitschera. Bitevní loď nastoupila službu 27. ledna na ochranu letadlové lodi USS Lexington (CV-16). 16. února letadlová loď USS "Lexington" zahájila první letecký úder proti Japonsku od známého Doolittlova náletu, který se uskutečnil z letadlové lodi USS "Hornet" v dubnu 1942.  "Missouri" doprovázela letadlové lodě na Iwodžimu, kde její děla prováděla neustálou palebnou podporu v bitvě o Iwodžimu, která začala 19. února. Poté se 5. března vrátila na Ulithi. "Missouri" byla přiřazena ke skupině letadlové lodě "USS Yorktown". 14. března odplula "Missouri" s letadlovými loďmi na útok na japonskou pevninu. První boje ve Vnitřním moři započaly 18. března, kdy "Missouri" sestřelila 4 japonská letadla.  Útoky proti letištím a námořním základnám pokračovaly ve Vnitřním moři na jihozápadě ostrova Honšú. Během japonského útoku zasáhly 2 bomby palubní hangár a záď letadlové lodě "USS Franklin", 80 km od japonského území. Křižník USS "Pittsburgh" vzal "USS Franklin" na lano a táhl jej až dosáhli rychlosti 26 km/h. Skupina kolem "Missouri" chránila tyto dvě lodě až do přístavu Ulithi, kde přistáli 22. března. Poté Missouri nabrala kurs na předinvazní útok na Okinawu.  "Missouri" se přidala k rychlé úderné skupině bitevních lodí, které zaútočily 24. března na jihovýchodní pobřeží Okinawy, v akci, která předcházela vylodění na západní straně ostrova. "Missouri" se přidala k ochraně letadlových lodí při bitvě o Okinawu, jež začala 1. dubna. Letadla z letadlových lodí zničila 7. dubna japonské jednotky při jejich operaci "Ten-gó" vedené bitevní lodí "Jamato". Největší bitevní loď na světě "Jamato" byla potopena zásahy torpéd. Tři torpédoborce nepřítele byly těžce poškozeny a potopeny. Čtyři zbývající torpédoborce, kterým se podařilo uniknout, byly vyřazeny z bojů v Sasebo u Nagasaki.  11. dubna se nízkoletící útočící kamikaze zřítilo na palubu "Missouri" daleko od nádrží s palivem, takže loď měla jen malé škody, a oheň se podařilo rychle zlikvidovat. Pilotovo tělo bylo později objeveno u jednoho děla. Kapitán William M. Callaghan rozhodl, že pilot bude pohřben se všemi vojenskými poctami. S tím ale celá posádka nesouhlasila, protože to byl nepřátelský pilot a pokusil se je zabít. Následující den byl se všemi poctami pohřben do moře. Malé poškození lodě (promáčknutí) bylo na lodi zachováno dodnes.  Kolem 23:05 17. dubna 1945 "Missouri" objevila nepřátelskou ponorku 19 km od její formace. Zprávu předala letadlové lodi USS "Bataan" a čtyřem torpédoborcům, které potopily japonskou ponorku "I-56".  "Missouri" byla 5. května detašována ze skupiny letadlových lodí u Okinawy na základnu Ulithi. Během operací u Okinawy sestřelila 5 nepřátelských letadel, asistovala u zničení šesti dalších. Pomáhala při 12 denních útočích a 4 nočních se svou své skupině letadlových lodí. Její bombardování pobřeží zničilo několik děl a jiných vojenských zařízení. Dále několik velitelských a průmyslových objektů.

Služba u 3. floty admirála Halseyho.

"Missouri" připlula na Ulithi 9. května 1945 a poté dorazila 18. května do Apra Harbor na Guamu. William F. Halsey dosáhl během 2. světové války hodnosti čtyřhvězdičkového admirála. V prosinci 1945, čtyři měsíce po oficiální kapitulaci Japonska, byl jmenován hlavním admirálem americké floty a obdržel svou pátou admirálskou hvězdu. Missouri opustila přístav 21. května a 27. května byla opět zapojena do bombardování pobřeží proti japonským pozicím na Okinawě. "Missouri" nyní byla vlajkovou lodí 3. floty v útocích na letiště a její zařízení na Kjúšú během 2. a 3. června. Flota znovu zaútočila na Kjúšú 8. června, poté odjela na ostrov Leyte. 13. června 1945 dorazila do zálivu San Pedro, po 3 měsíce probíhajících operacích v Bitvě o Okinawu.  Zde byla připravována na vedení silné 3. floty k útoku na srdce Japonska. Flota nabrala kurz na sever 8. července směrem na hlavní japonský ostrov Honšú. 10. července provedli američané překvapivý nálet na Tokio, následovaný větší devastací infrastruktury 13. a 14. července na ostrovech Honšú a Hokkaidó. První námořní odstřelování zničilo mnoho důležitých zařízení ve vnitrozemí. Když se 15. července přidala "Missouri", zničila ocelárnu Nihon a železárnu Wanishi ve městě Muroran na ostrově Hokkaidó.  Během nocí 17. a 18. července "Missouri" bombarduje průmyslové cíle na Honšú. Letecké útoky ve Vnitřním moři pokračovaly během 25. července 1945 a "Missouri" chránila letadlové lodě, které útočili na japonské hlavní město. "Missouri" vedla flotu v kontrole japonského vzdušného a mořského prostoru.

Podepsání kapitulace Japonska.

Útoky na Hokkaidó a na severu ostrova Honšú pokračovaly 9. srpna, v den kdy byla svržena druhá atomová bomba. 10. srpna ve 20:54 hod. byli námořníci na "Missouri" seznámeni s neoficiální zprávou, že je Japonsko připraveno jednat o příměří. S jedinou podmínkou, že japonský císař Hirohito nebude kompromitován a zůstane mu stejná moc jako dosud. 15. srpna v 7:45 hod. byla potvrzena bezpodmínečná kapitulace Japonska americkým prezidentem Harry S. Trumanem.  "Missouri" vplulo do Tokijského zálivu ráno 29. srpna k přípravě na podepsání kapitulace Japonska. Vysoce postavení spojenečtí představitelé se nalodili 2. září, zahrnující čínského generála Hsu Yung-Ch'ang, britského admirála Sira Bruce Frasera, sovětského generálporučíka Kuzmu Nikolajeviče Derevjanka, australského generála Sira Thomase Blameyho, kanadského plukovníka Lawrence Moore Cosgrave, francouzského generála armády Philippe Leclerc de Hauteclocque, holandského viceadmirála Conrad Emil Lambert Helfrich a novozélandského maršála letectva Leonard M. Isitt.  Admirál loďstva Chester Nimitz se nalodil krátce po 8. hodině a generál armády vrchní spojenecký velitel Douglas MacArthur v 8:43. Japonští zástupci, vedení ministrem zahraničí Mamoru Shigemitsu připluli v 8:56. V 9:02 hodin započal generál MacArthur 23. minutový kapitulační ceremoniál před řadou mikrofonů.  Během kapitulačního ceremoniálu byl stůl na "Missouri" ozdoben americkou vlajkou s 31 hvězdami, jaká byla na palubě lodi komodora Matthewa Calbraitha Perryho. Ten v roce 1853 se svojí flotilou „černých lodí“ připlul do Tokijského zálivu a přinutil Japonské šogunství otevřít své přístavy k mezinárodnímu obchodu.  V 9:30 hod. japonští vyslanci odjeli. Odpoledne 5. září admirál Halsey tuto vlajku na bitevní loď USS South Dakota (BB-57) a brzo ráno další den "Missouri" opustila Tokijský záliv. Jako součást operace Magic Carpet vysadila pasažéry na Guamu, poté odplula na Havaj. 20. září dorazila do Pearl Harboru.

Zajímavosti.

V roce 1989 na této lodi natočila zpěvačka Cher svůj slavný videoklip k písni - If I Could Turn Back Time a to za přítomnosti všech sloužících námořníků. Klip zaznamenal obrovský úspěch u diváků. Zajímavostí je, že od té doby se klipy na bitevních lodí USA natáčet již nesmí.  Missouri se objevila i v kinematografii, když byla v celkovém záběru nasnímána pro film z roku 1992 "Přepadení v Pacifiku" se Stevenem Seagalem a Tommy Lee Jonesem v hlavních rolích. Přestože se na ní odehrával celý děj, snímek byl natočen na tehdy již vyřazené americké lodi Alabama.  V roce 2012 byla Missouri jednou z hlavních postav filmu "Bitevní loď".

USS Missouri (BB-63) byla bitevní loď amerického námořnictva, postavená během druhé světové války a sloužící až do doby války v Perském zálivu. Šlo o předposlední loď třídy Iowa.

密苏里号战舰(英语:BB-63]])是一艘隶属于美国海军的战舰,为爱荷华级战舰的三号舰。她是美军第三艘以密苏里州为名的军舰,亦是美国海军最后一艘建成的战舰。是美国二战最后一艘退役的战舰,也因于二战结束时被指派为受降舰而闻名于世。


Počátky eucharistických kongresů.

Vznik eucharistických kongresů a jejich rozšíření je úzce spojen s osobou Emilie Tamisiérové (1834–1910). Tamisiérová svou myšlenku konání eucharistických setkání začala prosazovat v 70. letech 19. století. Brzy jí podpořili někteří lidé z řad kléru i laiků. První eucharistický kongres, ještě místního charakteru, se konal v roce 1874 v Avignonu. O dva roky později už byl charakter setkání mezinárodní.  Situaci rozvíjejících se eucharistických kongresů však zkomplikovaly politické okolnosti ve Francii. Po neúspěšném monarchistickém převratu v roce 1877 zažívala tamější církev těžší časy, neboť monarchisté byli spojování právě s ní.

Papežské schválení a první mezinárodní eucharistický kongres.

Myšlenku konání eucharistických kongresů pomáhali Tamisiérové prosazovat zejména biskup Dubios z Galvestonu v Texasu a pařížský biskup de Ségur. Společně se zasadili o poslání dopisu papeži Lvu XIII., který podepsalo dalších 500 věřících. Lev XIII. byl myšlence konání kongresů nakloněn a bulou z 29. dubna 1879 ideu konání mezinárodních eucharistických kongresů podpořil. Vznikly první návrhy mezinárodního eucharistického kongresu, který Lev XIII. schválil, a který se nakonec uskutečnil v Lille v roce 1881. Tématem bylo „Eucharistie spasí svět.“

Místa konání.

Rozsah eucharistických kongresů rok od roku rostl a účastnilo se jich stále větší množství lidí. Z počátku se, až na výjimky, eucharistické kongresy konaly výhradně ve Francii a Belgii. Během pontifikátu Pia XI. se však začaly přesouvat po celém světě. 19. kongres v roce 1908 se konal v Londýně, 21. v roce 1910 v Montrealu. Postupem let se eucharistické kongresy dostaly i do Jižní Ameriky, Indie, tichomoří apod.

Myšlenky a zásady eucharistických kongresů.

Během již téměř padesáti mezinárodních eucharistických kongresů byla probírána rozličná témata.  Z počátku byly kongresy zaměřeny na reálnou přítomnost Ježíše Krista v eucharistii, později se důležitým stalo uplatňování učení Pia X. z jeho dvou dekretů – časté přijímání věřících a přijímání dětí. Např. ve Vídní v roce 1912 během kongresu přistoupilo ke svému prvnímu svatému přijímaní 1 000 000 dětí, které byly připravovány různými eucharistickými společnostmi.  Za pontifikátu Pia XI. (1922–1939) se eucharistické kongresy zaměřily na misijní dimenzi a expanzi do všech obydlených kontinentů.  Později se témata zajímala o společenství univerzální církve, mariánskou tematiku či ekumenismus a mezináboženský dialog.  Zásahy a pohled na kongresy byly později formulovány i různými dokumenty: konstitucí II. vatikánského koncilu "Sacrosanctum koncilium" (1963), instrukcí "Eucharisticum mysterium" (1967, čl. 67), rituálem "De sacra communione et de cultu mysterii eucharistici extra Missam" (1963, čl. 109–112) a nakonec také instrukcí "Redemptionis sacramentum" z roku 2004.

Organizační struktury.

Existují taktéž stále organizační struktury, které se podílejí na konání kongresů. Jedná se o stálé Pontifikální komité pro mezinárodní eucharistické kongresy. Titul pontifikální mu byl udělen Janem Pavlem II. v roce 1986 po novelizaci stanov. Jinak komité zřídil již Lev XIII. v roce 1879. Komité má zkoumat návrhy měst ke konání kongresů, které poté předkládá papeži. Následně se komité stará o vybrání tématu a programu, které nakonec také schvaluje papež. V čele komité stojí prezident, jímž je od 15. října 2001 kardinál Jozef Tomko.  Vedle komité existuje i úřad národního delegáta, kterého jmenuje biskupská konference. Ten má dbát na pastorační aspekty eucharistické úcty a není tak zaměřen jen k přípravě kongresu, ale jeho úloha je dlouhodobá. Eventuálně se taktéž stará o přípravu národních a diecézních kongresů.

Mezinárodní eucharistický kongres je událost pořádaná římskokatolickou církví. Jedná se o jeden z nejmladších projevů eucharistické úcty mimo mši. Kořeny eucharistických kongresů sahají do druhé poloviny 19. století do Francie. V současné době se mezinárodní eucharistické kongresy pořádají každé čtyři roky. Zatím poslední (50.) se uskutečnil v červenci 2012 v irském Dublinu, další se má konat roku 2016 v Cebu na Filipínách.

圣体大会(Eucharistic Congress)是天主教会举办的以敬礼圣体为中心的聚会,见证天主教的重要教义——耶稣真实地存在于饼酒之中。大会通常包含大型的露天弥撒、朝拜圣体等仪式,持续数天。圣体大会可分为国际圣体大会及各国天主教会自办的全国圣体大会。