Základní druhy polymerizace.

Řetězové polymerizace.

Nenasycené monomery (monomery s dvojnými vazbami) se otevíráním dvojných vazeb napojují na jeden konec polymerního řetězce aniž se uvolňuje vedlejší produkt. Polymerizaci zahajuje látka zvaná iniciátor, případně produkt jejího rozkladu. Růst řetězce se označuje jako propagace, jeho ukončení jako terminace. Řetězovou polymerizací se vyrábí např. polystyren, polyethylen, polypropylen, polyvinylchlorid, polymethylmethakrylát a další běžné plasty.  Styren a butadien jsou jediné monomery, které jsou schopny polymerizace všemi typy růstových center. Podle chemické povahy růstového centra (místa, kde růst polymerního řetězce pokračuje připojením dalšího monomeru) jde o následující polymerizace:

Radikálová.

Iniciátor bývá aktivován teplotou, světlem nebo změnou pH. Při aktivaci vznikají radikály. Mezi nejznámější iniciátory patří N,N-azobis(isobutyronitril) (AIBN). Speciálním typem (převážně) radikálové polymerace je plazmová polymerace.

Iontová.

Monomer musí být polarizovaný, tzn. dipól vzniká mezomerním či indukčním efektem. Pokud je efekt kladný, substituent dopuje vinyl elektrony, monomer pak může polymerovat kationtovým mechanismem. Pokud je efekt záporný, monomer polymeruje aniontovým mechanismem. Rychlost polymerizace je dána stabilitou rezonance – u velké rezonance (např. styren, butadien) je polymerizace pomalá. Ve většině případů platí, že kationtová polymerizace je řádově rychlejší než aniontová a aniontová řádově rychlejší než radikálová polymerizace.  Aniontovým mechanismem mohou polymerovat tyto monomery (seřazeny podle polarizace vzestupně): styren, butadien, izopren, vinylestery CH=CH-O-CO-R, metakryláty CH=C(CH)-CO-O-R, akryláty CH=CH-CO-O-R, kyanoakryláty CH=C(CN)-CO-O-R. Iniciátory (sestupně podle bazicity) jsou většinou alkalické kovy, organokovy (n-butyllithium, difenylhexyl lithium, "a"-lihio methyl isobutyrát), alkoxidy (tert-butanolát litný). V extrémních případech může být iniciátorem i voda, která iniciuje polymerizaci kyanoakrylátů, které byly původně vyvinuty jako tkáňové lepidlo v lékařství, dnes se úspěšně používá jako sekundové lepidlo.  Kationtový mechanismus je náchylný na řadu vedlejších reakcí. Z propenu vzniká pouze oligomer. V průmyslu se používá pouze k výrobě polyisobutylenu, který není možné žádným jiným způsobem připravit. Kationtovými iniciátory jsou Brønstedovy kyseliny s objemným aniontem (HClO) a dále Lewisovy kyseliny.

Iontově-koordinační.

Vývoj těchto katalyzátorů byl důležitý hlavně pro syntézu nenasycených polyenu (polypropylen, vysokomolekulární polyethylen), protože tyto polymery nejdou vyrobit žádným jiným postupem. Vývoj těchto katalyzátorů začal po druhé světové válce objevem heterogenních Ziegler-Nattových katalyzátorů. V současné době existují tzv. metaloceny, pomoci kterých probíhá polymerizace v homogenní fázi.

Stupňovité polymerizace.

Polykondenzace.

Monomery nesou nejméně dvě funkční skupiny, které spolu reagují za uvolnění vedlejšího produktu, např. vody nebo amoniaku. Ze dvou monomerů tím nejprve vznikne dimer, dále trimer, atd., postupně tak spojováním monomerů vzniká polymer. Jde o polymerizaci neřetězovou, je pozvolnější, stupňovitá. Pokud nese aspoň jeden monomer více než dvě funkční skupiny, vzniká místo lineárního polymeru polymer trojrozměrný. Monomer se mění i po stránce chemického složení. Polykondenzací se vyrábí např. polyamidy, polyestery (nasycené, nenasycené – CHS polyester), polykarbonáty (markolon) nebo fenoplasty (bakelit), silon, polyimidy (kapton), silikony

Polyadice.

Probíhá podobně jako polykondenzace, tedy reakcí funkčních skupin monomerů, ale neuvolňuje se při ní vedlejší produkt a pouze se přesunují atomy vodíku. Bývá proto někdy označována jako zvláštní případ polykondenzace. Příkladem je příprava polyurethanu reakcí dvojfunkčních alkoholů s diisokyanáty nebo výroba epoxidů.

Průběh polymerace.

Polymerace probíhá ve třech fázích.

Polymerizace (též polymerace) je chemická reakce, při které z malých molekul (monomerů) vznikají vysokomolekulární látky (polymery). Dělí se podle mechanismu na polymerizaci radikálovou, iontovou, polyinzerci, polykondenzaci a polyadici. Podle způsobu provedení se dělí např. na blokovou, roztokovou, suspenzní, emulzní. Stereospecifickou se nazývá polymerizace, při níž vznikají prostorově pravidelně uspořádané makromolekuly. Radiační polymerizace je iniciována ozářením monomerů. Počet stavebních jednotek (merů) zabudovaných v makromolekule udává polymerační stupeň (Pn).

聚合是将一种或几种具有简单小分子的物质,合并成具有大分子量的物质的化工单元过程。


Historie.

Přímým předchůdcem Internet Exploreru je webový prohlížeč NCIS Mosaic (stejně jako pro Netscape Navigator), jehož zdrojové kódy byly zčásti použity v prohlížeči Spyglass Mosaic licencovanému od firmy Spyglass firmě Microsoft v roce 1995 za podmínky, že firma Spyglass obdrží určitá procenta ze zisku. Internet Explorer verze 3 již byl vyvíjen bez licencovaných zdrojových kódů.  V minulosti byl Internet Explorer vyvíjen také pro ostatní operační systémy: vznikl tak Internet Explorer pro Mac a vznikal Internet Explorer pro UNIX (pracující přes X Window System na operačních systémech Solaris a HP-UX). Vývoj všech uvedených verzí byl později přerušen.  V evropských verzích Windows 7 se uživatel může rozhodnout, zdali chce IE používat nebo ho odinstalovat a systém uživateli dá na výběr z dalších alternativních prohlížečů, např.: Mozilla Firefox, Google Chrome, Opera, Safari, Maxthon atd. Jedná se o opatření kvůli Evropské komisi, ke které firma Opera Software (tvůrce webového prohlížeče Opera) podala stížnost na zneužívání tržního podílu firmou Microsoft.

Verze 1 a 2.

První verze vydaná v srpnu 1995 byla upravená verze Spyglass Mosaic. Přišla s Microsoft plus! pro OEM vydání Windows 95. Verze 1.5 byla uvolněna o několik měsíců později pro Windows NT s podporou pro základní tabulkový překlad. Verze 2.0 byla uvolněna pro Windows 95 a Windows NT v listopadu 1995 s podporou SSL, cookies, VRML a Internetových diskuzních skupin.

Verze 3.

Třetí verze byla vydána v 13. srpna 1996 a stala se první široce používanou verzí Internet Exploreru. Neobsahovala již licencované zdrojové kódy firmy Spyglass, ale protože byla stále používána „technologie“ Spyglass, byly licenční informace v programové dokumentaci uvedeny. Internet Explorer 3 byl první významnější prohlížeč s podporou kaskádových stylů (CSS), ačkoliv byla jen částečná. Byla představena podpora pro ActiveX, applety v jazyce Java, multimédia a PISC systém pro začlenění metadat. Obsahoval tak proti konkurenčnímu prohlížeči Netscape Navigator mnoho novinek. Verze 3 obsahovala klienta "Microsoft Internet Mail and News" pro elektronickou poštu (předchůdce Outlook Expressu), NetMeeting a ranou verzi Windows Address Book (adresář).  Verze 3 byla součástí Windows 95 OSR 2 a stala se tak první populární verzí Internet Exploreru.

Verze 4.

Čtvrtá verze byla vydána v září 1997 a prohlubovala úroveň integrace mezi internetovým prohlížečem a operačním systémem. Instalace verze 4 do systému Windows 95 nebo Windows NT 4 spolu s „Windows desktop update“ přinesla možnost zobrazení webové stránky na ploše desktopu a použití Internet Exploreru i pro zobrazování souborů a adresářů. Tato volba již nebyla dostupná v instalátorech pozdějších verzí Internet Exploreru, ale nebyla ze systému po svém nainstalování již odstraněna. Internet Explorer 4 přinesl podporu pro "Group Policy", dovolující konfigurovat a nastavit konfiguraci prohlížeče pro více počítačů zároveň. Program "Internet Mail a News" byl nahrazen Outlook Expressem a byl zahrnut i Microsoft Chat a vylepšený NetMeeting. Tato verze byla také součástí Windows 98.  Integrace verze 4 s operačním systémem Microsoft Windows se stala předmětem soudních žalob, které vinily společnost Microsoft ze zneužití dominantního postavení na trhu.

Verze 5.

Pátá verze byla vydána 18. března 1999 a byla integrována ve Windows 98 SE, Windows 2000 a Microsoft Office 2000. Byla přidána podpora obousměrného textu, ruby znaků pro čínštinu, XML, XSL a schopnost chránit webové stránky v MHTML formátu. Windows 2000 obsahovaly Internet Explorer 5.01. Společně byla vydána první verze XMLHttpRequest.  Verze 5.5 vydaná v červenci 2000 zlepšila tiskový náhled, podporu CSS a HTML standardů, vývojářských API a stala se součástí Windows ME. Verze 5.5 také obsahovala podporu pro 128bitové šifrování.

Verze 6.

Šestá verze byla vydána 27. srpna 2001 několik měsíců před Windows XP, do nichž byla integrována. Byla též dostupná jako instalační balíček pro starší systémy až po Windows 98. Obsahovala nově DHTML, částečnou podporu CSS úrovně 1, DOM úroveň 1 a SMIL 2.0. MSXML engine byl aktualizován na verzi 3.0. Další prvky byly obsaženy v nové verzi Internet Explorer Administration Kit (IEAK): Media bar, Windows Messenger, sběr poruch, přenastavitelný automatický obraz, P3P a nový vzhled použitý ve Windows XP. Jelikož tato verze byla na dlouhou dobu poslední, měla i rok po vydání následující verze 7 větší podíl na trhu.

Verze 7.

Verzi 7 oznámil již 15. února 2005 Bill Gates s tím, že bude uvolněna na RSA konferenci 2005 v San Franciscu. První betaverze prohlížeče byla uvolněna 27. července 2005 jako technické zkušební vydání, pro veřejnost byla betaverze uvolněna 31. ledna 2006. Finální veřejná verze byla uvolněna 18. října 2006. Windows Internet Explorer 7 je k dispozici jen pro Windows XP SP2 a novější, je součástí Windows Server 2003 SP1 a Windows Vista. Od verze 7 se mění název prohlížeče na "Windows Internet Explorer".  Verze 7 zlepšuje ochranu uživatele před phishingem a záludným softwarem. Obsahuje plnou uživatelskou kontrolou nad ActiveX a lepším bezpečnostním rámcem. Na rozdíl od předchozí verze neběží ActiveX control v procesu Windows Exploreru, ale běží ve vlastním procesu. Verze 7 zlepšuje podporu pro webové standardy. Dne 5. října 2007 Microsoft odstranil softwarové ověření pravosti Windows (Windows Genuine Advantage) před instalací.

Verze 8.

Verze 8 je poslední verze dostupná pro Windows XP. Ve vývoji byla od srpna 2007. První beta verze byla zpřístupněna 5. března 2008. Druhá beta verze byla vydána 27. srpna 2008. Finální verze vyšla 19. března 2009. Novinkou jsou Accelerators a WebSlices.  Podle vyjádření Microsoftu jsou prioritami této verze bezpečnost, použitelnost, zlepšení podpory technologií RSS, CSS a AJAX. Webové standardy jsou podporovány mnohem lépe, ve finální verzi je kompletní podpora CSS 2.1, což umožňuje projít testem Acid2. Kvůli zpětné kompatibilitě však IE8 obsahuje také renderovací jádro IE7. Stránky, které mají problémy s vylepšeným jádrem IE8, můžou díky speciálnímu meta elementu vyvolat renderování IE7. Mnohých vylepšení doznala také podpora JavaScriptu. Je součástí Windows 7.

Verze 9.

Finální verze vyšla 15. března 2011. Novinkou je například vypnutí částí prohlížené stránky, které pocházejí z jiných internetových domén a serverů, laicky tedy vypnutí zobrazování reklamy nebo počítadel návštěvnosti. Hlavními prioritami této verze jsou výkon, HW akcelerace, kompatibilita a jednoduchost. Byla zlepšena podpora nových webových standardů. Je zde alespoň částečně zahrnuta podpora HTML5 a CSS3. Kvůli zpětné kompatibilitě však IE9 obsahuje také renderovací jádro IE7 a IE8. Stránky, které mají problémy s vylepšeným jádrem IE9, mohou díky speciálnímu meta elementu vyvolat renderování IE7 nebo IE8.

Verze 10.

Microsoft vydal první testovací verzi s názvem Platform Preview v dubnu 2011. Finální verze Internet Explorer 10 vyšla společně s uvedením Windows 8 na trh. Byla vydána i předběžná verze (plně funkční a v podstatě finální) pro systém Windows 7.

Verze 11.

Tato nejnovější verze byla vydána spolu s Windows 8.1, tedy v říjnu 2013. V této verzi se zlepšila 3D grafika například u Bing Map, je implementována podpora protokolu SPDY.

Kritika.

Webový prohlížeč Internet Explorer (především verze 6 či starší) je zhusta kritizován pro svou bezpečnostní politiku, neboť ta umožňuje šíření virů, spyware či adware. Chyby v tomto prohlížeči bývají mnohdy zneužívány k získávání kontroly nad systémem či k získávání citlivých údajů o uživatelích.  V minulosti se tvůrcům prohlížeče též nejednou vyčítala malá podpora webových standardů a jejich častá chybná implementace. Řada vývojářů tvrdí, že tím společnost Microsoft brzdí rozvoj v oblasti webových technologií. Aktuální verze však v této oblasti přinášejí mnohá zlepšení, včetně podpory HTML5.

Bezpečnost.

Hodně kritiky Internet Explorer souvisí se zájmy o větší bezpečnost kvůli spywaru, adwaru a počítačovým virům šířícím se napříč Internetem. Jsou vytvořené, aby využívaly chyby a kazy v bezpečnostní architektuře Internet Exploreru. Někdy stačí jenom "pohled" na podvodnou webovou stránku k tomu, aby se spyware mohl nainstalovat na uživatelův počítač, což je v angličtině známé jako „drive-by download“: "pokus oklamat uživatele a instalací podvodného softwaru bez vědomí uživatele". Internet Explorer není jediný zranitelný prohlížeč, ale jeho všudypřítomnost má následky ve spoustě napadených počítačů. Microsoft nereagoval tak rychle jako jeho konkurence v opravování bezpečnostních děr a vytváření "dostupných" záplat. V některých případech tím dal podvodným webovým stránkám čas, aby "je" zneužívaly před vydáním nové záplaty.  Na druhou stranu však nové verze Internet Exploreru (verze 8 a vyšší) udělaly v tomto ohledu velký pokrok. Důkazem buďtež nezávislé testy NSS Labs provedené v roce 2011, při kterých byla testována schopnost prohlížeče zabránit uživatelům ve stažení malwaru. Internet Explorer 9 dokázal zachytit 98,2 % malwaru, konkurenční prohlížeče se pohybovaly hluboko pod 15 %. Tyto testy nicméně netestovaly celkovou bezpečnost prohlížeče (jeho zranitelnost), ale jen ochranu před malwarem šířeným pomocí technik sociálního inženýrství (Socially-engineered malware).  V druhé polovině roku 2017 byla v Internet Exploreru objevena chyba, díky které webová stránka dokázala získat obsah adresního řádku, a případně po zadání nové adresy do adresního řádku přesměrovat na jiný server.<ref name="zive.cz/bleskovky/internet-explorer-je-stary-a-nebezpecny-ted-to-dokazuje-absurdni-chyba/sc-4-a-189752/default.aspx"></ref> Chyba využívala konstrukci ověřující kompatibilitu stránky s prohlížečem. Vzhledem k tomu že v době objevení chyby byl už Internet Explorer pro Microsoft druhořadým produktem, nebyla plánovaná mimořádná aktualizace.

Internet Explorer (dříve Windows Internet Explorer nebo také Microsoft Internet Explorer, zkracovaný jako IE, MSIE) je proprietární webový prohlížeč společnosti Microsoft. Je součástí operačních systémů rodiny Microsoft Windows. Internet Explorer byl v roce 2015 nahrazen jeho nástupcem prohlížečem Microsoft Edge. V prosinci 2018 činil celosvětový tržní podíl Internet Exploreru na všech platformách 2,55 %.

Internet Explorer(旧称 Microsoft Internet Explorer 和 Windows Internet Explorer,简称 IE 或 MSIE),是微软所开发的图形用户界面网页浏览器。自从1995年开始,内建在各个新版本的英语:Windows操作系统,也是微软Windows操作系统的一个组成部分。


Vývoj poznání.

Pravděpodobně prvním člověkem, který pozoroval prvoky, byl Holanďan Antoni van Leeuwenhoek. Popsal a zakreslil především nálevníky (Ciliophora) a nazýval je "Animalcula" („zvířátka“). V 18. století byli nazýváni Animalcula Infusoria čili „zvířátka z nálevů“. Tyto a mnohé další klasifikace byly postaveny na víře, že prvoci jsou živočichové. Prvním, kdo vyčlenil jednobuněčné heterotrofy, byl v roce 1848 Rudolf Leuckart. Ve druhé polovině 19. století vznikala další pojmenování, resp. klasifikace (jako Protoctista a Protista), jež zahrnují nejen prvoky, ale i mnohé jiné organismy.  Český název prvoci použil v roce 1821 Jan Svatopluk Presl jako český ekvivalent k termínu Infusoria.

Klasifikace.

Tabulka zobrazuje aktuální představy o fylogenetických vztazích prvoků, respektive domény Eukaryota, jelikož formy označované za prvoky jsou součástí většiny současných superskupin kromě skrytěnek, které nejsou uvedeny ani v tabulce. V posledním sloupci tabulka uvádí skupiny prvoků, které jsou do dané říše dnes řazeni, neuvádí však ostatní zástupce těchto říší, jako jsou živočichové, vyšší rostliny, houby a organismy považované za řasy.

Stavba těla.

Většina prvoků je velmi malá na to, aby je bylo možné spatřit pouhým okem, ale jsou dobře pozorovatelní mikroskopem. Nejčastěji dosahují rozměrů od 0,005 do 0,05 mm, i když jsou běžné i formy do velikosti 0,5 mm. Mezi prvoky viditelné pouhým okem patří např. měňavka bahenní ("Pelomyxa palustris"), která dosahuje velikosti až 5 mm.  Buňka prvoků obsahuje mnohé organely, které zajišťují pohyb, získávání potravy, trávení, vylučování nestrávených zbytků a odpadu a rozmnožování, které často nemají obdobu v buňkách jiných organismů (např. buněčná ústa, extruzomy, a podobně). Prvoci mají jedno nebo více rovnocenných či funkčně odlišných jader. Množí se nepohlavně (dělením nebo rozpadem) nebo pohlavně, někdy se jednotlivé způsoby napevno střídají v pravidelném životním cyklu. Žijí volně nebo cizopasí, pro většinu je charakteristická pohyblivost a heterotrofní způsob života. Známo je přes 30 000 druhů.

Životní projevy.

Pohyb.

Pohyb prvoků je pasivní (prouděním vody a vzduchu) nebo aktivní. Aktivní pohyb může být améboidní, tzn. „přeléváním“ cytoplazmy (mechanizmus tohoto pohybu přesně neznáme, půjde zřejmě o stěhování plazmatických makromolekul) nebo pomocí brv (cilie) a jednoho či více bičíků (flagellum). Bičík se může přiložit k povrchu buňky, čímž vzniká undulující membrána (má ji např. Trypanosoma). Splýváním brv vznikají ciliální deriváty – cirry nebo membranely.  Prvoci se dříve tradičně dělili právě podle způsobu pohybu do čtyř níže uvedených skupin:

Příjem potravy.

Příjem potravy se uskutečňuje: Při endocytóze sa částice dostává dovnitř buňky vlečením povrchové membrány, která utvoří okolo částice měchýřek. Pokud se na fagocytózu specializuje jedna část povrchu buňky, mluvíme o příjmu potravy cytostómem, který je typický pro Ciliophora. Nestrávené zbytky opouštějí buňku exocytózou přes cytopygy – buňkový „anus“, který je viditelný pouze v době defekace.  Vylučování zajišťuje Golgiho aparát.

Rozšíření.

Prvoci jsou rozšířeni všude, kde je jen trochu vlhké prostředí. Nalezneme je ve sladké i slané vodě, v půdě, na povrchu i uvnitř živočichů a rostlin. Hrají důležitou roli v ekologii - mají význam při tzv. samočištění vody, v půdách jsou součástí společenstva půdních organizmů zvaného edafon. Jsou schopny přežívat za nízkých i vysokých teplot. Některé druhy mohou žít jen v teplých mořích, jiné vyžadují studené polární mořské vody. Nejvhodnější teplotou pro většinu prvoků je však rozmezí 15 až 25 °C. I když někteří prvoci žijí i v prostředí s vysokými teplotami, většina z nich při teplotách nad 42 °C hyne. Dalším nebezpečím pro prvoky je ultrafialové záření, čehož se využívá např. ke sterilizaci vody.  V mechu nalezneme převážně kořenonožce a nálevníky, kteří dovedou snášet velké teplotní a vlhkostní rozdíly. Mořské prvoky lze nalézt jak u mořského dna, tak při mořské hladině. Prvoci obývající mořské dno (benthos) jsou převážně dírkonošci s pevnou schránkou, kteří se po mořském dnu pohybují nebo žijí přisedle na podkladu. Mřížovci žijí převážně na volném moři (pelagiál a jsou hlavní složkou mořského planktonu. V menším počtu pak mořské vody obývají i bičíkovci a dírkonošci.  Zvláštní skupinou z hlediska životního prostředí jsou parazitičtí prvoci.

Patogenní prvoci.

Podle způsobu života je dělíme na ektoparazity a endoparazity. Ektoparazité žijí na povrchu vodních a vlhkomilných živočichů. Hostitelům jsou schopni způsobit těžká onemocnění a často je i usmrcují. Typickými představiteli této skupiny prvoků jsou např. bičivka rybí, čepelenka kapří nebo kožovec rybí. Endoparazité přežívají v tkáních nebo orgánech svých hostitelů. Mezi ty, kteří jsou hostiteli nebezpeční, patří např. měňavka střevní nebo trypanozomy. (Jindy však přítomnost prvoků naopak hostiteli pomáhá - tak je tomu u termitů, kteří mají ve svých střevech bičíkovce, nebo u přežvýkavců s nálevníky v bachoru. Tito prvoci umožňují hostitelům lépe trávit potravu. Většina endoparazitů však v tělech hostitelů škodí - připravují je o výživné látky, poškozují jejich buňky a někdy je i ničí; vylučují jedovaté látky, toxiny).  Patogenní prvoci způsobují mnohé významné nemoci člověka i jiných organismů:

Prvoci ("Protozoa") je souhrnné označení pro jednobuněčné eukaryotní heterotrofní (či mixotrofní) organismy, které byly dříve kvůli pohyblivosti a neschopnosti fotosyntézy řazeny do říše živočichové (Animalia). Tím se liší od ostatních protistů, jako jsou různé řasy (Algae) či houbám podobní protisté (hlenky, oomycety apod.). Tvoří kolonie. Ze skutečnosti, že dříve tvořili podskupinu živočichů, vyplývá také latinský termín protozoa čili „prvotní živočichové“.

原生动物是动物界中最低级、最原始、最简单的一类动物,属于原生生物当中较接近动物的一类,简称原虫。身体由单个细胞所构成,因此也被称为单细胞动物。多数自由生活,也有的生活在其他动物体内,营寄生或共生生活。有些物种介于植物和动物之间,能进行光合作用,如眼虫。具有多种类器官,能完成运动、摄食、呼吸、排泄生殖等生活机能。动物中排除原生动物,剩下的多细胞动物被称为后生动物。后生动物中有了组织分化的被称为真后生动物。


Věřící.

Podle vatikánské ročenky "Annuario Pontificio" měla římskokatolická církev ke konci roku 2010 1 272 000 000 členů (pokřtěných katolíků), což ji činí největší křesťanskou církví (zahrnující celosvětově asi polovinu všech křesťanů) a největší náboženskou organizací na světě (zahrnující cca 1/6 lidstva). Působí celosvětově, počet jejích příznivců se v jednotlivých oblastech liší.  Nejkatoličtějším kontinentem světa je Jižní Amerika. Římskokatolická církev drtivě převládá v prakticky celé Jižní a Střední Americe. Hlásí se k němu polovina věřících obyvatel Kanady. Ve Spojených státech a některých ostrovních státech Karibiku je počet katolíků převýšen počtem protestantů. Ve Spojených státech je celkem 77,3 milionů věřících katolíků. Celkem žije v Jižní Americe polovina všech věřících katolíků. Po ní následuje Evropa, kde se obvykle udává podíl katolíků v rozpětí 30–40 %. Žije zde jedna čtvrtina z celosvětového počtu věřících katolíků. V Austrálii se k Římskokatolické církvi hlásí 25 % obyvatel a v Africe asi jedna šestina obyvatel. Nejméně katolickým kontinentem je Asie, kde katolíci představují na území drtivé většiny asijských států zanedbatelnou menšinu, často pronásledovanou. Většinu obyvatelstva tvoří římští katolíci pouze ve dvou asijských státech (Filipíny a Východní Timor).  V současné době rychle roste podíl katolíků v Africe a Asii (zejména jihovýchodní), naproti tomu ke stagnaci až poklesu dochází v Jižní Americe (zde speciálně v Brazílii, kde se v poslední době výrazně prosazují evangelikálové) a Evropě, kde dochází v řadě států k výraznému postupu sekularizace společnosti.

Organizace.

Coby organizaci určuje fungování římskokatolické církve Kodex kánonického práva (zkráceně "CIC", vydán 1983).  Druhý vatikánský koncil deklaroval ve své konstituci "Lumen gentium" (čl. 8), že „jedna, svatá, katolická a apoštolská“ církev „subsistuje ("subsistit", uskutečňuje se) v katolické církvi a je řízena Petrovým nástupcem a biskupy ve společenství s ním.“ Petrovým nástupcem se míní papež.  Církevní správa se člení na jurisdikční oblasti, nejčastěji vymezené na územním základě, existují však i jiné možnosti (například vymezení instituční, kupříkladu vojenský ordinariát). Za základní a standardní jednotku lze považovat diecézi, která se obvykle dále dělí na děkanáty a tyto dále na farnosti. Diecéze se mohou sdružovat v církevní metropoli.

Vztah k ostatním katolickým církvím.

Římskokatolická církev sdílí s ostatními katolickými církvemi společenství ve svátostech a umožňuje věřícím z jednotlivých katolických církví za určitých podmínek změnu příslušnosti k této církvi, např. při migraci, svatbě apod.; teoreticky může být papežem, tedy biskupem církve latinského obřadu, zvolen i věřící některé z východních katolických církví.

Zdravotní a charitativní střediska.

Katolická církev spravuje na celém světě 5158 nemocnic (nejvíce v Americe a Africe), 16 523 ostatních zdravotních středisek, 612 leprosárií, 15 679 domů pro staré, nemocné a handicapované lidi (nejvíce v Evropě – 8304), 9492 sirotčinců, 14 576 manželských poraden (nejvíce v Evropě 5670), 3782 sociálně-vzdělávacích středisek a 37 601 dalších institucí.

Vzdělávací a výchovné instituce.

Katolická církev spravuje na celém světě 73 580 mateřských škol, které navštěvuje 7 043 634 dětí; dále 96 283 základních škol 1. stupně pro 33 516 860 žáků; 46 339 základních škol 2. stupně a středních škol pro 19 760 924 žáků. Katolické vyšší školy navštěvuje 2 477 636 studentů, univerzity pak 2 719 643 studentů.

Učení.

Nauka katolické církve se v základních – a nejpodstatnějších – věcech shoduje s naukou i ostatních církví, jak o tom svědčí společná kréda, zvl. Nicejsko-konstantinopolské vyznání víry. Souhrn katolické věrouky je obsažen v Katechismu katolické církve. Zde jsou zmíněna některá specifika, jimiž se katolická církev vyznačuje.

Svátosti.

Katolická církev uznává sedm svátostí (čísla v seznamu označují příslušné odstavce Katechismu katolické církve ("KKC").

Liturgie a modlitba.

Středem života církve je liturgie, v níž hraje nejdůležitější úlohu eucharistická bohoslužba (= mše). Součástí liturgie je též Denní modlitba církve (zkráceně breviář, někdy též Liturgie hodin), což je modlitba založená na žalmech a jiných biblických textech, která má uvádět křesťana do života v Boží přítomnosti po celý den. Krom toho existuje v církvi mnoho dalších způsobů modlitby, ať už spontánní nebo ustálené, společné nebo soukromé.

Římskokatolická církev (nazývána též "Latinská"), v běžné mluvě často označovaná nepřesně jako katolická "(všeobecná, univerzální)" církev, je největší z třiadvaceti autonomních katolických církví a jedinou západní katolickou církví. Asi 1,13 miliardy pokřtěných římských katolíků činí římskokatolickou církev největší křesťanskou církví (zahrnující polovinu všech křesťanů) a největší náboženskou organizací na světě. V České republice, kde je zdaleka největší organizovanou náboženskou skupinou, se k této církvi podle posledního sčítání lidu z roku 2011 hlásí 1 083 899 lidí (10,26 % obyvatel Česka, 18,7 % z odpovídajících respondentů). V absolutních číslech poklesl počet lidí preferujících tuto církev na 40 % stavu oproti roku 2001. K Římskokatolické církvi se hlásí 49,83% lidí z celkového počtu všech věřících v ČR.

拉丁礼教会(英语:Latin Church)或称西方教会,是天主教会内最大的个别教会。它不是在个别教会中的地方个别教会层面内,即教区或东方礼教区。而是在自治个别教会层面内。另外有22个东方礼自治教会组成东仪天主教会。


Židovský kánon.

Židovský kánon tvoří knihy, které byly napsány většinou hebrejským jazykem (ale některé i aramejsky) jako vyjádření víry starého Izraele. V době před Kristem ještě nemůžeme hovořit o ideji kánonu. Knihy byly na samostatných svitcích, jejich používání pro náboženské účely se lišilo kraj od kraje a soubor knih čtený v synagogách nebyl všude stejný. Na přelomu letopočtu se největší vážnosti těšila Tóra (תוֹרָה, Πεντάτευχος – Pentateuch čili Pět knih Mojžíšových), která tvořila jádro židovských Písem. Po ní následovaly knihy prorocké (hebr. נְבִיאִם "Neví'im", včetně těch knih, které se dnes nazývají dějepisnými). Nakonec pak přibýval postupně stále se rozšiřující korpus tzv. "Spisů", hebr. כְּתוּבִים "Ktuvim". Zatímco Tóra a Proroci byly ustálené celky, korpus spisů osciloval od komunity ke komunitě.  Když v roce 70 padl Jeruzalém a byl zničen jeho chrám, židovští učenci přijali myšlenku kánonu jako oficiálně uznaného souboru posvátných knih. Vlivem diskusí uvnitř židovství a vůči křesťanství bylo pro židovskou komunitu zapotřebí rozhodnout, které spisy do židovského Písma patří, a které nikoli. Odborníci se dnes neshodují, kdy a kde přesně dochází k ustálení židovského kánonu, veliký význam na jeho vznik má ovšem rabínská škola v Javne (řecky Jamnie) po pádu Jeruzaléma. Zde zřejmě dochází ke konci 1. století k ustálení židovského kánonu posvátných spisů, který se dnes označuje jako palestinský kánon.

Samaritánský kánon.

Malá skupina pozůstatků Samaritánů v Palestině přijímá jako posvátné spisy pouze Tóru (tzv. samaritánský Pentateuch) a knihu Jozue.

Křesťanský kánon Starého zákona.

Mezi křesťany se starozákonní kánon vyvíjel jinak. Křesťané téměř od počátku používali nikoli hebrejský text starozákonních knih, ale jejich řecký překlad z 3. – 2. století př. n. l., kolující mezi řecky mluvícími Židy, tzv. Septuagintu (LXX). O užívání tohoto překladu jako „Písma“ vypovídá užívání starozákonních citátů v novozákonních spisech právě ve znění LXX. Tento překlad však obsahoval více knih než pozdější kánon přijatý Židy (viz rozsah LXX). S řeckým překladem židovských Písem pak křesťané přejali i poněkud širší kánon. Aspoň zpočátku jej však každá z církevních obcí užívala v jiném rozsahu. Teprve velmi pomalu a spletitě se začíná formovat obecně uznávané měřítko posvátnosti těchto knih.  Proces formalizace biblického kánonu začíná teprve ve 4. století. Základem křesťanského kánonu se stala, jak bylo již uvedeno, Septuaginta. Pro katolickou církev měl pak obrovský vliv latinský překlad bible zvaný Vulgata, jehož autorem je Jeroným. Na latinsky hovořícím Západě již téměř nikdo nebyl schopen s řeckým překladem (Septuagintou) pracovat.  Římská synoda roku 382 zaznamenává první úplný kánon Starého zákona:  Třetí synoda v Kartágu roku 397 ratifikuje starozákonní kánon, který předtím schválila synoda v Hippo Regius v Severní Africe roku 393. Její závěry jsou identické se synodou v Římě, avšak výslovně zmiňuje též knihu Báruch, která v předchozím výčtu může být vřazena do Jeremjáše nebo Nářků. Tento kánon schválil papež Damasus I., který zadal Jeronýmovi k překladu do latiny starozákonní knihy.  Tento výčet knih Starého zákona také uvádí Florentský koncil roku 1453, když jej formuluje pro Jakobitskou pravoslavnou církev. Vzhledem ke včlenění kánonu do dokumentu "Pro Iacobitis" nebyl tento výčet považován za závazný pro katolickou církev, avšak tato situace se měla brzy změnit.  Příchod renesance přinesl velkou změnu, protože po dlouhých staletích se na Západě opět začala šířit znalost řečtiny. Ve svých zájmech byli humanističtí vzdělanci velmi zaujati starověkem, např. hebraista Johann Reuchlin a znalec řečtiny Erasmus Rotterdamský. Toto bádání přineslo mnoho nečekaných historických a posléze i teologických otázek. To spolu s rychle se šířící technikou knihtisku umožnilo po dlouhé době znovu pracovat s textem v původních jazycích. Roku 1516 vydává Erasmus řecký text Nového zákona a roku 1524/1525 byl v Benátkách vydán v hebrejštině Starý zákon zásluhou Ja'kova ben Chajima.  Reformátoři omezili pod vlivem tohoto bádání biblický kánon na rozsah kánonu palestinského, avšak katolická církev se přidržela rozsahu latinské Vulgaty. V reakci na tento krok padá rozhodnutí definitivně na Tridentském koncilu v dokumentu "Sacrosancta" ("Decretum de libris sacris et traditionibus recipiendis", DS 1501–1505) z 8. dubna 1546, který přejímá kánon definovaný dříve Florentským koncilem. Tím katolická církev s konečnou platností stanovila oficiální rozsah biblického kánonu.  Pravoslavné církve se drží překladu LXX. Přesto spisy, které obsahuje Vulgata a nikoli židovský kánon, Martin Luther zařadil do svého vydání Písma jako „knihy, které do svatého Písma nepatří, ale jsou užitečné pro čtení“. Stejně se zachovala i anglikánská církev a Kralická bible. Z protestantských vydání Bible zmizely apokryfní (v katolickém pojetí deuterokanonické) knihy teprve v polovině 19. století, kdy je z tištěných výtisků vyřadila Britská a zahraniční biblická společnost.  Tento historický vývoj je důvodem, proč se dnes užívá různě definovaných kánonů v jednotlivých křesťanských církvích.

Kánon Nového zákona.

Tvoří jej řecky psané knihy, které vznikly jako vyjádření víry prvotní křesťanské komunity v prvním století po Kr. Jsou přijímány křesťanskými církvemi. Knih, které si činily nárok na to, aby patřily mezi posvátné knihy křesťanů, bylo daleko více, než kolik jich dnes najdeme v Novém zákoně. Zpočátku záleželo na komunitách, zda ty či ony knihy považují za posvátné, či nikoli. S rozvinutím ideje kánonu však bylo třeba tuto otázku ujasnit, a tak se diskuse omezila jen na některé sporné knihy. Těmi byly většinou Zjevení sv. Jana, některé Janovy listy, list Judův, 2. list Petrův apod. Z knih, které dnes v Novém zákoně nenalezneme, se diskutovalo např. o Hermově Pastýři, listě Barnabášově, Didaché, Klementových listech a dalších. V katolické církvi se ustálil kánon, jak jej známe dnes, některé východní církve však používají kánon Nového zákona lehce odlišný.  I když v protestantském hnutí došlo – podobně jako v případě Starého zákona – ke zpochybnění některých knih, v podstatě všechny západní církve uznávají ten kánon, jaký byl definován na Tridentském koncilu v roce 1546 dekretem "Sacrosancta".

Apokryfy a pseudepigrafy.

Terminologie se liší podle církví: v katolickém pojetí jsou apokryfy spisy, které se nakonec nestaly součástí starozákonního ani novozákonního kánonu (v SZ nejsou zařazeny mezi protokanonickými ani deuterokanonickými knihami). Evangelické církve označují jako apokryfy naproti tomu knihy, které katolíci označují jako deuterokanonické (tedy knihy, které je podle Luthera dobré čísti, ale nemají závaznost biblických knih), zatímco knihy stojící mimo katolickou bibli (= v katolickém pojetí apokryfy) označují jako pseudepigrafy nebo pseudoepigrafy. Existují četná apokryfní (pseudepigrafní) evangelia, listy, skutky apoštolské či apokalypsy.

Biblický kánon je termín označující soubor biblických knih. Ačkoli je Bible z principu jedna, ne všechny církve a náboženské komunity do ní zahrnují tytéž knihy, a proto se biblický kánon liší podle náboženského vyznání.

正典源自希腊语,,意为「规则;量尺」,英语为Canon。在基督宗教,因教父时期为了系统化神学内容以回应异端的挑战,乃将整个基督宗教的经典分为正典、次经与伪经三个层级。正典是完全可靠的经典,现在通用的拉丁版圣经便是在这一次的集结中定本。「次经」是一些作者还不能完全确定的作品,次经的内容通常无损于正统神学的内涵,因此仍有参考的价值。最后一个级等的「伪经」便是指那些「次经以外的著名」,内容是一些未能确定真伪的著作。


Počátek revoluce.

Francie se již delší dobu potácela na pokraji státního bankrotu. Hospodářská situace se výrazně zhoršila, od začátku 80. let 18. století začaly být uskutečňovány reformy pro povzbuzení výroby (zrušení vnitřního cla, některých poplatků zatěžujících výrobu). K hospodářským problémům se přidala i nepřízeň počasí, která byla zapříčiněna erupcí islandské sopky Laki v roce 1783. Během sopečné erupce se dostalo do atmosféry velké množství sopečného popela a sopečných plynů vedoucí k poklesu teplot v Evropě po několik následujících let. Změna teploty a menší množství dopadajícího slunečního záření se projevila v neúrodě zemědělských plodin a následném strádání populace. Proti aristokracii, která se postavila proti reformám, byla provedena soudní reforma. Proti této reformě roku 1788 vypuklo povstání v Grenoblu v Dauphiné. Tak 5. května 1789 svolal král Ludvík XVI. generální stavy (přesně po 175 letech, naposledy se generální stavy sešly roku 1614). Ludvík XVI. cítil, že jsou jeho poddaní nespokojení, a aby projevil dobrou vůli, dovolil, aby na generálních stavech roku 1789 měl třetí stav tolik poslanců jako šlechta a duchovenstvo dohromady. Jenže to vypadalo jako prázdné gesto, protože ve shromáždění se hlasovalo podle stavů (tedy jeden stav - jeden hlas) ne podle hlav (tedy jeden poslanec - jeden hlas). Zástupci třetího stavu, chtěli kromě placení daní s oběma privilegovanými stavy projednávat i reformy ve společnosti, první dva stavy (za podpory krále) nesouhlasily. Dále se král se šlechtou snažili omezit působnost generálních stavů na pouhé poradní těleso na rozdíl od třetího stavu, který se dožadoval rozšíření jeho práv na nejvyšší zákonodárný orgán země.  Po dlouhých dohadech se proto třetí stav rozhodl vytvořit 17. června Národní shromáždění. K tomu se připojila i část šlechty a kněží, kteří byli donuceni přísahat státu. Duchovní, kteří odmítli, nesměli nadále vykonávat své kněžské funkce. Sedmdesátník papež Pius VI. (papež od roku 1775) odmítl podepsat a odsoudil toleranci přísahy (La Déclaration des Droits de l'Homme), i když ho o to prosil Ludvík XVI., který nakonec dekret 26. prosince 1790 sám podepsal. Všichni zúčastnění přísahali, že se nerozejdou, dokud nebude vypracována ústava. Dne 9. července se toto shromáždění prohlásilo Ústavodárným národním shromážděním.  Ludvík sice ustoupil, ale poslal k Versailles, kde se sněm konal, vojsko. Na protest proti tomu Pařížané vtrhli do královské zbrojnice, zabavili na 32 tisíc pušek, ukořistili 50 tisíc pík, sestavili milice a časně ráno 14. července 1789 napadli vězení Bastillu, symbol královského útlaku. Po pěti hodinách bylo toto vězení dobyto. Správce Bastilly se chtěl vzdát a odevzdat klíče vzbouřencům, ale když jim klíč předával, jeden ze stráží vystřelil do davu, což dav rozzuřilo, a zabili správce. Z vojenského hlediska mělo vítězství relativně malý význam (který spočíval v tom, že spolu s pevností se lid zmocnil i značných zásob munice, které v ní byly uloženy), ale pro psychiku lidí to mělo význam obrovský. „"Půjde to!!!"“ se stalo heslem dne. Vítězstvím Pařížanů je datován počátek revoluce i jejího násilí. Revoluční činnost se rozšířila po celé zemi a i za jejími hranicemi. Mocenské orgány byly rozpouštěny a byly ustanovovány nové městské rady.

Monarchistické období.

Ústavodárné národní shromáždění začalo plnit svůj program. Zrušilo daňová privilegia, vyhlásilo rovnost občanů před zákonem, zrušilo desátky, cechy i vrchnostenská práva. Platby šlechtě za užívání půdy však zůstaly. Markýz de La Fayette vedl revoluční vojsko zvané Národní garda. Kontrarevoluční šlechta utekla ze země. Na venkově rolníci útočili na feudály. Plenili zámky a odmítli platit poddanské dávky.  5. října 1789 začal takzvaný Ženský pochod na Versailles, kdy během dne propukaly nepokoje mezi trhovkyněmi na tržištích v Paříži kvůli vysokým cenám a nedostatku chleba, v této náladě jedna mladá žena na tržišti ve východní Paříži začala bubnovat, následně si dav žen vynutil rozeznění zvonů v nejbližším kostele. Následně se dal dav na pochod a cestou se rozrůstal, až dorazil k pařížské radnici, kde požadoval potraviny a zbraně, v tomto momentě dav čítal asi 6 až 7 tisíc osob (žen i mužů). Před radnicí muž jménem Stanislaus Maillard, který se výrazně účastnil již útoku na Bastillu a mezi trhovkyněmi byl populární, vykřikl "„à Versailles!“" (na Versailles) a stal se neoficiálním vůdcem davu, který si vynutil přístup do městské zbrojnice v radnici a ozbrojil se. Následně se dav vydal na pochod k zámku Versailles, jenž mu zabral asi 6 hodin. Před palácem se dav spojil s davem nespokojenců z nejbližšího venkova a společně si vynutili, aby je Ústavodárné národní shromáždění pustilo do svého zasedacího sálu, což členové shromáždění učinit museli, pokud se chtěli vyhnout konfrontaci, jež by pro ně byla značně nevýhodnou, neboť byli v místě aktuálně sami bez jakýchkoliv ozbrojenců. Před shromážděním dav přednesl, že jejich jediným důvodem příchodu je nedostatek potravin, jehož řešení požaduje. Dav si ze svého středu zvolil jako zástupce šest trhovkyň, které byly přivedeny před krále Ludvíka XVI.  Tyto ženy byly okouzleny královým šarmem a spolu s částí davu uspokojeny příslibem distribuování potravin z královských zásob, tímto byla část žen a Stanislaus Maillard přesvědčena k odchodu do Paříže, ale většina davu setrvala ve Versailles, v přesvědčení, že král slib nedodrží, snad pod vlivem královny Marie Antoinety. Kolem šesté hodiny večerní král vyhlásil další rozsáhlé ústupky a přísliby, načež se on i většina přítomných domnívala, že se dav ráno rozejde. Následujícího dne, 6. října, 1789 kolem šesté hodiny ráno malá skupinka z davu objevila, že jedna z bran paláce není hlídána a vnikla dovnitř, hledajíc královninu ložnici, po paláci je pronásledovaly královské stráže, následně došlo ke střelbě, při níž byl zabit jeden mladý člen davu. Okamžitě vypukl veliký chaos, kdy dav začal zabíjet královy strážce, nakonec se markýzovi Lafayettovi podařilo vyjednáváním situaci v paláci uklidnit a násilí tím zastavit. Dav opustil palác, ale stále se pohyboval v jeho okolí a královi vojáci odmítali na dav zaútočit. Lafayette krále přesvědčil, aby společně vystoupili před dav na balkoně paláce, kde král slíbil, že se přesune do Paříže, což se setkalo s bouřlivou pozitivní reakcí doprovázenou výkřiky Ať žije král! (""Vive le Roi!""), následně dav žádal, ať na balkóně s Lafayettem vystoupí i královna, která tak učinila, ač na ní řada členů davu mířila mušketami, Lafayette demonstrativně políbil královně ruku a dav přijal celé vystoupení královny s respektem a dokonce se ozvaly i ojedinělé výkřiky Ať žije královna! (""Vive la Reine!""). Kolem jedné hodiny odpoledne se královská rodina i s davem vydala na cestu do Paříže. Po příchodu do Paříže se dav rozešel a královská rodina se usídlila v paláci Tuileries.  Nová ústava z roku 1791 vycházející z Deklarace práv člověka a občana (26. srpna 1789) zaručovala rovnost občanů, svobodu slova a právo na vlastnictví. Shromáždění v září 1791 předložilo tuto ústavu králi. Ludvík XVI. ji po opakovaném neúspěchu svého vojska a díky vojenskému tlaku přísahou stvrdil. Francie se formálně stala konstituční monarchií.  Podle této nové ústavy byli v červenci 1791 zvoleni zástupci do Zákonodárného národního shromáždění, nahradilo tím Ústavodárné národní shromáždění, které se tak rozešlo. Zástupci byli zcela noví, protože podle Robespierrova návrhu nesměli tzv. "konstituanti" na poslance kandidovat. Mezi poslanci převažovali odpůrci dalšího pokračování revoluce, ale vlivu začaly na úkor tohoto shromáždění nabírat spíše radikálnější politické kluby. Jakobíni (členové se scházeli v knihovně bývalého svatojakubského kláštera, odtud pochází jejich označení) nedůvěřovali králi a snažili se omezit jeho moc. Nakonec došli k přesvědčení, že Francie by se měla stát republikou. Zákonodárné národní shromáždění vyhlásilo v dubnu 1792 válku Rakousku, které bylo vojensky podpořeno Pruskem. Jelikož samotné francouzské vojsko mělo nedostatek zbraní a navíc se potýkalo s velmi nízkou morálkou, ocitla se Francie v nebezpečí. Na pomoc přišly dobrovolnické oddíly z celé země. Ty z Marseille zpívaly novou revoluční píseň "Marseillaisu", která se později stala francouzskou hymnou.

Francie republikou.

V noci z 9. na 10. srpna 1792 se v Paříži rozezvučely zvony na poplach. Do čela povstání se postavil Georges Danton. Lid zaútočil na královské sídlo. Král Ludvík XVI. byl zatčen a uvězněn. Byly vypsány volby do Národního konventu, kam již mohl kandidovat kdokoliv.  Vedení v něm získali girondisté (jméno podle francouzského departementu). Na prvním zasedání, dne 21. září 1792 Konvent sesadil krále a 22. září vyhlásil republiku. Stalo se tak den poté, co revoluční vojsko zastavilo pruskou armádu u Valmy a přinutilo ji k ústupu. Samo obsadilo Savojsko a Nice. Girondistům se ale příliš dobře nevedlo. V Paříži zavládl hladomor a ceny potravin neustále rostly. Vyšlo také najevo, že král z vězení podněcuje ostatní státy k útoku na Francii. Dne 12. ledna 1793 proto Konvent nejtěsnější většinou jednoho hlasu rozhodl o jeho popravě, která se konala 21. ledna 1793. To zbytek Evropy šokovalo.  K Prusku a Rakousku se připojilo Španělsko spolu s německými a italskými státy. Vůdcem této protifrancouzské koalice se stala Anglie, později se připojilo i Rusko. Revoluční armáda se musela stáhnout, aby mohla bránit Francii samotnou. Navíc v kraji Vendée propuklo kontrarevoluční monarchistické povstání rolníků, kteří nesouhlasili s dalším verbováním do vojska republiky. Novější interpretace hovoří také o nesouhlasu s celkovým postojem revolučních sil vůči církvi. Povstání bylo podporováno duchovními a šlechtici, nespokojenými se změnami a dostalo také podporu ze zahraničí, hlavně z Anglie. V prosince 1793 vydalo Direktorium rozkaz vyvraždit obyvatele v 778 farnostech. Údajně napsali: „Je třeba zmasakrovat ženy, aby nepřibývalo dětí, a děti, aby z nich nebyli zbojníci“.

Jakobínská diktatura a vláda teroru.

Girondisté nebyli populární, čehož využili jejich protivníci v Konventu, tzv. Hora (levicoví poslanci v čele s Robespierrem) - 2. června 1793 zněly zvony znovu. Na 80 tisíc lidí oblehlo Konvent a předáci girondistů byli zatčeni.  Do čela revoluce se dostali jakobíni. V rámci konventu zřídili výbory (celkem 21), které postupem času získaly i moc výkonnou a soudní. Zemi řídil především Výbor pro veřejné blaho, který organizoval zásobování, obranu, zahraniční politiku a válečnou výrobu. Ve Výboru dominovala osobnost Maximiliena Robespierra, který spolu se Saint-Justem a Couthonem tvořili neformální triumvirát. Dalším revolučním orgánem byl Výbor pro všeobecnou bezpečnost, bojující s vnitřním nepřítelem a dohlížející na policii. Jakobíni zrušili veškeré feudální dávky, stanovili minimální mzdu a maximální cenu obilí. Zabavovali přebytky a přerozdělovali je. Byla vyhlášena všeobecná branná povinnost pro muže mezi 16 a 25 lety. Armáda byla zreformována, a tak byla schopna do konce roku 1793 vpád nepřátel odrazit.  Období vlády jakobínů, respektive od září 1793 do července 1794, vešlo pak ve známost jako Teror. Bylo výsledkem boje dvou mocichtivých politických frakcí - girondistů a jakobínů, kteří se navzájem označovali za nepřátele revoluce. Girondisté byli následně souzeni Revolučním tribunálem a odsouzeni k smrti na gilotině. Odhaduje se, že v tomto období přišlo o život 16 tisíc Francouzů, ovšem číslo se může vyšplhat až ke 40 tisícům, protože valná většina záznamů o procesech s nepřáteli revoluce se nedochovala. Jsou známy případy, kdy byli masakrovány osoby, pro odmítnutí přísahat na revoluční ústavu (mučednice z Orange), či hromadně stříleni.  Dne 24. října 1793 schválil Konvent zavedení nového, revolučního kalendáře. Za začátek letopočtu bylo zvoleno datum 22. 9. 1792, tedy první den Francouzské republiky. Podle tohoto kalendáře se rok dělil na 12 měsíců (jejichž jména vymyslel Fabre d'Églantine), každý měsíc měl 30 dní a dělil se na tři 10denní týdny. Bylo také zrušeno otroctví.  Odpůrci režimu se dělili na radikály (hébertisty, takzvané "zběsilé") a umírněné (dantonisty). Umírnění, vedení Dantonem, chtěli smír s nepřáteli, především s Anglií, a zmírnění revolučních opatření. Radikálové prosazovali rozšíření revoluce do zahraničí a vytvoření světové revoluční republiky, chtěli také zestátnění veškeré půdy. Nový "lidový režim" všechny své odpůrce tvrdě stíhal a tisíce lidí skončily svůj život pod gilotinou. Na jaře 1794 byli popraveni jak vůdci hébertistů, tak i dantonistů.  Zdálo se, že Výboru pro veřejné blaho již nikdo nestojí v cestě. V Konventu i v samotném Výboru však existovaly významné rozpory ve věcech jako náboženská politika, teror, způsob vedení války, otázky vlastnictví a fungování ekonomiky v krizové situaci. Někteří odpůrci Robespierra viděli s nelibostí Kult Nejvyšší bytosti, který Robespierre zavedl, a obvinili jeho tvůrce z toho, že se chce stát nejen diktátorem, ale dokonce i bohem. Dále rozpoutali dosud nejkrvavější vlnu teroru, přičemž neustále zdůrazňovali, že za popravami stojí „krvežíznivý“ Robespierre, aby tak zdiskreditovali jeho pověst. Dne 9. Thermidoru (27. července 1794) byli „neúplatný“ Robespierre a další přední představitelé režimu zatčeni a poté, co neuspělo povstání pařížské Komuny na jejich podporu, byli druhého dne popraveni.

Po Thermidoru.

Thermidoriáni popravili desítky Robespierrových příznivců a amnestovali část proskribovaných. Do čela Francie se roku 1795 podle nové ústavy postavilo pětičlenné Direktorium, za jehož vlády nastal „"odliv revoluce"“ a probíhal také tzv. bílý teror, jehož obětí byli především jakobínští aktivisté. Počátek vlády Direktoria se někdy chápe jako konec Velké francouzské revoluce, i když někteří historici poukazují na to, že v té době došlo také k upevnění některých revolučních výdobytků. V situaci všeobecné nestability se pak v roce 1799 při brumairovém převratu chopil moci bývalý dělostřelec Napoleon Bonaparte.

Velká francouzská revoluce je označení pro období dějin Francie mezi lety 1789 a 1799, tedy zhruba od svolání generálních stavů králem Ludvíkem XVI. do uchopení moci Napoleonem Bonapartem. Tehdejší absolutní monarchie ve Francii byla během ní nahrazena „vládou lidu” a republikánstvím; začalo krvavé pronásledování katolíků a všech odpůrců nových pořádků.

法国大革命,或称法兰西革命(, 1789年-1799年)是法国的一段社会激进与政治动荡的时期,对于法国历史以及全欧洲都留下深刻广泛影响。法国政治体制在大革命期间发生了众多转变:统治法国多个世纪的绝对君主制与封建制度在三年内土崩瓦解,过去的封建、贵族和宗教特权不断受到左翼政治团体、平民和乡村农民的冲击,传统君主制的阶层观念、贵族以及天主教会统治制度被自由、平等、博爱等新原则推翻。整个欧洲的皇室因而心生恐惧,因此在1814年发起反法讨伐,并成功恢复君主制,但很多重大改革已成永久。革命导致各界对立,特别是共和派和保皇派在往后长达二百年的政治对立。


Život.

Simón Bolívar byl synem šlechtice španělského původu; otec mu zemřel ve věku tří let, matka, když mu bylo dvanáct. Ujal se ho strýc, se kterým se ale Simón pohádal a tři roky po smrti své matky se odstěhoval ke svému učiteli Simónu Rodríguezovi. Roku 1798 vstoupil Bolívar do venezuelské milice jako kadet. Roku 1799 odešel studovat do Španělska. Pokračoval do Francie, kde studoval francouzštinu, vedl rozmařilý život a stal se velkým přívržencem Napoleona Bonaparte. Roku 1802 se vrátil do Španělska, kde se oženil se svou příbuznou Maríí Teresou Rodríguezovou del Toro. Nakrátko se vrátil do vlasti v letech 1803–1804, nedlouho po příjezdu jeho manželka María Teresa zemřela. 2. prosince 1804 se Bolívar zúčastnil Napoleonovy korunovace. O rok později byl přizván mezi Svobodné zednáře. Do vlasti se definitivně vrátil roku 1807. Zapojil se do hnutí usilujícího o osvobození ze španělské nadvlády. Pro tuto činnost byl vypovězen na svůj statek, takže Venezuelské revoluce se přímo neúčastnil. Když roku 1810 junta v Caracasu prohlásila nezávislost, vyslala Bolívara jako vyjednavače do Anglie. Dne 2. března 1811 zasedal Venezuelský kongres. V roce 1812 se Bolívar účastnil neúspěšného povstání venezuelských republikánů pod vedením Franciska de Mirandy. Po Mirandově kapitulaci pak v Cartageně organizoval ozbrojené síly, které se 1813 zmocnily Caracasu; Bolívar získal titul Osvoboditel "(El Libertador)" – ten mu přiřkla 14. října 1813 Caracaská rada. V roce 1814 se mu nakrátko podařilo osvobodit i Bogotu, ale následujícího roku po opětovné porážce odešel hledat pomoc na Jamajku, později na Haiti. V roce 1816 se opět vrátil s vojskem a dobyl Angosturu (dnešní Ciudad Bolívar), která se stala sídlem revoluční vlády. Po vítězství u Boyacá 1819 byla velká část Nové Granady osvobozena a začlenila se do Velké Kolumbie (stát na území dnešní Venezuely, Kolumbie, Panamy a Ekvádoru), vytvořené na "kongresu v Angostuře"; Bolívar bojoval za svůj sen o jednotné Jižní Americe a stal se prezidentem Velké Kolumbie. Další vítězství nad španělskými vojsky v letech 1821 až 1822 upevnila Bolívarovo postavení. Bolívar přispěl k osvobození Peru a roku 1821 byl zvolen jeho prezidentem. Definitivní porážku Španělům zasadili v roce 1824 Bolívar u Junínu a José Antonio de Sucre u Ayacucha. Roku 1825 bylo Horní Peru na jeho počest nazváno Bolívie. Peru Bolívii uznalo a zaslalo jí návrh ústavy. Téhož roku předložil Bolívar svoji demisi na úřad prezidenta, nebyla však přijata. Nicméně jeho plán na vytvoření panamerické federace nebyl 1826 přijat kongresem latinskoamerických států v Panamě. Velkou Kolumbií zmítaly stále větší rozpory, které Bolívar nebyl s to zvládnout. Ve funkci vrchního vojenského velitele Venezuely potvrdil Josého Antonia Paéze a řekl mu, že má „právo odpovědět na nespravedlnost spravedlností a na zneužití síly odepřením poslušnosti“ Bogotskému kongresu. To se nelíbilo jeho místopředsedovi Santaderovi, Bolívarovu někdejšímu spojenci. V dopise z 16. března se Bolívar se Santaderem definitivně rozešel. V těchto letech dále sílily separatistické sklony ze stran Peru a Bolívie. Proto byl 27. srpna 1828 vydán dekret diktatury, který Bolívarovi přisoudila neomezenou moc. Bolívar zrušil úřad viceprezidenta a Santadera jmenoval velvyslancem ve Spojených státech. Přestože Santader úřad přijal, se svým odjezdem nespěchal, pravděpodobně kvůli chystanému atentátu na Bolívara, do kterého je zapleten. Atentát se uskutečnil 25. září 1828 a Bolívar z něj vyvázl díky své dlouholeté milence Manuele Sáenzové. Zrádcové byli odsouzeni k smrti, ale Santaderovi byl rozsudek samotným Bolívarem změněn pouze na vyhnanství.  Zklamaný Osvoboditel odstoupil z venezuelského prezidentského úřadu. Za svého nástupce doporučil Sucreho, který však byl krátce na to zavražděn neznámo kým (pravděpodobně ze Santaderova popudu). Navrhl tedy Paéze, přičemž prohlásil, že jestli bude zvolen právě Paéz, dá se mu on – Bolívar – jako voják plně k dispozici. 20. ledna 1830 došlo ke zřízení Kolumbijského kongresu. Bolívar složil funkci kolumbijského prezidenta a dále podporoval Paéze. Zvolen však byl Joaquín Mosquera. Ten Bolívara požádal o podporu své vlády. Bolívar je sice znechucen, přesto mu pomoc nakonec poskytne, aby zabránil případnému krveprolití. Vyčerpán a zklamán poté odešel do ústraní. Bolívar, nemocný tuberkulózou, zemřel 17. prosince 1830 na statku San Pedro Alejandrino. Krátce před smrtí ještě řešil situaci ohledně nově vznikajícího Ekvádoru.

Odkaz.

Bolívar se dodnes v Jižní Americe těší značné úctě. Svědčí o tom například skutečnost, že jeho rodná země, Venezuela, nese oficiální název "República Bolivariana de Venezuela" (Bolívarovská Venezuelská republika). Podle Simóna Bolívara se jmenují dvě měny jižní Ameriky – bolivijský boliviano a venezuelský bolívar.

Simón José Antonio de la Santísima Trinidad Bolívar y Palacios Ponte Blanco [bolibar] (24. července 1783 San Mateo u Caracasu, Nová Granada, dnes Venezuela – 17. prosince 1830 Santa Marta, Kolumbie) byl venezuelský generál a politik, jeden z hlavních představitelů jihoamerického boje za nezávislost na Španělsku.

西蒙·何塞·安东尼奥·德·拉·桑蒂西马·特立尼达·玻利瓦尔·伊·帕拉西奥斯(,1783年-7月24日-1830年-12月17日),通称西蒙·玻利瓦尔,拉丁美洲革命家、军事家、政治家、思想家,他与圣马丁遥相呼应,为南美洲脱离西班牙帝国统治,争取独立发挥了关键作用。


Počátky.

Termín koncentrační tábor byl pro internační tábor poprvé použit v roce 1896, kdy nechal španělský generál Valeriano Weyler y Nicolau „koncentrovat“ (tedy soustředit) kubánské obyvatelstvo do speciálních táborů.  Koncentrační tábory budovala i britská armáda během druhé búrské války v letech 1899–1902 v Jižní Africe (30 až 40 tisíc obětí).  Americká armáda v letech 1899–1902 při Filipínsko-americké válce, také poprvé systematicky užila koncentrační tábory k internaci filipínského civilního obyvatelstva (1,5 milionu obětí).  Německá armáda v letech 1904–1909 v Jihozápadní Africe (Namibie) – Gobabis, Lüderitz, Shark Island, Swakopmund, Windhoek (60 až 70 tisíc obětí).  Od roku 1918 byly zřizovány koncentrační tábory v Sovětském Rusku, později SSSR s názvem Gulag. Tábory prošlo 18 milionů lidí, 1,6 milionu v nich zemřelo, z toho 25 tisíc Čechoslováků.

Nacistické Německo.

Mezi lety 1933–1945 založili nacisté kolem 20 000 různých táborů, kde věznili milióny obětí. Tábory byly používány pro řadu účelů: byly to pracovní tábory, tranzitní (průchozí) tábory, kde lidé pouze čekali na další transport, a také tábory vyhlazovací určené výhradně pro hromadné vraždění.  Pouhé dva měsíce vlády stačily Hitlerově NSDAP k zřízení prvního koncentračního tábora v Dachau (22. března 1933). V prvních letech nacistické vlády byly koncentrační tábory určeny především pro politické odpůrce režimu (v rétorice NSDAP „"nepřátele státu"“), zejména komunisty a sociální demokraty, ale také pro homosexuály, Romy, Svědky Jehovovy (a další „"asociální živly"“), mezi vězněnými bylo samozřejmě nemalé procento Židů.  Od roku 1935, kdy byla uzákoněna rasová a biologická méněcennost „"neárijského"“ obyvatelstva Německa (Norimberské zákony), byli do koncentračních táborů posíláni také Židé.  Po anexi Rakouska v dubnu 1938 bylo mnoho německých a rakouských Židů deportováno do Dachau, Buchenwaldu a Sachsenhausenu. Masové zatýkání Židů probíhalo také po Křišťálové noci (96 Židů bylo zavražděno během ní, asi 30 000 posláno do koncentračních táborů) v listopadu 1938.  Po rozpoutání 2. světové války v září 1939 počet koncentračních (pracovních) táborů a jejich poboček rychle rostl. Statisíce občanů okupovaných zemí tu umíraly vyčerpáním, hladem či týráním (v některých byly na vězních prováděny pseudolékařské pokusy). Od roku 1941 bylo nutné zvýšit počet táborů pro válečné zajatce. Některé tábory byly postaveny v již existujících táborových komplexech v Polsku (např. Osvětim). Tisíce sovětských zajatců byly např. zastřeleny či zplynovány v nově založeném táboře v "Lublinu", později známém pod jménem Majdanek.  Židé (a Romové) z okupovaných zemí byly nejprve deportováni do shromažďovacích a průchozích táborů – ghett (např. "Varšava", "Lodž" ad. v Polsku, "Westerbork" v Nizozemí, "Drancy" ve Francii, Terezín v Protektorátu Čechy a Morava). Ghetta byla „přestupními stanicemi“ na cestě do „stanic konečných“ – vyhlazovacích táborů (či „táborů smrti“) na území Polska. Vyhlazovací tábory měly zefektivnit masové vyhlazování židovského obyvatelstva (viz holokaust).  Prvním vyhlazovacím táborem bylo Chelmno (něm. "Kulmhof"), založeno v prosinci 1941, oběti zde byly vražděny v pojízdných nákladních autech (tzv. dušegubkách). Další vyhlazovací tábory vznikly v r. 1942 v Belžci, Sobiboru, Treblince a Březince (=něm. Birkenau – pobočný tábor v táborovém komplexu Osvětim). Vězni byli vražděni v plynových komorách a těla spalována v krematoriích. V Březince v době nejintenzivnějších deportací bylo denně plynováno až 8 000 osob.  V různých druzích nacistických táborů, pod správou SS, byly vězněny a zavražděny milióny lidí.

Chorvatsko.

Během druhé světové války se koncentrační tábor nacházel i v Chorvatsku (tehdy Nezávislý stát Chorvatsko) – koncentrační tábor Jasenovac měl pět částí, také dokonce oddělení pro děti. Dle svědectví jednoho německého vojáka/důstojníka (zdroje se liší) se při pohledu na způsoby zacházení s vězni v Jasenovci zvedal žaludek i Němcům. Byli v něm uvězněni lidé především srbského původu, kteří vyznávali pravoslaví (naproti katolickým Chorvatům), Židé, Romové a lidé nesouhlasící s touto politikou. Paradoxně muslimští Bosňáci nebyli Chorvaty nijak perzekvováni a napomáhali Chorvatům v boji proti jejich nepřátelům. Tento fakt jen podtrhuje absurdnost jejich počínání, ze kterého později v 90. letech někteří chorvatští politici i vojáci během války ještě čerpali inspiraci pro své zločiny.

Přenesené označení.

I po druhé světové válce jako „koncentrační tábory“ označovali a označují jejich kritici i další zařízení, určená pro internaci či věznění lidí, v nichž podle jejich názoru dochází k závažnému porušování lidských práv, třebaže tato zařízení oficiálně nesou jiný název. Například to byly či jsou:

České země.

První a druhá republika.

Ačkoliv už za Rakouska-Uherska existovaly "donucovací pracovny", kam mohly úřady uvěznit „nepřizpůsobivé“ občany i bez soudního rozhodnutí a rovněž na konci 20. let byly schválen zákon o vzniku "nucených pracovních kolonií" pro potulné cikány, zařízení vzhledem a povahou blízká německým koncentrančním táborům vznikla teprve za druhé republiky. Tak zvané "kárné pracovní tábory" (například Lety, Hodonín) byly původně také určeny pro „nepřizpůsobivé“ skupiny obyvatel, ale brzy do nich byly posíláni také političtí odpůrci, například španělští interbrigadisté, kteří se vrátili do republiky.

Za druhé světové války.

Za nacistické okupace v Českých zemích existovaly především pobočky velkých koncentračních táborů. Někdy byla pro umístění vězňů využita již existující táborová zařízení různých typů, například dělnické tábory u velkých staveb, kárné pracovní tábory (Lety), ale i uprchlické tábory (Svatobořice). Většinou však byly postaveny tábory nové. Podle zjištění historiků na území dnešní ČR v průběhu války existovalo více než 600 táborů různého typu. Některé koncentrační tábory a jejich pobočky, jak německy, tak česky vedené: Bílá Voda, Bílý Kostel nad Nisou, Božičany, Brněnec, Bruntál, Bukovany, Bystřice u Benešova, Dětřichov u Moravské Třebové, Hanušovice, Hodonínek u Kunštátu, Holýšov, Hradištko, Chrastava, Jezeří-Albrechtice, Jiřetín pod Jedlovou, Kamenický Šenov, Korunní, Kraslice, Křepenice, Lešany, Lety u Písku, Litoměřice, Lovosice, Mirošov, Most, Nové Město pod Smrkem, Nová Role, Olbramovice, Ostrov nad Ohří, Poříčí u Trutnova, Prameny Vltavy, Rabštejn, Richard u Litoměřic, Rtyně nad Bílinou, Rychnov u Jablonce nad Nisou, Skrochovice, Svatava, Teplice, Terezín, Vrchotovy Janovice

Tábory pro Němce.

Internační tábory pro Němce byly vytvářeny bezprostředně po druhé světové válce jednak pro německé vojáky, jednak pro Němce obecně. Některé z nich vznikly prostou výměnou vězněných v bývalých německých koncentračních táborech (např. v Terezíně nebo v Hodoníně u Kunštátu). Některé z nich se v zacházení s vězněnými mohly poměřovat i se svými nacistickými předchůdci.

Komunistické tábory.

V 50. letech 20. století komunistický režim v Československu své odpůrce trestal mimo jiné v táborech zřízených při těžbě uranové rudy; v dikci tehdejšího totalitního režimu šlo o tzv. tábory nucené práce (TNP) a nápravně pracovní tábory (NPT) zřizované v oblastech Horní Slavkov, Jáchymov a Příbram. Dále existovaly tzv. soustřeďovací kláštery, v nichž bylo v roce 1950 bez jakéhokoliv zákonného podkladu postupně vězněno přes 2300 kněží a řeholníků a asi 8000 řeholnic nebo vojenské „Pomocné technické prapory“ (PTP) a věznice.

Koncentrační tábor, v češtině hovorově také koncentrák nebo lágr (z něm. Lager = "tábor"), je místo sloužící k hromadné internaci nebo věznění lidí, kteří sem jsou umísťováni i bez řádného soudu nebo jiného právního důvodu. Označení koncentrační tábor bylo nejdříve používáno ve smyslu internačních táborů pro civilní obyvatelstvo v 19. století (např. ve Spojených státech pro indiány, v jižní Africe v průběhu druhé búrské války). Později byly jako „koncentrační“ označeny tábory, v nichž německý nacistický režim zadržoval, vykořisťoval, mučil a zabíjel své skutečné či údajné nepřátele. Poté co byly nacistické koncentrační tábory v roce 1945 osvobozeny a byla odhalena jejich role v nacistické genocidě, stalo se označení koncentrační tábor synonymem nejhrubšího porušování lidských práv a postupně se přestalo používat jako oficiální označení existujících internačních táborů. Různá vězeňská a internační zařízení však jsou právě proto často popisována jako koncentrační tábory lidmi, kteří kritizují jejich existenci a způsob činnosti.

集中营是一种用作未经正常法律程序,非法关押大量人口的基础设施,被拘留者大多是政治异议分子、战争时期的敌国公民及战俘,在有些情况下,被拘留者是属于特定种族、或特定宗教团体的成员。


Archetyp v literárních vědách.

Symbolický model, soustava myšlenek a představ, které se během historie neustále vrací nebo jsou trvale přítomny a působí se stejnou emocionální intenzitou. V literatuře se znovu a znovu objevují archetypální postavy (např. Prospero, Faust, Popelka nebo Don Quijote). Některé archetypy jsou navzájem komplementární, tvoří celek (Don Qujote a Sancho Panza, Romeo a Julie).  Zdrojem pro zkoumání archetypů je například řecká mytologie. Archetyp nemusí být výlučně spojen s konkrétní literární nebo mytologickou postavou, může se jednat i o archetypální situaci, která má vlastní klíč k rozuzlení nebo se naopak vyznačuje svou osudovou bezvýchodností (Oidipus). Mezi archetypy v umění najdeme i jakousi provázanost a opakování témat v různých variacích: ono pomyslné jádro, kolem nějž příběh krouží, je vlastně archetypem. Archetyp se jako vzorec reality nemění, mění se však jeho ztvárnění, které akcentuje jiné významové vrstvy vzhledem k době a prostředí, ve kterých dílo vzniká.  Dalším nevyčerpatelným zdrojem archetypů jsou lidové pohádky. Každý národ může mít určité oblíbené pohádky, které nějak odrážejí jeho hluboce zakořeněné motivy. Mezi českými pohádkami vyniká Erbenova "Kytice" nebo "Pyšná princezna" - pohádky a příběhy, které je možno odkrývat a rozkládat na jakési hlubší sdělení a významy, nicméně vždy opředené tajemstvím, neboť každý archetyp je v podstatě nedefinovatelný a nevyjádřitelný. Právě proto je potřeba narace, příběhů a mýtů, abychom se skrze ně dostali k archetypům do osobní blízkosti. Nepůsobí totiž na racionální složky osobnosti, ale spíše na její nevědomou, archaickou složku, kde vyvolávají určitou rezonanci, neboť jsou v nás již určitým způsobem (na úrovni kolektivního nevědomí) přítomny. Skrze naraci dochází k jejich oživení, amplifikaci v našem vědomí.  Ztělesnění archetypů můžeme najít i v díle Pán Prstenů J.R.R. Tolkiena, kde můžeme Gandalfa považovat za vtělení moudrého starce, Arwen za ztělesnění Animy a Froda, Aragorna nebo Boromira za různé aspekty archetypu hrdiny. Glum by odpovídal archetypu Stínu. Gluma (Stín) je také možno považovat za komplementární součást nevyzrálého hrdiny Froda, kde teprve symbolickým zánikem stínu (smrtí Gluma) dochází k jeho symbolické integraci s hrdinou. Stín totiž obsahuje i potenciálně přínosné instinktivní kvality: zde se stává Frodovi průvodcem po neznámých krajích, jenž ho dovede až na samý konec jeho cesty. Obdobně můžeme najít komplementární protiklad ke Gandalfovi, jímž je Balrog a po jehož smrti se navrací do života Gandalf Bílý - i zde došlo k symbolické integraci stínu.  Archetypy se mohou stát zdrojem intenzivního i dlouhodobě působícího prožitku, který nás zasahuje na hlubší úrovni sdělení, jehož podstatu nemusíme být schopni racionálně vysvětlit.

Archetyp jako základní pojem Jungovy analytické psychologie.

Shodné rysy mýtů a náboženských projevů v různých kulturách mají psychologický základ v archetypech. Někdy se archetypy dávají do souvislostí s vrozenými instinkty. Představují archaickou vrstvu vývoje lidského vědomí. V ní existují společné vzorce chápání skutečnosti, které vypovídají o psychickém fungování obrazivosti u všech příslušníků lidského druhu.  Pojem archetypu uvádí C. G. Jung především v kontextu kolektivního nevědomí. Představuje symbolickou ideji, která není reflektována vědomím, ale pramení z nevědomí a nemůže být tudíž pojmově uchopena. Přesto se významně podílí na utváření psychické reality osobnosti. K jednotlivým archetypům se můžeme vztahovat jen přes symbolické manifestace, samy o sobě nejsou totožné se svými obrazy.  Při procesu individuace, kdy dochází ke sjednocování vědomé a nevědomé části psýché, se člověk vyrovnává s existencí těchto hlubších vrstev osobnosti. Sny nebo fantazie u moderního člověka umožňují setkání s archetypy nevědomí a nahrazují tak funkci mýtů. Pro přístup k nevědomým obsahům použil Jung vedle výkladu snů také metodu aktivní imaginace. Archetypy mají autonomní povahu. V případě duševní poruchy, například neurózy, dochází podle analytické psychologie k inflaci nevědomí projevené převažujícím archetypem. U schizofrenie se jedná o personalizaci archetypu. Dochází též k přenosu (projekce) archetypu na druhé osoby nebo předměty a tím k jejich zmagičtění. Archetypy nemají jednoznačnou interpretaci a stejně tak nejdou hodnotit kladně ani záporně.  C. G. Jung trval na vědecké ověřitelnosti konceptu archetypu, a to na základě shromážděného empirického materiálu.

Důležité hlubinně psychologické archetypy a jejich charakteristika, dle C. G. Junga.

"Dvojice archetypů života a smyslu tvoří podmínky psychické skutečnosti."

Archetyp (z řec. "arche-typos", první vzor, ražba) znamená pravzor, tradicí posvěcenou a typickou postavu, představu, příběh. Ve starověké filosofii (Corpus hermeticum, Dionýsios Areopagita) je to pravzor (idea), vzorec věcí. V psychologii znamená vzorec psychické percepce (vnímání), v literatuře označuje vzorovou postavu, v textologii původní znění textu, předlohu (rukopis).

原型是首创的模型,代表同一类型的人物、物件、或观念。原型在文学与心理学中很重要。原型往往被以后的作者一再的重复模仿与重塑。


Typy obrazovek smrti.

Windows NT a novější.

Ve Windows NT a novějších (Windows 2000, Windows XP, Windows Vista, Windows 7) označuje modrá obrazovka smrti (oficiálně označená jako „stop error“) situaci, kdy kernel zaznamená chybu, ze které se nelze zotavit. To je nejčastěji způsobeno tím, že některý ovladač nezpracuje vyhozenou výjimku nebo provede neplatnou operaci. V dané situaci je jedinou možností restart počítače, což může vést ke ztrátě dat, neboť Windows nebyly správně ukončeny.  Chybová zpráva „Stop“ obsahuje kód chyby a její symbolický název (např. 0x0000001E, KMODE_EXCEPTION_NOT_HANDLED) a čtyři hodnoty blíže určující chybu. Zobrazena je také adresa, na které problém nastal, a označení příslušného ovladače. Ve Windows NT a 2000 je dále uveden seznam všech načtených ovladačů (obsahující bázovou adresu ovladače, datum vytvoření ovladače a jeho název) a výpis zásobníku.  Windows lze nastavit tak, aby podrobné ladící informace poslaly přes COM rozhraní na kernel debugger na jiném počítači. Z omezených informací na obrazovce totiž jen těžko lze spolehlivě určit příčiny chyby.  Ve Windows XP SP1 a nižší lze povolit manuální vyvolání BSOD vytvořením klíče DWORD s názvem CrashOnCtrlScroll a hodnotou 1 v registrech Windows na adrese HKEY_LOCAL_MACHINE\SYSTEM\CurrentControlSet\Services\i8042prt\Parameters. Poté lze BSOD vyvolat dvojitým stisknutím Scroll Locku při držení pravého Controlu.

Windows Me/9x/3.x.

Modrá obrazovka smrti se také vyskytuje na operačních systémech Windows 95, 98 a Me. Zde je méně závažná, zato častější. V těchto operačních systémech je BSoD hlavním způsobem, jakým VxD může oznámit chybu uživateli (interně je označována jménem „_VWIN32_FaultPopup“). Při zobrazení modré obrazovky má na Windows 9x uživatel možnost volby – buď restartovat počítač, nebo se pokusit pokračovat. BSoD však pochopitelně znamená závažné potíže, takže možnost pokračování často nefunguje buď vůbec, nebo je poté systém nestabilní.  Nejčastější příčinou BSoD jsou zde nekompatibilní verze DLL knihoven, což je někdy označováno jako „DLL peklo“ ("DLL hell"). V případě, že je v systému nainstalována jiná verze dané DLL knihovny, než kterou program očekává, může to způsobit nestabilní chování. Tyto problémy postupně rostou tím, jak se do Windows instaluje nový software, což vede k důvodu, proč jsou nově přeinstalované Windows stabilnější.  Na Windows 95 a 98 dojde k BSoD také tehdy, když se systém pokusí přistoupit k souboru c:\con\con. Tento fakt lze zneužít i vzdáleně, např. tím, že se na webové stránce odkáže na tento soubor, což může vést k tomu, že počítač uživatele, který takovou stránku zobrazí, havaruje. Pro tuto chybu již Microsoft vydal opravu (záplatu).  K BSoD také může dojít v situaci, kdy uživatel vysune výměnné médium ve chvíli, kdy se z něj čte nebo je zobrazena jeho adresářová struktura v prohlížeči souborů.  Na operačních systémech Windows NT a novějších už tento druh modré obrazovky smrti nenastává. V případě, kdy kvůli některé ze zmíněných chyb příslušný program zhavaruje, je operačním systémem ukončen, aniž by ovlivnil zbytek systému.

Windows 1.0.

První modrá obrazovka smrti byla ve Windows 1.0. Byly to pouze klikyháky a symboly.

Vzhled.

Obvyklý vzhled modré obrazovky smrti jsou bílá (RGB 255, 255, 255) písmena na modrém pozadí (RGB 0, 0, 170). Nastavením v souboru system.ini však lze nastavit libovolné jiné barvy z palety CGA.  Windows 95, 98 and Me používají textový režim s rozlišením 80×25 a písmo podobné fontu Fixedsys. Windows NT používají textový režim 80×50 při rozlišení 720×400. Ve Windows XP je použit font Lucida Console.

Příklady.

Následují příklady modrých obrazovek smrti. Přesný vzhled se může na konkrétních počítačích lišit.

Windows XP/Vista/7.

<div style="width: 640px; margin-left: auto; margin-right: auto; background: rgb(0, 0, 170); font: 14px/normal Lucida Console, fixedsys, terminal, courier, monospace; padding: 0px; color: white; font-stretch: normal; whitespace: pre;">Byly zjisteny potize a system Windows byl ukoncen, aby nedoslo k poskozeni pocitace. PFN_LIST_CORRUPT  Pokud je to poprve, co vidite obrazovku s chybou zastaveni pocitace, restartujte pocitac. Pokud se obrazovka objevi znovu, pokracujte temito kroky:  Ujistete se, ze novy hardware a software jsou spravne instalovany. Pokud se jedna o novou instalaci, obratte se na dodavatele hardwaru nebo softwaru a vyzadejte si pripadne aktualizace systemu Windows.  Pokud potize potrvaji, vypnete nebo odeberte instalovany hardware nebo software. Zakazte moznosti pameti systemu BIOS, napriklad ukladani do mezipameti nebo stinove rizeni. Pokud potrebujete pro odebrani nebo vypnuti soucasti pouzit nouzovy rezim, restartujte pocitac, po stisknuti klavesy F8 vyberte Upresnit moznosti spusteni a pote vyberte polozku Nouzovy rezim. Technicke informace:  <nowiki>***</nowiki> STOP: 0x0000004e (0x00000099, 0x00000000, 0x00000000, 0x00000000) Zahajovani vypisu fyzicke pameti RAM Vypis fyzicke pameti je dokoncen. Pozadejte o pomoc spravce systemu nebo skupinu technicke podpory. </div

Modrá obrazovka smrti (BSoD, Blue screen of death), též známa jako Modrá smrt je slangové označení chybového hlášení, které operační systém Microsoft Windows zobrazí v situaci, kdy došlo k závažné softwarové či hardwarové chybě. Toto chybové hlášení se zobrazí přes celou obrazovku, bílým písmem na modrém pozadí (odtud název).

蓝屏死机(英语:Blue Screen of Death,缩写为:BSoD)指的是微软Windows操作系统在无法从一个系统错误中恢复过来时所显示的屏幕图像。


Dějiny osídlení.

Předesejské osídlení.

Kumrán byl poprvé osídlen již na konci 4. tisíciletí př. n. l., znovu však až v 9. stol. př. n. l., kdy zde stála pevnost. Pevnost pak byla obnovena v 7. stol. př. n. l., aby bránila judské vnitrozemí před nájezdy Idumejců od Mrtvého moře. Pevnost však byla zkraje 6. stol. př. n. l. zničena Babyloňany při jejich tažení proti Jeruzalému.

Esejské osídlení.

V polovině 2. stol. př. n. l. na Kumrán přišli esejci, kteří na tomto místě chtěli dodržovat v čistotě příkazy Tóry – Chrám v Jeruzalémě byl totiž podle nich znesvěcen saducejskou bohoslužbou a bojem o moc. Esejci obnovili cisterny a vyhloubili žlab, který do nich přiváděl vodu v období jarních dešťů. Kromě zásobovacích nádrží zde bylo nalezeno několik židovských rituálních koupelí. Na základech zříceniny pevnosti postavili dvoupatrovou budovu, v jejímž prvním patře bylo skriptorium, a věž.  Roku 31 př. n. l. však sídliště postihlo zemětřesení, které je dosti poškodilo, a esejci sídliště opustili. Vrátili se až mezi lety 4. př. n. l. - 6. n. l. a budovy opravili. Když však začala první židovská válka a Římané táhli na Jeruzalém, bylo sídliště roku 68 zničeno a do roku 73 zde sídlila římská posádka. Krátce byl Kumrán obýván ještě za povstání Bar Kochby.

Vykopávky a identifikace.

Poté, co beduíni roku 1946 nalezli jeskyně se svitky od Mrtvého moře, a poté, co se až po nějaké době dostaly do rukou vědců, začaly v oblasti rozsáhlé vykopávky. Angažovala se zejména École Biblique, kterou vedl Ronald de Vaux OP. Postupně byly objevovány další jeskyně – 230 jeskyní neobsahovalo nic, ve 40 jeskyních byly nalezeny střepy a další drobné předměty a celkem 11 jeskyní obsahovalo svitky (tyto jeskyně se označují 1Q-11Q). Některé jeskyně byly dokonce hloubeny lidmi.  Již záhy byl Kumrán identifikován jako esejské sídliště. Takové sídliště u Mrtvého moře znal už Plinius starší, který mluví o skupině „bez žen a veškeré sexuální lásky, bez peněz, jen ve společnosti palem.“, nebo Josephus Flavius.  Objevily se však i jiné teorie – Kumrán byl prý zimním sídlem a jeho obyvatelé vůbec nic o svitcích nevěděli. Další teorie tvrdila, že se v jeskyních nenachází esejské svitky, ale chrámová knihovna, která zde byla ukryta před Římany během první židovské války. Zastánci této teorie však již nedokáží objasnit, k čemu pak obyvatelům sídliště sloužily kalamáře, které byly v sídlišti nalezeny. Bylo navíc dokázáno, že inkoust v kalamářích je totožný s inkoustem na některých svitcích. Navíc je nesmysl, aby byly zachraňovány zrovna texty, které hnutí saduceů a chrámovou bohoslužbu značně problematizovaly. Také džbány nalezené v jeskyních byly vyrobeny v kumránském sídlišti.  Teze, že Kumrán obývali esejci a že to byli esejci, kdo do jeskyní svitky umisťovali, bývá vědci obecně přijímána, přesto se však dodnes objevují teorie, které tuto tezi vyvracejí. Za takovými teoriemi však většinou stojí náboženské předporozumění či touha po sebezviditelnění. Frank M. Cross, který dlouhé roky tyto teorie vyvrací, nakonec s hořkým úsměvem konstatuje: „[Zastánci takových teorií] musí vážně tvrdit, že dvě význačná uskupení tvořila komunistická náboženská společenství ve stejné oblasti pouště u Mrtvého moře a žila fakticky spolu po dvě staletí, zastávala podobné bizarní názory, prováděla podobné nebo téměř identické... ceremonie. Musí tvrdit, že jedno, důkladně popsané klasickými autory, zmizelo, aniž by zanechalo pozůstatky staveb... Druhé, systematicky ignorované klasickými autory, zanechalo rozsáhlé zříceniny a opravdu velkou knihovnu.“

Význam kumránských nálezů.

Kumránské naleziště je významné zejména kvůli nálezu svitků, které mají obrovský význam zejména pro biblickou kritiku (zejména textovou), neboť napomáhají poznání jazyka, slovní zásoby, stylu či frází. Zároveň také obsahují nemálo variant biblického textu (většina gramatického a pravopisného rázu), které pomáhají osvětlovat některá místa v Bibli.  Kumrán má samozřejmě velký význam pro poznání podoby judaismu v období druhého Chrámu, tedy mj. doby, ve které vznikalo křesťanství.

Kumrán (někdy Qumran, Chirbet Kumrán – „Zřícenina Kumrán“) je archeologické naleziště na suché planině u severozápadního břehu Mrtvého moře na Západním břehu Jordánu. V lokalitě se nachází jednak trosky sídliště esejců a v jeho okolí pak také jeskyně, v nichž byla nalezena hlavní část tzv. svitků od Mrtvého moře.

库姆兰(; '、(Khirbet Qumran,或译昆兰或坎峦、谷木兰)) 是西岸的一个考古遗址,由以色列的库姆兰国家公园管理。 它位于死海西北岸一英里干燥的高原,靠近以色列定居点和基布兹Kalya。希腊化时代居民点建于John Hyrcanus在位时期(公元前134-104年)或稍后,直到公元68年或稍后被罗马人摧毁。这是最接近埋藏死海古卷的库姆兰洞穴的居民点。在库姆兰的主要发掘是由罗兰德·沃克斯在20世纪50年代进行。


Život.

O životě a působení proroka Jonáše nepodává bible mnoho informací. Jmenovitě je uveden pouze v jako hlavní postava knihy Jonáš a dále v krátké zmínce ve 2. knize královské. Ani zde se však o prorokovi nedovídáme nic víc než jméno, místo původu a označení „služebník Boží“.  Řada komentářů interpretuje příběh knihy Jonáš jako metaforu či alegorii, nikoli jako historický příběh. Někteří komentátoři zase tvrdí, že zmínka v 2. knize královské nepopisuje další Jonášovo proroctví, ale připomíná proroctví v Ninive popsané v knize Jonáš a jeho symboliku: tak jako se Bůh slitoval a zachránil hříšné Ninivany, tak se navzdory hříchům krále Jerobeáma II. slitoval nad Izraelem a dopřál mu vítězství.

Jméno a původ.

Jméno proroka je uváděno jako "Jona ben Amitaj". Hebrejské slovo "jona" () označuje holuba nebo holubici. Rabínské výklady vztahují toto jméno k holubici, kterou vypustil Noe z archy na konci potopy; alegorický výklad vysvětluje obraz Jonáše/holubice jako symbol lidské duše. Katoličtí komentátoři připouštějí souvislost s holubicí; jako pravděpodobnější vysvětlení však uvádějí zkrácení jména Jochanan (, doslova „Bůh je milostivý“) nebo Jehonatan (doslova „Bůh dal“). Patronymum "Amitaj" pak znamená „pravdivý“, „věrný“.  Jako místo původu proroka je v 2. knize královské uvedeno místo "Gat ha-Chefer", které bývá ztotožňováno s pozdějším el-Mešhed. Protože se toto místo mělo nacházet na území izraelského kmene Zabulón, je i onen prorok některými rabínskými autoritami považován za příslušníka tohoto kmene.  Doba jeho působení bývá obvykle odvozována od zmínky ve 2. knize královské a kladena do období panování krále Jeroboáma II., tedy 8. stol. př. n. l. Z verše však nevyplývá, kdy a komu bylo proroctví vyřčeno; August Klostermann se např. domnívá, že to mohlo být v době krále Joachaze.  Rabínská tradice, která považuje Jonáše za žáka Elíšova, předpokládá počátek jeho působení v době ještě o generaci dřívější; připisuje mu však dosažení značně vysokého věku (120 nebo 130 let).

Hrob Jonášův.

O konci Jonášova života a jeho smrti nemáme žádné zprávy. Ani místo jeho hrobu není známo; existuje však několik míst, které místní lidová tradice uvádí jako Jonášův hrob: v izraelském Mašhadu (Jonášově rodišti), v Lodu (uváděném někdy také jako prorokovo rodiště) a poblíž iráckého Mosulu (starověkého Ninive)

Kniha Jonáš.

Podrobně je v bibli popsán příběh, kdy byl Jonáš Bohem povolán, aby šel kázat pohanům v městě Ninive. Aby nemusel uposlechnout Božího hlasu, který ho žádal oznámit v asyrském Ninive blížící se Boží soud, uprchl na moře. Chtěl se odplavit do Taršíše, ale Bůh seslal na loď obrovskou bouři. Námořníci poznali, že je to vše kvůli Jonášovi, a na jeho naléhání ho hodili do moře, kde ho pak spolkla velká ryba. Po třech dnech ho ryba na Boží příkaz vyplivla zpět na souš. Jonáš šel do Ninive, kde kázal, že Bůh město zničí. Obyvatelé se začali kát a Bůh město nezničil. Jonášovi se nelíbilo, že jim Bůh odpustil, a ulehl pod strom, který ale posléze uschl. Jonáš si stěžoval Bohu a ten ho pokáral, že mu je líto jednoho stromu a celého města ne.

Jonáš v judaismu.

Ačkoli nemáme v tanachu žádné další jmenovité zmínky o Jonášovi, rabínská tradice jej ztotožňuje s chlapcem, který pobýval s prorokem Elijášem v době hladomoru a kterého Elijáš oživil. Dále jej ztotožňuje s žákem Elíšovým, který byl poslán, aby pomazal Jehúa za krále.

Jonáš v křesťanství.

Jonáš se stal častým duchovním i uměleckým námětem, neboť kromě pohádkového líčení jeho pobytu v břiše ryby se stal v křesťanském chápání předznamenáním Krista. Jako Jonáš byl v břichu ryby tři dny a pak byl osvobozen, tak i Kristus po třech dnech v hrobu vstal z mrtvých; Jonáš kázal pohanům, kteří se obrátili a káli, ale když Ježíš kázal Židům, nevěřili mu. Viz Mt 12,38–40; Lk 11,29–32.

Jonáš v islámu.

Jonáš je v islámu často zmiňovanou postavou. Korán se mu věnuje minimálně v 6 súrách. Nazývá ho „Júnus“ nebo také Dhu n-Nún (Pán ryby). Súra 10 dokonce nese název Jonáš a súra 68 zase název Nún (tedy v překladu ryba, což někteří vykládají jako odkaz na Jonášovu rybu, která v súře vystupuje).  Islámská tradice reinterpretuje Jonášův příběh a mění pořadí některých částí Knihy Jonáš. Podle Ibn Kathira byl Jonáš prorokem města Ninive a přál si zánik tohoto hříšného města. Kazatelé z Jonášovy obce mu radili, aby se raději modlil za obrácení Ninivských, než za jejich zkázu, ale Jonáš odmítl. Rozhodl se na Ninive seslat pohromu Boží.  Alláh však žádnou pohromu neseslal, a tak se Jonáš v hněvu rozhodl odjet pryč. Na cestě lodí jej však stihla bouře a námořníci jej obětovali mořské zrůdě. Ta Jonáše vyplivla na pobřeží, kde Bůh pro jeho lepší pochopení uskutečnil zázračné podobenství s rostlinou/stromem, které jinak nacházíme ve 4. kapitole Knihy Jonáš.  Historické pořadí súr o Jonášovi

Jonáš (, „holubice“) byl starozákonní prorok a hlavní postava stejnojmenné biblické knihy Jonáš. Je známý především svým příběhem o útěku před Bohem a ikonickou scénou v břiše velryby.

约拿,天主教译为约纳(;或)是一名亚伯拉罕诸教的先知,他的名字意为“鸽子”。


Vývoj.

Když německý zbrojní úřad vypsal soutěž na nový typ těžkého tanku (projekt Tiger), vstoupily do soutěže o tuto zakázku dva konkurenční návrhy: Porsche a Henschel. Profesor Ferdinand Porsche si byl natolik jist svým vítězstvím, že neváhal dokonce zahájit sériovou výrobu ještě před tím, než bylo vydáno rozhodnutí o vítězi. Vyhrál ale tým Henschela a Porschemu tak zbylo 95 podvozků a trupů k tanku, který nikdo nechtěl. Po dlouhé diskusi, co s nimi, bylo nakonec rozhodnuto, že sešrotovat je by byla škoda a že budou využity na něco jiného. Pět trupů bylo přestavěno na těžký vyprošťovací stroj (tzv. Bergetiger). Zbylých 90 bylo přestavěno na unikátní konstrukci těžkého stíhače tanků. Požadovaná extrémní pancéřová ochrana (200 mm silný čelní pancíř nástavby, 100mm čelní pancíř trupu, 80mm zadní část nástavby) vedla nakonec k podstatně těžšímu stroji, než měl být původní tank (naložený municí a palivem vážil asi 69 tun). To vedlo k podstatnému omezení rychlosti a vysoké spotřebě paliva.  Koncem roku 1943 byly přeživší stroje staženy z východní fronty a byly podrobeny přestavbě. Nejpodstatnějšími změnami bylo dodatečné přidání kulometu MG 34 ovládaného radistou a velitelské věžičky s periskopy. Modernizovaná verze byla pojmenována Elefant (slon).

Výhody a nevýhody.

V době jeho prvního nasazení neexistoval stroj, který by ho zepředu dokázal vážněji ohrozit na libovolnou vzdálenost, a ještě na konci války představoval při čelním souboji extrémně tvrdý oříšek. Výkonné a přesné dělo mu v kombinaci se silným pancířem zpravidla poskytovalo výhodu většího účinného dostřelu oproti protivníkovi. Převaha se měnila v nevýhodu, pokud se dostal do příliš těsné blízkosti většího množství obrněné techniky protivníka. Ta pak mohla neohrabaného Elefanta obklíčit a z boku či zezadu rozstřílet.  Zatímco u posádek nepřátelských tanků a samohybných děl si Ferdinand získal obrovský respekt, mohl být ohrožen nepřátelskou pěchotou. Podstatnou nevýhodu představovala zejména absence organické kulometné výzbroje. Ferdinand potřeboval nutně silný doprovod pěchoty či lehkých tanků pro ochranu před pěchotou, problematickým se jevil i malý rozhled posádky, která musela až příliš často otevírat poklopy a vystrkovat ven hlavy. Absence otočné věže navíc činila stroj prakticky bezmocným při jakékoliv vážnější poruše pásu nebo hnacích kol. Velikou nevýhodu představovala také jeho velká hmotnost, která často ztěžovala či přímo znemožňovala odtažení poškozených strojů z bojiště.

Nasazení.

V roce 1943 byl Ferdinand nasazen v bitvě u Kurska. Koncem roku byly všechny přeživší stroje (48 kusů) staženy do Říše na již zmíněnou přestavbu. V únoru 1944 byla jedna část strojů upravené verze nasazena v Itálii, zbytek krátce poté na Ukrajině. Poslední Elefant v řadách německých ozbrojených sil byl údajně vyřazen až 22. dubna 1945 poblíž Berlína.

Pověsti o Ferdinandu.

Jak již bylo řečeno, jeho jméno se stalo synonymem pro všechny stíhače tanků Německa. Proto se v ruské literatuře lze setkat s tisíci a tisíci zničenými Ferdinandy, ačkoliv jich bylo ve skutečnosti vyrobeno jen 90 kusů, z nichž jen část byla zničena či vyřazena na východní frontě. Pokud se k takovéto literatuře dostanete, představte si pod tímto jménem cokoliv od stroje Marder I po Jagdtigera. Spíše to ovšem bude ten Marder a to je přece jen něco „trochu“ jiného.

Ferdinand, respektive SdKfz 184, byl těžký stíhač tanků vyvinutý a sériově vyráběný firmou Porsche a používaný německou armádou ve druhé světové válce. Jeho jméno se stalo v očích vojáků Rudé armády synonymem pro jakéhokoliv stíhače tanků. Poprvé byl nasazen v roce 1943 na východní frontě, a protože se u něj projevily určité nedostatky, byly přeživší stroje po bitvě u Kurska staženy z fronty a podrobeny přestavbě. Vylepšená varianta stroje pak dostala nové jméno Elefant.

象式重驱逐战车(),是第二次世界大战中德意志国防军所使用的驱逐战车。制式编号为Sd.Kfz.184。初期的名称为8.8厘米43式2型反战车砲搭载突击砲()及虎(P)战车驱逐车()。后于1943年的一次会议中被正式命名为斐迪南(),而于1944年2月27日,在希特勒的建议下改称为象式()。


Taylor za éry Queen.

Po rozpadu skupiny Smile se spolu s Brianem Mayem rozhodl začít znovu s baskytaristou Johnem Deaconem a zpěvákem Freddiem Mercurym a vznikla skupina Queen.  Z počátku nebyl Taylor příliš autorsky aktivní. Pro debutové album "„Queen“" i pro následující Queen II napsal pár písniček, které se ale moc neuchytily. Výrazněji se prosadil v roce 1975, kdy Queen vydali album "„A Night at the Opera“". Napsal píseň o svém autě "„I'm in Love with My Car“", kterou si později prosadil na B stranu singlu Bohemian Rhapsody. Nejvýrazněji se jako skladatel prosadil v roce 1984, kdy složil hit Radio Ga Ga. Situaci pojal vážně na přelomu 80. a 90. let, kdy trpěl zpěvák Queen Freddie Mercury pokročilým stádiem nemoci AIDS. Všichni věděli, že jim nezbývá moc času a tak se Taylor s Brianem Mayem velmi aktivně pustili do skládání písní, které jim měl Freddie Mercury nazpívat, než zemře. Nejvíce se z těchto Taylorových "rychlo-písní" prosadili tituly jako "These Are the Days of Our Lives", nebo například "Heaven for Everyone". Tyto písně vycházely na albech Innuendo a Made In Heaven.

Znovuobnovení Queen.

2005–2009.

Od roku 2004 účinkoval spolu s Brianem Mayem a novým zpěvákem Paulem Rodgersem v znovuobnovené skupině Queen pod jménem Queen + Paul Rodgers. V roce 2005 se vydali na evropské turné. Vydali záznam koncertu z anglického Sheffieldu na CD i DVD pod názvem Return of the Champions. Po tomto úspěšném turné vyjeli na sérii koncertů do Severní Ameriky, kde neočekávaně hráli novou píseň s názvem Take Love. V říjnu kapela ohlásila návrat do studia.  V roce 2008 vydala skupina Queen se zpěvákem Paulem Rodgersem album The Cosmos Rocks a vyjela na evropské turné. The Cosmos Rocks tour pokračovala i v Jižní Americe. Počátkem roku 2009 oznámil Paul Rodgers konec spolupráce s Queen.

2011 – současnost.

Od roku 2011 působí v opět obnovené skupině Queen se zpěvákem Adamem Lambertem pod názvem Queen + Adam Lambert. Na září 2013 ohlásil Taylor na svém facebookovém profilu vydání pátého sólového alba, na kterém pracoval od roku 2009. Po letech odkládání tak zřejmě konečně rozšíří svou sólovou diskografii. V plánu by mělo být i znovuvydání archivních nahrávek formou výběru největších hitů z Taylorovy kariéry mimo kapelu Queen.  V prosinci 2013 se uskutečnilo výroční vystoupení skupiny The Cross v původním složení. Skupina, založená roku 1987 hrála pouze 6 let.  V roce 2019 nahrál spolu s Českým fotbalovým brankářem Petrem Čechem píseň.  V prosinci roku 2019 obdržel titul komandér Řádu britského impéria (OBE) za zásluhy v oblasti hudby.

Roger Meddows Taylor OBE (* 26. července 1949, Dersingham, Norfolk) je britský hudebník, bubeník skupiny Queen, pro kterou napsal mnoho písní jako (výběr) "I'm in Love with My Car", "Sheer Heart Attack", "Radio Ga Ga", "A Kind of Magic", nebo "These Are the Days of Our Lives". Jeho vysoký hlas (jak vysoký tenor, tak i chraplavý baryton) byl pro Queen nepostradatelný při nahrávání alb i při koncertech, kdy spolu s Brianem Mayem obstarával Freddiemu Mercurymu doprovodné vokály. Ještě za éry skupiny Queen založil vlastní formaci The Cross, se kterou vydal tři alba.

罗杰·泰勒,OBE(英语:Roger Taylor,1949年-7月26日),英国创作歌手和多种乐器的乐手,最出名的身份是英国摇滚乐队皇后乐队鼓手。作为鼓手他以独特的音色而闻名,是1970到1980年代最有影响力的摇滚鼓手之一。 泰勒如今居住在萨里郡的吉尔福德。


Evoluce.

Vývoj člověka (antropogeneze) je postupná evoluce rodu "Homo". Během čtvrtohor do své poslední fáze dospěl vývojový proces, který začal u primitivních primátů v paleocénu a který skončil vznikem moderního člověka Homo sapiens – asi před 200 000 lety. Možná ale už před 300 000 lety či dříve.

Teorie.

Teorie vzniku člověka moderního typu (Homo sapiens) v současné době prochází překotným vývojem na základě nově získaných genetických poznatků. Po dlouhou dobu existují dvě teorie – multiregionální teorie a teorie "Out-of-Africa", které byly poměrně nedávno doplněny o kompromisní teorii difúzní vlny.

Multiregionální teorie.

Podle tzv. multiregionální teorie se Homo sapiens vyvinul několikrát nezávisle z lokálních populací Homo erectus. Zastánci této teorie jsou logicky toho názoru, že neandrtálci jsou poddruh moderního člověka (tedy Homo sapiens neanderthalensis). Později vzájemným křížením došlo k unifikaci jednotlivých populací.

Teorie "Out-of-Africa".

Teorie "Out-of-Africa" (tzn. šíření z Afriky) tvrdí, že všichni moderní lidé pocházejí z jediného evolučního centra v Africe, přičemž nějakým způsobem nahradili (možná i vyhubili) starší eurasijské populace, aniž by se s nimi plodně křížili, což by znamenalo, že si jsou jednotlivé světové populace lidstva daleko bližší. Genetické studie ale ukazují, že šíření moderního člověka z Afriky bylo vícenásobné (podobně se i Homo erectus dříve rozšířil z Afriky) a jen potomci posledního jsou předky většiny dnešní populace.

Teorie difuzní vlny.

Teorie difuzní vlny je relativně nedávným pokusem o kompromis mezi těmito dvěma pohledy. Zdůrazňuje africký původ anatomicky moderního člověka, ale zároveň připouští možnost, že některé jeho populace, migrující mimo Afriku, se v omezené míře plodně křížily s archaickými zástupci rodu Homo z Eurasie. Tímto způsobem jejich geny „difundovaly“ do genofondu anatomicky moderních lidí.

Paleontologické nálezy.

Na základě nových objevů je možné, že první zástupci člověka rozumného vznikli již před asi 280 000 let, tedy o 80 tisíc let dříve, než se předpokládalo. Podle genetických studií může být moderní člověk i starší než 300 000 let.  K nejstarším paleontologickým nálezům Homo sapiens nyní patří 300 000 let staré nálezy (Jebel Irhoud, Maroko). Dalšími africkými nálezy jsou pak přibližně 190 000 let staré nálezy (Omo, Etiopie) a zhruba 100 000 let staré (Klasies River Caves, Jižní Afrika).  Mimo Afriku jsou to nálezy 180 000 let staré (Izrael), a zhruba 100 000 let staré (Qafzeh a Skhul, Izrael); nejstarší doklad přímo datovaný z ostatků je starý přibližně 90 000 let. Poté následují nálezy ze svrchního paleolitu.  Dalším výskytem jsou vzdálenější části Asie a až pak Evropa.  Podle paleontologických nálezů se zdá, že lidé zcela moderního typu (zvaní také kromaňonci) přišli do Evropy asi před 45 000 lety. Zde postupně nahradili neandrtálce a došlo ke křížení obou populací. Přibližně 1–4 % genetické informace lidí nepocházejících ze subsaharské Afriky je neandrtálského původu. Neandrtálci vyhynuli asi před 24 tisíci let. V Evropě se shodují nálezy s genetickými daty.

Nejpravděpodobnější model.

Homo sapiens čili „Člověk rozumný“ se vyvinul z lidského druhu Homo erectus („Člověk vzpřímený“), který se sám vyvinul asi před 2 milióny let z nejstaršího druhu lidského rodu zvaného Homo habilis („Člověk zručný“).  Nejnovější výzkum ukazuje, že Homo sapiens se vyvinul ve dvou evolučních liniích (africké a evropské) ze dvou různých poddruhů Homo erecta, k jejichž rozlišení ze společného předka došlo zhruba v době před 400 tisíci až 350 tisíci lety. Ačkoliv se dva nejstarší poddruhy samotného Homo sapienta v obou liniích navzájem od sebe lišily, oba se již vyznačovaly plně sapientními rysy a lze tedy hovořit o Homo sapientovi jako o lidském druhu dvojího původu.  Rozdvojení společného předka obou evolučních linií předznamenal prostorový rozmach části východoafrické populace Homo erecta do Asie a Evropy zhruba v době před 1 miliónem až 600 tisíci lety. Tento putující, rozšiřující se Homo erectus se ve vědeckých kruzích začal specificky či alternativně nazývat Homo antecessor ("Člověk průkopník"). Před 600 tisíci lety se z Homo erecta ve východní Africe a střední Evropě vyvinul poddruh, který se co do své východoafrické populace nazývá Homo erectus rhodéský (Homo erectus rhodesiensis) a co do své středoevropské populace Homo erectus heidelberský (Homo erectus heidelbergensis - název po německém nalezišti Heidelberg), eventuálně Homo erectus staromaďarský (Homo erectus paleohungaricus).  Odlišnější přírodní podmínky ve střední Evropě způsobily, že zdejší populace antecessorovitého Homo erecta se v době před 400 až 350 tisíci lety v dalším vývoji odlišila od té východoafrické. Ve vývoji Homo erecta se od té doby začaly rozlišovat dvě výrazné evoluční linie.  V jedné z těchto dvou linií se Homo erectus heidelberský zhruba před 300 000 lety dále vyvinul v Homo antecessora steinheimského (Homo antecessor steinheimensis – název po německém nalezišti Steinheim), a ten se o zhruba 50 tisíc let později, tedy asi před 250 tisíci lety, nakonec vyvinul do nejstaršího poddruhu plnohodnotného Homo sapienta – Homo sapienta neandertálského (Homo sapiens neanderthalensis – název po německém nalezišti Neanderthal).  Ve druhé evoluční linii se Homo erectus rhodéský (nejstarší nález ve východoafrické Etiopii u řeky Awaš - 600 tisíc let) dále vyvíjel až směrem k druhému nejstaršímu poddruhu plnohodnotného Homo sapienta – Homo sapientovi idaltskému (Homo sapiens idaltu). Nejstarší představitelé tohoto poddruhu Homo sapienta pocházejí z doby asi před 200 000 lety (tanzánský pozůstatek Omo).  Lze tedy konstatovat, že nejstarší poddruh Homo sapienta (Homo sapiens neandertálský) se vyvinul v jedné evoluční linii z Homo erecta heidelberského asi před 250 tisíci lety ve střední Evropě a druhý nejstarší poddruh Homo sapienta (Homo sapiens idaltský) se vyvinul ve druhé evoluční linii z Homo erecta rhodéského asi před 200 tisíci lety ve východní Africe. Vzájemným porovnáním obou linií lze spatřit, že linie vedoucí k Homo sapientovi neandertálskému se v evropských podmínkách vyvíjela o něco rychleji než linie vedoucí k Homo sapientovi idaltskému, neboť Homo sapiens neandertálský se z Homo erecta heidelberského vyvinul zhruba o 50 tisíc let dříve než Homo sapiens idaltský z Homo erecta rhodéského, a to ještě přes Homo antecessora steinheimského.  Další vývoj Homo sapienta však pokračoval tak, že zatímco linie Homo sapienta neandertálského evolučně stagnovala, zakrněla a nakonec vyhynula asi před 40 až 10 tisíci lety, linie Homo sapienta idaltského se dále rozvíjela. Zhruba před 100 tisíci lety se z ní vyvinul poddruh Homo sapienta palestinského (Homo sapiens palestinus) a z toho se nakonec přibližně před 45 tisíci lety vyvinul v euroasijské oblasti nový druh Homo sapiens sapiens („Člověk rozumný rozumný" - jednoduše "Člověk moudrý“), který se rozšířil do celého světa a stal se známým také jako Homo sapiens kromaňonský po svém prvním nalezišti ve francouzském Cro-Magnonu. Jde již o moderního člověka dnešního typu, který se začal diverzifikovat na jednotlivé rasy.

Vývoj jedince.

V každé fázi ontogenetického vývoje můžeme pozorovat řadu změn. Tyto změny jsou dvojího druhu: růstové a vývojové. Oba procesy jsou primárně určeny dědičnými faktory, jejichž uplatnění však ovlivňují faktory prostředí.  V období stáří život jedince přirozeně končí smrtí. S mrtvým tělem je lidmi podle všeobecného etického kodexu zacházeno s velkou úctou a je spáleno nebo pohřbeno do země, a to s obřadem či výjimečně bez obřadu. Pro určení příčiny úmrtí lze před pohřbem provést pitvu.  Názvy jedinců podle stupně vývinu, stáří, příbuzenství a společenského postavení pak také jsou:

Anatomie člověka.

Člověk dokáže krátkodobě (v rekordních případech) vyvinout rychlost až 44,7 km/h, přestože průměrně disponovaní jedinci vyvinou spíše jen rychlost kolem 28,4 km/h

Člověk v náboženství.

Drtivá většina náboženských systémů (křesťanství, židovství, islám, hinduismus a mnohé další) připisují člověku nesmrtelnou duši. Ve většině teistických náboženství byl člověk stvořen Bohem či bohy. Podle židovského kalendáře, který Židé i některé křesťanské směry počítají od biblického stvoření světa, k tomuto stvoření došlo asi před 5 700 roky.

Nástroje.

Člověk je schopen dlouhodobého plánování činností, předávání znalostí. Díky tomu je schopen v průběhu generací průběžně vylepšovat nástroje. Mezi technologie, které člověk ovládl je:  Homo sapiens:

Genom.

Lidský genom je souhrn veškeré genetické informace zapsané v DNA uvnitř lidských buněk. Současný člověk je řazen mezi eukaryotické organizmy, a tak obsahuje DNA uvnitř buněčného jádra a dále ovšem i v mitochondriích (tzv. mitochondriální DNA). V jádře je však genetické informace nejvíce. V tělních buňkách se vyskytuje diploidní jaderný genom, což v praxi znamená, že každý gen je přítomen v buňce dvakrát (výjimkou jsou geny na pohlavních chromozomech u muže).  Lidská jaderná DNA, která se skládá v haploidním stavu z 3,2 miliardy párů bází (tedy 3,2 Gbp) a obsahuje 20–25 tisíc genů, což je mimochodem počet genů srovnatelný například s hlísticí "Caenorhabditis elegans". Některé prameny udávají pouhých 18 000 genů. Jaderný genom je rozeset po 23 párech chromozomů, z toho jeden pár je představován pohlavními chromozomy X a Y. Samotné geny kódující bílkoviny však tvoří pouhých 1,5% genomu, zbytek představují buď geny kódující různé druhy RNA, nebo různé regulační sekvence, introny a tzv. junk DNA („odpadní“ DNA) bez známé funkce.

Člověk moudrý ("Homo sapiens sapiens"), též člověk rozumný, běžně označován jako člověk (všichni lidé dohromady pak lidstvo), což je ale také označení celého rodu "Homo", je jediným žijícím druhem rodu "Homo". Je pro něj charakteristické vertikální držení těla, rozumová inteligence a schopnost mluvit. Člověk je rovněž bytost, která si uvědomuje sama sebe, subjekt socio-historické činnosti a kultury.

人种()为在生物学上属灵长目、人科、人属的总合,由人猿/古猿演化而来。长者智人化石表明,现代人类在约20万年前的东非大裂谷演化成形。