Dějiny.

Nezávislý Tibet.

V roce 1911 využilo carské Rusko rozkladu mandžuského impéria a na severu od pouště Gobi prosadilo vznik státu nezávislého na Číně, dnešní Mongolsko tak vzniklo v sobotu 1. prosince 1911. Podobnou myšlenku se pokusili realizovat i Britové v Tibetu. Jejich zájem se hlavně soustředil na strategicky důležitý tzv. Vnější Tibet. Konference, která byla svolána ve městě Simla (Indie) 1913-1914, měla za cíl legalizovat vznik nezávislého tibetského státu. Válka v Evropě přerušila tento proces.  Následně zahájila tibetská vláda, v čele s 13. dalajlamou, proces postupné modernizace Tibetu. Navržené reformy podstatně omezily ekonomickou moc klášterů, které byly v držení pančenlamy. Pančenlama na protest odešel do kláštera, který se nacházel v provincii Qinghai na území tzv. Vnitřního Tibetu. V roce 1925 odjel do Číny a chtěl si v Pekingu stěžovat ústřední čínské vládě na dalajlámovy reformy. Byl sice zdvořile přijat, ale čínská vláda už do situace v Tibetu nezasáhla. Důvodem bylo, že dny pekingské vlády byly již sečteny, neboť v té době již začal pochod kuomintangské armády z jihu Číny na sever.  Koncem 20. let kuomintangská vláda zřídila Výbor pro záležitosti Mongolska a Tibetu a v tehdejším dočasném čínském hlavním městě Nankingu byla ustavena reprezentační Tibetská kancelář. Občanská válka a protijaponská válka neumožnily Kuomintangu mít vliv na Tibet jinak, než zcela formálně. Po zániku Čchingského impéria nebylo v Číně silné ústřední vlády schopné udržovat někdejší čínskou suzerenitu (vazalství) nad Tibetem, a ten tak byl fakticky samostatným státem, na čemž se shoduje většina nezávislých historiků i právníků.

Čínská anexe Tibetu.

Situace se změnila poté, co vyšli vítězně z čínské občanské války komunisté. 25. října 1950 Čínská lidová republika oficiálně oznámila, že „jednotky Čínské lidové osvobozenecké armády“ dostaly rozkaz k pochodu na Tibet, aby „osvobodily tři miliony Tibeťanů od imperialistického útlaku a upevnily národní obranu na západní hranici Číny.“ Toto oznámení ovšem bylo učiněno poněkud pozdě, protože čínské vojsko do Tibetu bez upozornění vtrhlo již 7. října. Na hlavní město východního Tibetu Čhamdo z osmi směrů zaútočilo čtyřicet tisíc čínských vojáků. Malá tibetská armáda, kterou tvořilo osm tisíc vojáků a domobrany, byla poražena. Po dvou dnech bylo Čhamdo obsazeno a místní guvernér zajat. Při této invazi přišlo podle o život přes čtyři tisíce tibetských vojáků, podle tajemníka komunistické strany Číny pro Tibet bylo během invaze zabito 5700 „nepřátel“.  Indická vláda 26. října 1950 u vlády ČLR protestovala proti použití síly v Tibetu a prohlásila, že invaze není v zájmu Číny, ani míru. 6. listopadu Velká Británie vyslovila nad čínskou invazí a použitím síly hlubokou lítost a „plně podpořila stanovisko, které zaujala vláda Indie.“ Řada dalších zemí, včetně Spojených států, vyjádřila souhlas s postojem Indie.  Svůj vpád do Tibetu v roce 1950 Čína vykládá jako „osvobození Tibetu od imperialistů a feudálního systému“. Těmito argumenty se snažila dokázat, že v žádném případě nešlo o invazi, ale o mírové osvobození. Podle ČLR tato armáda "bez násilí osvobodila" Tibet se souhlasem jeho lidu a institucí a obnovila jeho plně integrovaný status, který, jak ČLR prohlašuje, zde existoval po celá staletí před přechodným slabým obdobím Číny v letech 1911 – 1950, před založením ČLR. Co se týče argumentu souhlasu tibetského lidu a institucí s nenásilným osvobozením, rozhodně se nedá tvrdit, že by tibetský lid dobrovolně přijal, nebo snad dokonce uvítal vpád vojenských jednotek a následnou okupaci svého území. Tibetská vláda se svým nepočetným a zcela nevybaveným vojskem v podstatě neměla na výběr, pokud chtěla zachránit tibetský lid před dalším masovým vybíjením a pleněním, když jí byla vnucována Sedmnáctibodová smlouva, která ustanovila čínskou nadvládu nad Tibetem. Co se týče dalšího čínského argumentu „osvobození Tibetu od imperialistických vlivů“, ten rovněž poukazuje na smyšlenou konstrukci Číny v pokusu ospravedlnit se před celým světem. Veškeré mocnosti, které měly v té době v Tibetu nějaký vliv, se do jeho vnitřních záležitostí nevměšovaly, a pro Tibet plnily spíše funkci ochránce před čínskými nároky než že by stály v postavení utlačovatelských mocností. Navíc v době před invazí se Velká Británie stahovala na své rodné ostrovy a Indie se věnovala vlastním problémům. Tibetští představitelé poslali generálnímu tajemníkovi OSN výzvu, ve které žádali o oficiální reakci OSN. Vyslovili zde protest proti čínské invazi, a nazvali ji flagrantním aktem agrese. Prohlásili, že nejsou schopni vzdorovat čínské invazi a navrhli přátelská jednání s čínskou vládou. Prostřednictvím této výzvy se také obrátili na všechny národy světa, aby zakročily v jejich prospěch a čínskou agresi zastavily. 17. listopadu 1950 zástupce El Salvadoru, jako jediný z delegátů, oficiálně předložil generálnímu tajemníku OSN žádost, aby otázka agrese vůči Tibetu byla zařazena na pořad jednání OSN.  Tibet se ocitl v zoufalé situaci. Vojenská okupace východního a severního Tibetu, poražení a zničení malé armády, postup dalších desítek tisíc vojáků „čínské lidové osvobozenecké armády“ do vnitrozemí a chybějící aktivní podpora mezinárodního společenství je přiměly k rozhodnutí poslat do Pekingu delegaci, která se měla pokusit jednat s novým čínským vedením. V dubnu 1951 byla do Pekingu vyslána pětičlenná delegace, která byla tibetskou vládou pověřena předložit tibetský postoj a vyslechnout čínské stanovisko. Delegaci však nebylo uděleno tibetskými vládními orgány zplnomocnění uzavírat smlouvy. Měla vládě pouze předat všechny diskutované otázky. Číňané předložili k projednání návrh smlouvy, který byl pro tibetskou delegaci nepřijatelný. Čínští zástupci však otevřeně delegátům objasnili, že tato verze smlouvy je konečná. Tibetskou delegaci oslovovali urážlivými a nevlídnými výrazy a zastrašovali psychickým násilím. Žádné další vyjednávání nebylo umožněno a tibetské delegaci bylo zabráněno v kontaktu s dalajlamou a tibetskou vládou i v obdržení jejich instrukcí. Tibetská delegace tak stála před rozhodnutím, zda podepsat dohodu na vlastní odpovědnost nebo přijmout zodpovědnost za okamžitý vojenský postup na Lhasu. Pod čínským tlakem a pohrůžkami dalšího postupu čínských vojsk do vnitrozemí Tibetu nakonec delegáti v Pekingu 23. května 1951 podepsali tzv. „Dohodu o opatřeních k mírovému osvobození Tibetu“, která vešla ve známost pod názvem „Sedmnáctibodová dohoda“. Delegáti varovali Číňany, že dohodu podepisují pouze v rámci své osobní způsobilosti a nemají žádnou pravomoc zavazovat k dohodě dalajlamu ani tibetskou vládu, které tudíž nemohou přimět k akceptování a dodržování smlouvy. Ani to však neodradilo Číňany od uspořádání slavnostního ceremoniálu podpisu smlouvy a oznámení světu, že byla vzájemně stvrzena smlouva „o mírovém osvobození Tibetu“. Číňané po podpisu dohody dokonce padělali duplikáty tibetských pečetí a přinutili delegáty, aby jimi dokumenty zpečetili, čímž tomuto dokumentu zdánlivě dodali potřebnou autenticitu. Tibet i samotný dalajlama se o podpisu smlouvy dozvěděli až ve chvíli, kdy její plné znění oznamovalo rádio Peking, 27. května 1951. Všechny tyto události jsou právě pro českého čtenáře citlivé, protože téměř přesně předznamenávají agresi vojsk Varšavské smlouvy v srpnu 1968 do ČSSR.  Není tedy pravda, že na základě této smlouvy přešla tibetská suverenita na Čínu. Za prvé ani Čína si právo na Tibet neodvozuje od jeho dobytí, tedy od podpisu této dohody, ale na základě svých historických práv. Za druhé, uzavření dohody bylo právně neplatné a tibetská exilová vláda v roce 1959, při první příležitosti tak učinit, odmítla smlouvu dodržovat pro její neplatnost, protože byla uzavřena pod nátlakem. Samozřejmě Čína se ve svých oficiálních dokumentech odvolává na to, že Tibeťané smlouvu podepsali dobrovolně, ale veškeré dokumentace kromě čínských se v této otázce jednoznačně vyslovují ve prospěch Tibetu. Dalším důkazem bezcennosti této smlouvy je fakt, že již od samého počátku jejího vzniku nebyla Číňany vůbec dodržována a v podstatě do dnešní doby je stále porušována.  Přímo k Sedmnáctibodové smlouvě se vyjádřila Mezinárodní komise právníků ve své zprávě z roku 1960: „Tibet se své nezávislosti vzdal v roce 1951 podepsáním Dohody o mírových opatřeních pro osvobození Tibetu. Podle této dohody se Čínská lidová republika zavázala k řadě povinností, mezi nimiž je také slib, že bude zachováno existující politické zřízení v Tibetu, status a funkce dalajlamy a pančhenlamy, zavázala se k ochraně svobody náboženství a klášterů a zdržet se násilných reforem v Tibetu. Komise shledala, že tyto a jiné závazky byly Čínskou lidovou republikou porušeny a že tibetská vláda měla právo na vypovězení této Dohody, což také učinila dne 1. března 1959.“  V roce 1951 proběhla debata o definici agrese v Komisi pro mezinárodní právo, jejímž výsledkem byly závěry ve formě „Souhrnného záznamu“. Komise v rámci této diskuse dvakrát přímo zmínila intervenci Číny v Tibetu. O hodnocení aktu ČLR jako agrese svědčí mj. toto: V jednom z návrhů jednání Komise byla agrese definována pouze jako použití síly, nepočítalo se v něm s hrozbou síly či jinými možnostmi. K tomuto návrhu se Komise vyjádřila: „Byl to znovu typický případ výčtu, který obchází další způsoby. Nic kromě fyzického útoku, použití ozbrojené síly, zde neustanovilo agresi. Kromě toho výsledkem této definice by bylo ospravedlnění států, které v posledních patnácti letech mezinárodním veřejným míněním byly označovány jako agresoři pro takové činy jako například německý anšlus Rakouska v roce 1938, anexe Československa hitlerovským Německem v roce 1939 a stále více v poslední době Čína a její intervence Ústřední lidové vlády Čínské lidové republiky v Tibetu. Kdyby Komise schválila tuto definici, celá řada činů, odsuzovaných veřejným míněním a odporující morálce, by nebyla považována za agresi.“ Také Mezinárodní konference právníků z roku 1993 se k daným otázkám staví zcela jednoznačně: „Podle tibetské vlády v exilu čínská lidová osvobozenecká armáda představuje okupační armádu. Vstoupila do Tibetu, který byl podle mezinárodního práva nezávislým státem, čímž se dopustila aktu agrese. Od té doby okupuje Tibet v rozporu s přáním tibetského lidu. Tím tedy porušila mezinárodní právo a jako jeden z následků odpírá lidu nezávislého tibetského státu právo na sebeurčení, které Tibet požíval před tímto aktem agrese. Účastníkům konference byla předložena celá řada materiálů a důkazů potvrzujících tento názor.“ Dále závěrečná zpráva konference uvádí: „z důvodu aktu agrese a vojenské okupace byl tibetskému lidu odmítnut výkon práva na sebeurčení. Závěry konference se tedy přiklánějí k tomu, že od vojenského vstupu v roce 1949 – 50 byl Tibet pod cizineckou okupací a nadvládou ČLR a jeho řízení neslo charakteristiky despotické koloniální administrativy.“ V rámci svých závěrečných doporučení tato konference „nařizuje, aby tyto závěry a doporučení byly postoupeny pozornosti Generálního tajemníka Organizace spojených národů, vládě Čínské lidové republiky, tibetské vládě v exilu, ostatním vládám a důležitým mezivládním a nevládním organizacím, aby mohlo být okamžitě postupováno podle závěrů a doporučení této konference.“  ČLR zdůvodňuje znovuovládnutí Tibetu také tak, že jde o ovládnutí strategicky významného území, které se již v minulosti několikrát nacházelo pod čínskou suverenitou a jež nyní bylo nárazníkovým pásmem mezi Čínou a Indií.  Vládce Tibetu, patnáctiletý čtrnáctý dalajláma, zůstal i po čínské anexi loutkovou hlavou Tibetu. Ve druhé polovině padesátých let se situace značně zhoršila. Ve snaze vymýtit z Tibeťanů buddhismus, jejich hlavní smysl života, Číňané odsvěcovali chrámy, kláštery a posvátná místa, tibetské děti odebírali rodičům a posílali je do Číny k převýchově, věznili tibetské mnichy a odpůrce režimu. V roce 1956 ve východních provinciích Kham a Amdo propukly otevřené boje. O tři roky později se povstání rozšířilo po celém Tibetu a vyvrcholilo masovými demonstracemi ve Lhase v březnu 1959. Desítky tisíc Tibeťanů byly zmasakrovány „čínskou lidovou osvobozeneckou armádou“. 10. března 1959 byl dalajlama čínským velitelstvím pozván na divadelní představení ve vojenské základně, přičemž nesměl být doprovázen osobní stráží. Pod vlivem vícero předchozích únosů lamů a důležitých osobností z čínských slavností, se tibetský lid obával, že Číňané zamýšlejí únos dalajlamy. Ještě týž den se před dalajlámovým palácem Norbulingka konala obrovská demonstrace, lid požadoval odchod Číňanů a obnovení úplné nezávislosti. Dalajlama nařídil rozpuštění demonstrace, ale poté co vypukly další otevřené boje a byly krvavě potlačeny, dalajlama viděl, že snaha dohodnout se s Číňany je marná. Rozhodl se proto uprchnout do Indie a odtamtud žádat o mezinárodní pomoc pro záchranu svého lidu. V noci 17. března tajně a v přestrojení uprchl z Lhasy. Po jeho odchodu začali Číňané provádět veškeré reformy co nejradikálněji. V průběhu dalších měsíců emigrovalo do Indie, Nepálu, Bhútánu a Sikkimu asi osmdesát tisíc Tibeťanů, po celém území Tibetu se vyhrotily represe, v rámci kterých bylo usmrceno asi dvanáct tisíc Tibeťanů. Vedení povstalců v provincii Kham se také obrátilo s žádostí o podporu na Ústřední zpravodajskou službu (CIA); CIA ale na pokyn presidenta USA Dwight D. Eisenhowera trvala na tom, že požaduje oficiální žádost ze Lhasy. Nakonec však CIA začala poskytovat skrytou podporu povstání i bez prosby z Lhasy, která se mezitím naplnila uprchlíky z provincií Amdo a Kham, kde povstání začalo. Podle čínských dokumentů se odhaduje, že bylo při potlačení povstání zabito asi 85000 Tibeťanů.  V Indii bylo dalajlamovi připraveno vřelé uvítání, státníci z mnoha zemí mu posílali dopisy s vyjádřením radosti nad jeho bezpečným příchodem a soucitu s tragickými událostmi v jeho zemi. Požádal o politický azyl, v dubnu ustanovil v Mansúrí v severní Indii Tibetskou exilovou vládu a začal podnikat kroky k mezinárodní pomoci. Dalajlamou a exilovou vládou byla vydána četná prohlášení o tom, že čínská správa nebude tibetským lidem nikdy uznána, že jsou připraveni mírově a přátelsky řešit situaci za předpokladu cizího nevměšování do tibetských záležitostí, prohlásili Sedmnáctibodovou dohodu za neplatnou, jelikož byla uzavřena pod nátlakem a výhrůžkami, a obrátili se na OSN. Nakonec byla tibetská otázka zařazena na pořad jednání čtrnáctého zasedání Spojených národů.  Čína téhož roku zrušila tibetské poddanství a otrokářství, zastánci obsazení Tibetu Čínou také uvádějí, že čínská nadvláda přinesla tibeťanům důležité reformy a pokrok. Je ovšem nutné také uvést, že v období 1959 – 69 docházelo k masovému usmrcování obyvatelstva a systematické destrukci buddhistické víry. Nejhorším obdobím čínské perzekuce bylo řádění Rudých gard v letech 1966 – 69 v rámci Mao Ce-tungovy celočínské kampaně za upevnění socialistického sytému, tzv. kulturní revoluce. V jejím průběhu bylo terorizováno a usmrceno tisíce Tibeťanů a zničeno tisíce tibetských chrámů a klášterů. Podle údajů tibetské exilové vlády v přímém důsledku čínské okupace zahynulo přibližně 1,2 milionů Tibeťanů z původního počtu přibližně 6 milionů. Především na základě tohoto období je Čína mnoha subjekty mezinárodního práva obviňována ze spáchání zločinu genocidia. Podle mnoha subjektů mezinárodního práva došlo k pokusu o zničení Tibeťanů jako náboženské skupiny a ve smyslu Úmluvy o genocidě ke spáchání zločinu genocidia. I Encyklopedie mezinárodního práva veřejného uvádí, že „naprostá váha důkazů ukazuje na fakt, že čínské vedení systematicky provádí politiku směřující ne k ochraně náboženství a k existenci systému v Tibetu, nýbrž k jeho vymýcení.“ Mezinárodní společenství reagovalo vydáváním četných rezolucí a vyjádření, ve kterých neustále vybízelo Čínu k zastavení jejích praktik. Například Mezinárodní komise právníků ve své zprávě z roku 1960 zkritizovala Čínu za „lehkomyslné zabíjení Tibeťanů“ a vyjádřila nesouhlas se závazky vyplývajícími ze Sedmnáctibodové dohody. Dále zde uznala, že se Čína dopouští systematického porušování lidských práv v Tibetu, včetně projevů genocidy. Ještě v roce 1959 a poté v letech 1961 a 1965 byly vydány Valným shromážděním OSN rezoluce, jež vyzývají Čínu k zastavení praktik, které zbavují tibetský národ jejich základních práv a svobod. V roce 1959 Valné shromáždění OSN schválilo rezoluci o Tibetu, požadující „respektování základních lidských práv tibetského lidu a jeho odlišného kulturního a náboženského života.“ V roce 1961 Valné shromáždění OSN schválilo druhou rezoluci o Tibetu, v níž uznalo právo tibetského lidu na sebeurčení. Ve třetí rezoluci o Tibetu z roku 1965 Valné shromáždění OSN opakovaně „žádalo skončení všech praktik, jež porušují lidská práva tibetského lidu a jeho základní svobody, které vždy požíval.“ Jiné zdroje uvádějí, že během čínského tzv. Velkého skoku zemřelo 200 tisíc až 1 milion Tibeťanů, přibližně 6000 klášterů bylo zničeno během kulturní revoluce. Od skončení kulturní revoluce v roce 1969 a od smrti Mao Ce-tunga v roce 1976 se situace zlepšila. V Tibetu, i v Číně, došlo k postupné liberalizaci náboženství a skončila etapa masového zabíjení a ničení. Z porušování základních lidských práv a svobod a ze stále probíhající politiky asimilace je však Čína obviňována dosud.

Tibet (tibetsky བོད་, Wylie "bod", 西藏 Xīzàng) je historické území ve střední Asii a v letech 1912–1951 samostatný stát.

中华民国对西藏的主权地位一直是西藏独立运动中争论的焦点。西方学术界普遍认为在中华民国的大陆统治时期,西藏并不受北洋政府和国民政府管辖或支配,甚至达成事实上的独立(de-facto independence),不过中华民国大陆时期也被视为中国秩序解体的时期,全国处于事实上的分裂状态。


Metabolisti.

Metabolisti nesouhlasili s dosavadním vývojem měst a urbanistickými prostředky jejich řešení, protože neodpovídají dynamickým proměnám života. Opouštějí tradiční architektonické myšlení v pojmech funkce a tvar a zdůrazňují prostor a jeho funkční proměnlivost. Do centra své koncepce položili ideu nezakončenosti a stálé změny architektonické kompozice. Usilují vytvořit takové podmínky, které umožní jednotlivým stavbám a jejich komplexem měnit se a rozvíjet v čase a prostoru.  K dosažení tohoto cíle v architektuře vydělili dlouhotrvající stabilní struktury jako například dopravní uzly a magistrály, místa veřejných shromáždění a prvky, které nemají dlouhodobou trvanlivost a morální rychlé stárnou. Jimi mohou být například obytné a pracovní místnosti, které lze podle potřeby snadno nahradit druhými.  Metabolisti byly talentovanou a intelektuální silnou skupinou japonských architektů, která se etablovala v šedesátých letech 20. století. Šlo o generaci vyrůstající bezprostředně po 2. světové válce. Jejich zaměření odráželo potřeby japonské společnosti s rychlým ekonomickým růstem a převratnými technologickými změnami. Svým působením však významně ovlivnily i mezinárodní architektonickou scénu.

Faktory ovlivňující tvorbu metabolistů.

Kenzó Tange, hlavní představitel metabolismu, vnášel do své architektury tradiční prvky, které však nebyly kopiemi svých starších vzorů, ale jejich volnými interpretacemi. Významný vliv na práci metabolistů měli i pozdní práce Le Corbusiera, zejména "pavilon Philips" na Světové výstavě v Bruselu roku 1958, který byl velkolepou vznešenou formou vybudovanou na matematických základech.  Metabolisti se jako skupina zformovaly roce 1960 v rámci "Světové konference designu" v Tokiu. Impulsem byl vzestup spotřební elektroniky. Podle metabolistů elektronické součástky, počínaje tranzistory a konče mobilními telefony, zcela změnily vztah veřejné a soukromé sféry. Rádio jste najednou mohli poslouchat kdekoliv a oddává se tak soukromé činnosti na veřejnosti. Metabolisti byli přesvědčeni, že tato skutečnost rozhodujícím způsobem ovlivní i architekturu. Navrhovali obytné domy, které připomínaly seskupení technologiemi nabitých buněk, a veřejné budovy v podobě sítí a uzlů. Města se pro ně stávaly místy nových zkušeností a způsob jejich zobrazování připomínal science fiction.  "Světová výstava v Ósace" roce 1970 potvrdila japonskou ekonomickou sílu a metabolistům zajistila mezinárodní pozornost. Pro skupinu však znamenala začátek postupného rozpadu.

Metabolismus je architektonický směr, který vznikl v 60. a začátkem 70. let 20. století v Japonsku. Orientoval se na rozvoj a změnu architektonických komplexů a jednotlivých staveb v čase na úkor spojení stacionárních a proměnných prvků v jejich struktuře.

代谢运动源于1950年代,由一批年轻的日本建筑师及设计师联手推行的建筑设计运动,黑川纪章设计的中银胶囊塔是其中一个代表作品。


Jméno a popis.

Druh popsal roku 1753 zakladatel biologické systematiky Carl Linné. Dle tradované historky uvedl, že ""je cítit zápachem nemyté ženy"". Zápach rostliny způsobuje obsažená látka methylamin. Původní české jméno, kterým rostlinu označili bratři Preslové, bylo "merlík psí kunda". Toto mírně úsměvné jméno bylo později nahrazeno synonymním výrazem "merlík smrdutý".

Rozšíření.

Roste v mírném pásu Evropy a Asie až po Pamír. Druhotně je téměř kosmopolitním druhem, byl rozšířen do Ameriky, Afriky i Austrálie. Na území České republiky má těžiště výskytu v Čechách i na Moravě v oblastech termofytika s částečně i mezofytika.

Ekologie.

Synantropní druh preferující osluněná místa s půdou suchou, písčitou a se zvýšeným obsahem dusíkatých látek. Nejčastěji roste na ruderálních stanovištích, u skládek biologického odpadu a hnojišť, okolo starých venkovských hospod, městských zídek a plotů. Této konkurenčně velmi slabé rostlině vyhovují místa, kde často vykonávají lidé i psi svou malou potřebu a tamní sešlapávaná půda svým přebytkem amoniakálního dusíku a dalších živin neprospívá jiným druhům rostlin. Dobře se mu daří i ve městech na sečených trávnících, kde se často venčí psi.

Popis.

Jednoletá rostlina charakteristická svým výrazným šedobílým pomoučení lodyhy, listů i květů. Lodyha je plazivá či vystoupavá, až 30 cm dlouhá, rýhovaná, silně rozkladitě větvená a dolní větve mívá přitisknuté k půdě. Střídavě vyrůstající řapíkaté listy mají mírně nesouměrnou, do 2 cm dlouhou čepel, ta bývá široce vejčitá až kosočtverečná, po obvodě má na obou stranách tupý, tříhranný zub a její vrchol je tupě špičatý.  Nejčastěji oboupohlavné, drobné květy jsou sestaveny do malých klubíček, která tvoří řídké úžlabní nebo koncové klasovité laty. Květy mají zelené, taktéž poprášené, pětidílné, vytrvalé okvětí nálevkovitého tvaru, pět tyčinek (které někdy úplně chybí) a svrchní semeník s jedním vajíčkem a dvěma krátkými čnělkami s bliznami, které dozrávají dříve než pyl v prašnících. Květy rozkvétají postupně od května do října, nemají nektar a jsou opylovány větrem.  Plodem je asi 1 mm velká, kulovitá, mírně zploštělá nažka obalená suchým okvětím. Obsahuje černé semeno s hladkým osemením. Ploidie druhu je 2n = 18.

Záměna.

Rostliny obsahují methylamin a po rozemnutí nepříjemně páchnou. Tento charakteristický zápach bývá přirovnáván k pachu hnijící ryby nebo - jak napovídá popis od C. Linné - k pachu nemyté ženy. Z pokožky potřísněné rostlinnou šťávou nelze tento puch snadno smýt. Usušené rostliny z herbářů, i několik desítek let staré, po navlhčení opět zapáchají. Pro tuto vlastnost nelze merlík smrdutý zaměnit s jiným druhem rostoucím v české krajině.

Ohrožení.

Merlík smrdutý se stal v České republice pro své akutní ohrožení vzácnou rostlinou. S rozvojem urbanismu je ohrožen zánikem míst vhodných pro jeho růst. Jsou likvidována pohoršení budící špinavá, sešlapaná a pokálená prostranství, která mu ještě v nedávné minulosti pomáhali udržovat lidé, psi a domácí zvířectvo (slepice a husy). Růst společenské kulturnosti a obecný zákaz volného pobíhání zvířat se stal pro něj silně ohrožujícím faktorem. Před úplným vymizením ho snad zachrání zimní solení chodníků a cest. V „Červeném seznamu cévnatých rostlin“ z roku 2012 je zařazen mezi silně ohrožené druhy (C2t), jejichž počty rychle klesají.Doložené lokality

Externí odkazy.

Merlík smrdutý ("Chenopodium vulvaria") je nízká, rozložitá bylina, která po rozemnutí intenzivně páchne. Tento druh rodu merlík, byť je v české přírodě původní druh, se v Česku stal rostlinou vzácnou.

菊叶香藜(学名:)为苋科藜属的植物。分布在亚洲、非洲、欧洲以及中国大陆的西藏、山西、青海、四川、甘肃、辽宁、内蒙古、陕西、云南等地,生长于海拔1,520米至4,500米的地区,见于沟岸河沿、林缘草地及人家附近,目前尚未由人工引种栽培。


Sexuální násilí v Německu na silvestra 2015

Průběh a rozsah událostí.

Večer 31. prosince 2015 bylo v Kolíně hlášeno házení zábavní pyrotechniky (petard) do davu na kolínském náměstí před nádražím, a to ze strany asi pětisetčlenné skupiny, která se v průběhu noci rozrostla asi na dvojnásobek. Již v průběhu událostí se desítky žen obracely na policii s tím, že byly sexuálně obtěžovány a zároveň okrádány. Na policii se pak přihlásilo k 6. lednu více než sto obětí, včetně jedné policistky v civilu. K 12. lednu počet lidí, kteří podali trestní oznámení, dosáhl v Kolíně asi 550, z toho asi 200 kvůli sexuálnímu násilí, k 20. lednu 2016 se počet napadených vyšplhal již na 1049 osob. a k 10. únoru bylo podáno 1054 trestních oznámení, z toho téměř polovina (454) kvůli sexuálnímu napadení, ostatní kvůli krádežím, loupežím či ublížení na zdraví. Několik žen uvedlo, že jim bylo z těla strženo spodní prádlo a tři ženy oznámily, že byly znásilněny. Útočníci neváhali napadat i zasahující policisty, kterých bylo pouze asi 210. Personálně nedostatečně přítomná zemská a spolková policie nebyla schopná situaci zvládnout. Kromě sexuálních přestupků došlo k velkému počtu kapesních krádeží u lidí obou pohlaví, kteří byli obklopeni útočníky. Podle německých policistů, kteří část útočníků většinou pouze přechodně zadrželi a perlustrovali, tvořili jejich velký díl čerství migranti žádající o azyl. Mezi podezřelými policie identifikovala devět Alžířanů, osm Maročanů, pět Íránců a čtyři Syřany. Z 31 identifikovaných podezřelých bylo 18 žadatelů o azyl.  Podobné případy, byly hlášeny i z dalších měst: Hamburku (přes 350 obětí sexuálního napadení), Düsseldorfu, Stuttgartu, Bielefeldu a Frankfurtu nad Mohanem.  Vyšetřovatelé pracovali s verzí, že jde o nový typ organizovaného zločinu, následně se potvrdilo, že byly útoky organizované na sociálních sítích a útočníci se sjeli ze širokého okolí, ale nestojí za nimi žádná pevná organizovaná struktura.  K podobným útokům došlo i v rakouském Salcburku, švýcarském Curychu a ve finských Helsinkách. V Salcburku došlo k několika jednotlivým útokům během noci na Rezidenčním náměstí i jiných místech, obdobné incidenty se odehrály i před a po silvestru. V Curychu bylo nahlášeno 25 případů oloupení, přičemž několik obětí oznámilo spolu s tím i napadení a sexuální obtěžování. Helsinská policie zaznamenala během noci zvýšený počet případů sexuálního obtěžování, zejména na centrálním náměstí, tři možné případy i na vlakovém nádraží.

Vyšetřování.

V pondělí 18. ledna informovalo kolínské policejní prezidium o prvním obvinění muže ze sexuálního napadení, z celkově vyšetřovaných 20 podezřelých. Šlo o šestadvacetiletého Alžířana, zadrženého v uprchlické ubytovně v Kerpenu nedaleko Kolína, u něhož policisté našli dva tehdy ukradené mobilní telefony, přičemž jedna z poškozených hovořila rovněž o sexuálním napadení ze strany pachatele. Deník "The Independent" uvedl s odvoláním na kolínského žalobce Ulricha Bremera, že se většiny skutků dopustili muži alžírského, tuniského a marockého původu, kteří už však v Německu pobývali delší dobu. Dne 15. února 2016 sám Bremer tuto informaci agentuře AP dementoval s tím, že bylo zadrženo celkem 73 podezřelých, dvanácti z nich se žalobci pokusí prokázat sexuální útok. Podíl migrantů neupřesnil, uvedl však, že „naprostá většina podezřelých spadá do obecné kategorie uprchlíci“.  Dne 6. května byl zahájen soudní proces s prvními obviněnými ze sexuálních útoků – dvojicí mužů alžírského původu, kteří údajně obstoupili jednu ženu, osahávali ji a ukradli jí mobilní telefon. Ještě téhož dne byli odsouzeni k půlročnímu podmínečnému trestu za krádež a přechovávání kradených věcí, sexuální násilí jim však nebylo prokázáno. S trestem je spojeno i vyhoštění, neboť oba do Německa přicestovali nelegálně. Již předtím soudy udělily několik podmíněných trestů za krádeže spojené se silvestrovskými událostmi. V polovině dubna byl první obviněný za krádež odsouzen i k nepodmíněnému jednoročnímu trestu vězení.

Kulturní a psychologické pozadí.

V arabských zemích je fenomén hromadného sexuálního obtěžování až znásilňování žen ("taharrush, taharrush gamea") již nějakou dobu znám. Ve větší míře se vyskytl například v Egyptě v roce 2011 a 2012 během událostí na káhirském náměstí Tahrír.  Bývalý český armádní psycholog Daniel Štrobl ve vysílání České televize vyslovil přesvědčení, že nejde o jednorázový jev a že jsou v Evropě podobné incidenty známy už několik let. Kultura, z níž mladí muslimští imigranti pocházejí, podle něj devastuje jejich sexualitu a mladý muž tak nemá šanci na přirozený sexuální život známý v evropském kulturním prostoru. Potlačovaný sexuální pud se pak může proměnit v agresi. Pokud by tito lidé začali akceptovat jiný než islámský způsob vnímání sexuality, podle jeho názoru by mohli žít podobným sexuálním životem jako běžní mladí Evropané, v opačném případě se mohou projevovat jako agresoři.  Arabista Bronislav Ostřanský v pořadu "Události, komentáře" uvedl, že mnozí příchozí mohou být frustrovaní, když nemohou uzavřít manželství, protože nemají dostatek prostředků. Pohlavní styk je totiž z hlediska islámského práva přípustný pouze v rámci manželství a za předmanželský styk nebo nevěru hrozí přísné tresty. Sami muslimové se podle Ostřanského cítí vůči západnímu světu morálně na výši a k sexualitě přistupují racionálně, neboť se vyhýbají oběma krajnostem – celibátu i bezuzdné sexualitě – zatímco na Západě je běžná promiskuita, prostituce či pornografie. Zároveň uvedl, že představy migrantů o evropském světě i jejich kulturní vzorce jsou značně rozdílné v závislosti na vzdělání. Redaktorka Lidových novin Petra Procházková uvedla jako vzor představ o západních ženách film "Základní instinkt", Ostřanský zmínil „pokleslé internetové zdroje“. Podle Ostřanského nejsou kolínské útoky omluvitelné ani z hlediska islámského práva a v muslimské zemi by pachatelé byli tvrdě sankcionováni.

Následné násilí proti imigrantům.

V neděli 10. ledna 2016 večer napadly v Kolíně nad Rýnem skupinky útočníků několik cizinců. Místní deník Express uvedl, že za útoky stojí motorkáři, fotbaloví výtržníci a vyhazovači, kteří se domluvili na „vyčištění“ městského centra přes neveřejné skupiny na Facebooku. Zraněni byli nejméně jeden Syřan a dva Pákistánci. Souvislost se silvestrovskými událostmi policie prověřuje.

Reakce médií.

Reakce německých médií.

V regionálních médiích a na sociálních sítích se informace o sexuálním násilí v Kolíně objevily již 1. ledna 2016, a také kolínská policie 2. ledna revidovala svou původní tiskovou zprávu a zahrnula do ní i útoky na ženy (což ještě téhož dne převzaly do svého zpravodajství například deník Süddeutsche Zeitung a televizní stanice RTL). Naproti tomu veřejnoprávní německá média zprávy o kolínských událostech zadržovala několik dní. Celoněmecká televize ARD o nich informovala teprve ve večerních zprávách v pondělí 4. ledna, zatímco redakce televize ZDF se ještě 4. ledna rozhodla žádné zprávy o útocích nezveřejňovat a teprve v úterý večer odvysílala zvláštní zpravodajství na téma "Co se událo o silvestrovské noci?" Současně s tím se však objevily zprávy, které měly události v Kolíně a jinde v Německu relativizovat, například přirovnáním k údajně stejnému počtu sexuálních útoků během Oktoberfestu. Podle těchto informací, které německá veřejnoprávní media okamžitě nekriticky převzala a šířila, avšak policie následně dementovala, mělo být na Oktoberfestu v roce 2015 znásilněno deset žen, přičemž policií údajně odhadovaný počet sexuálních deliktů měl být asi dvě stě (právě tolik trestních oznámení bylo v té době podáno kvůli událostem v Kolíně nad Rýnem). Přístup celostátních médií si následně vysloužil ostrou kritiku německé veřejnosti.

Reakce českých médií.

Česká televize (ale i jiná média, například Britské listy) se rovněž pokusila silvestrovské události v Německu bagatelizovat přirovnáním k tradičnímu festivalu Oktoberfest v Mnichově, kde bylo v roce 2015 nahlášeno 20 sexuálních deliktů (bez souvislosti s žadateli o azyl či Araby), přičemž policie prý odhadovala, že reálný počet nenahlášených sexuálních deliktů je asi desetinásobný. V té době bylo podáno teprve přibližně 250 trestních oznámení od žen postižených během silvestrovské noci, takže přirovnání k dvěma stovkám předpokládaných případů na Oktoberfestu se zdálo oprávněné (a komentátoři samozřejmě nezmínili, že pivní festival trvá nejméně dva týdny). Mnichovská policie, ještě před převzetím těchto informací českými médii, je dementovala s tím, že v roce 2015 byl nahlášen jen jeden případ pokusu o znásilnění a mezi ostatní delikty patří i exhibicionismus a verbální obtěžování. Údaj o počtu dvou set sexuálních deliktů označil mluvčí policie za definitivně falešný.

Reakce úřadů.

Politici v Německu v reakci na útoky mluvili o zpřísnění imigračních zákonů. Jako ochranu před vznikem ghett prosazovala kancléřka Angela Merkelová a vicekancléř Sigmar Gabriel myšlenku přidělování povinného místa bydliště imigrantům. Někteří poslanci požadovali uzavření hranic, což však kancléřka nechtěla dopustit. Dalším plánem byla možnost repatriace i podmíněně odsouzených v oblasti vážných trestných činů včetně nezletilých (dosud bylo vyhoštění možné jen u lidí s nejméně ročním nepodmíněným trestem).  Počátkem července téhož roku němečtí zákonodárci přijali změnu legislativy, která rozšířila kvalifikaci trestného činu znásilnění – zatímco předtím si pachatel pohlavní styk musel vynutit násilím nebo pod jeho pohrůžkou, podle nové úpravy by mělo stačit, aby k němu došlo proti zjevné vůli oběti. Při skupinovém sexuálním násilí navíc nově mohou být trestáni i ti, kteří se ho přímo aktivně neúčastnili, ale byli součástí skupiny, která se incidentů dopustila. Podle některých právních názorů by však takové ustanovení mohlo být protiústavní. Ke zpřísňující změně zákona došlo v důsledku debaty, kterou odstartovaly silvestrovské útoky.

Externí odkazy.

hlavního

O silvestrovských oslavách 2015/2016 došlo ve vícero velkých německých městech k hromadným sexuálním útokům a okrádání žen, které podle svědků či poškozených páchaly skupiny mužů arabského a severoafrického vzhledu. Největšího rozsahu dosáhlo násilí na náměstí mezi hlavním nádražím ("Hauptbahnhof") a gotickou Katedrálou svatého Petra v Kolíně nad Rýnem. Podle vyjádření prezidenta Spolkového kriminálního úřadu (BKA) Holgera Müncha se útočníci k akcím svolali prostřednictvím sociálních sítí.

在2015年/2016年跨年夜庆祝活动中,德国多个城市发生了由北非裔及阿拉伯裔男子(或貌似)干犯的集体性侵犯事件,当中以科隆的规模最大。


Výstavba.

Nápad postavit most přes Zlatý roh se objevil už na konci 19. století, tedy relativně krátce po založení samotného Vladivostoku. Plány však vždy překazily dějinné události: rusko-japonská válka, první světová válka, revoluce, druhá světová válka a nakonec perestrojka.  Nejblíže měl most k realizaci tehdy, když přišel roku 1959 Nikita Chruščov s plánem vybudovat Vladivostok takový, aby předčil San Francisco. Roku 1969 byl most zahrnut do plánu urbanistického rozvoje města, přesto však nakonec nebyl postaven.  V prosinci 2005 vydal gubernátor Přímořského kraje rozhodnutí o výstavbě mostu přes záliv Zlatý roh. Na základě výběrového řízení se stala hlavním dodavatelem projektu firma "Institut Giprostrojmost - Sankt-Petěrburg", na zhotovení projektu se podílely ještě další dvě ruské a jedna německá společnost.  Výběrové řízení na hlavního dodavatele stavby zvítězila firma "Tichookeanskaja mostostrojitělnaja kompanija", na samotné stavbě se však podílela také řada subdodavatelů. Stavba měla být dokončena před konáním vladivostockého summitu zemí APEC roku 2012.  25. července 2008 se začalo výstavbou 250 m dlouhého tunelu zajišťujícího příjezd k mostu ze severovýchodu.  Stavba byla zakončena slavnostním otevřením 11. srpna 2012. Plánovaný rozpočet byl nakonec překročen pouze o 889 milionů rublů.

Název.

Po celou dobu projektování a výstavby neměl most žádný oficiální název. Radnice proto vyzvala obyvatele města, aby zasílali své návrhy na pojmenování novostavby (a současně též mostu na Ruský ostrov). Shromáždilo se okolo 350 návrhů, z nichž radnice vybrala 30, o kterých nechala hlasovat v internetové anketě. V té zvítězil návrh na nazvání "most Zlatý roh" podle zátoky, kterou most překlenul. Vladivostocká místopisná komise však nakonec rozhodla o oficiálním nazvání "Zlatý most", mj. také proto, že obyvatelé města již sami začali používat tuto zkrácenou variantu vítězného návrhu.

Doprava.

Od roku 2015 je na most zakázán vstup chodců. Obyvatelé proti tomu často protestují.

Zlatý most (rusky "Золотой мост") je dopravní stavba překlenující záliv Zlatý roh ve Vladivostoku. Postaven byl spolu s Ruským mostem v rámci přípravy města na konání summitu APEC. Otevřen byl 11. srpna 2012. Se svou výškou 226 metrů patří k nejvyšším mostům světa.

金角湾大桥是位于俄罗斯海参崴的一座斜拉桥。该桥跨越金角湾(佐洛托伊罗格湾)连接海参崴与丘尔金半岛工业住宅区,跨海长度1,388米,主跨737米,整座大桥全长2.1公里。


Hudební Kariéra 2009-2011.

Iyazova hudební kariéra začala v roce 2009 jeho pilotním hitem Island Girls, který ve spolupráci s dalšími rapery natočil v Karibiku. Klip byl plný hezkých ostrovních holek z jeho rodného ostrova. Klipem pochopitelně na sebe mediálně hodně upozornil. A tak se začala rozjíždět jeho hudební kariéra, ke které mu dopomohl jeho kámoš Sean Kingston.Přivedl ho do nahrávací společnosti Beluga Heights Records, představil ho producentovi J. R. Rotemovi, na kterého Iyaz udělal dobrý dojem, tak stejně jako Seanovi i jemu dopomohl ke kariéře.  Pak se kolem Iyaze sláva jen hemžila a v roce 2009 vydal svůj první singl Replay jehož chytlavá melodie: Shawty's like a melody, utkvěla v hlavě milionům lidí a fanouškům na celém světě. Tím začal začátek Iyazovy velké hudební kariéry.  Pak v roce 2010 vydal 3 úspěšné singly, ke kterým natočil videoklipy (Solo, So Big a Look At Me Now) Vydal tak své první album pojmenované podle jeho pilotního hitu Replay.  Během roku 2010 ale vydal zároveň 2 úspěšné featuringy (Pyramid, ve spolupráci s Korejskou zpěvačku Charice a Break My Bank ve spolupráci s Hip Hop Duo New Boyz.  V roce 2011 vydal další 3 singly (z toho jeden vlastní Pretty Girls ve spolupráci se zpěvákem Traviem McCoyem) a 2 featuringy (The Mack, kde hostoval začínajícímu zpěvákovi z Beluga Heights Manovi) a Fight For You, kde hostoval zpěvákovi Steviemu Hoangovi.

Hudební absence 2012-2014.

Pak se na pár let po Iyazovi jakoby slehla zem a už nebyl tak známý a dal si na nějakou dobu pauzu. Sice vydal v roce 2013 singl Da da da s velmi chytlavou melodií,ale nenatočil k tomu klip. Tak celkově jakoby se vypařil.

2015- Velký návrat velká změna.

Pak se po 4 letech pauzy Iyaz do hudební branže zase vrátil a vydal druhé album Aurora co obsahovalo singly One Milion a Alive, které byly pro většinu fanoušků velkým zklamáním, jelikož se ani trochu nepodobaly jeho původním singlům v jeho zlatých starých dobrých časech (Island Girls, Replay, Solo, So Big, Pretty Girls, Look At Me Now)

Keidran Jones (* 15. dubna 1987 Tortola, Britské Panenské ostrovy) je americko-karibský ostrovní zpěvák, známý pod jménem Iyaz. Jeho blízkým a nejlepším přítelem je Sean Kingston, který mu dopomohl ke kariéře.

科德瑞恩·琼斯(英语:Keidran Jones,1987年-4月15日),以其艺名Iyaz(发音为EYE-AZ)出名,来自英属维京群岛,是贝尔卢加高地唱片公司的签约歌手。他的首支单曲于2009年发布,在公告榜百强单曲榜上位列次席,在美国、澳大利亚的排行榜上登顶,并在多国排行榜上跻身前十。Iyaz的所有单曲都在英国单曲排行榜上入围前四十。


Koncept a vytvoření postavy.

Během přípravy "Síla se probouzí" byla postava označována jako "John Doe" a původně se zamýšlelo, že to bude Jedi a pak lovec odměn s Wookiee pomocníkem.  Isaacovo obsazení ve filmu bylo ohlášeno 29. dubna 2014. Jeho postavu bylo možné poprvé vidět v 88sekundovém teaser traileru k "Síla se probouzí, "který uvolnil Lucasfilm 28. listopadu 2014 a ve kterém řídil X-winga. Jméno Poe Dameron odhalil "Entertainment Weekly" na návrhu výměnných kartiček od Lucasfilmu, v prosinci 2014. Tato postava byla také zobrazena v květnu 2015 ve "Vanity Fair" v sérii fotek od Annie Leibovitz. Byl pojmenován podle asistenta režiséra J. J. Abramse, Morgana Damerona.  Film sklidil chválu pro rozmanité obsazení postav, včetně Guatemalce Isaaca. Peter Travers z "Rolling Stone" napsal, že: "dát hlavní role černochovi, bělošce a latinoameričanovi... to se zapíše do historie". TV spot mediální televizní sítě Univision, která je zaměřena na španělsky mluvící diváky, obsahoval velmi mnoho záběrů s Poem a sám Poe ho uváděl ve španělštině. Po prvním vydání promo-plakátů hlavních postav, v listopadu 2015, byl Poeův plakát vydán následující měsíc.

Postava.

V díle "Síla se probouzí" je Poe zručným pilotem X-wingu na straně Rebelů. Je synem rebelské pilotky a člena komanda, a zastává post velitele rebelské bojové letky a je "jedním z nejvíce důvěryhodných operativců Leiy Organy", který je umíněný a "umí létat s čímkoliv". Isaac popsal Poea jako "zatraceně nejlepšího pilota v galaxii... Byl vyslán na misi jistou princeznou a přitom narazí na <nowiki>[</nowiki>Finna<nowiki>]</nowiki> a jejich osudy se navždy propletou."  Natalie Zutter a Chris Lough z "Tor.com" napsali: "Poe je jedním z těch vzácných lidí, kteří přesně vědí co dělat se svým životem." Isaac řekl o své postavě: "Poe je ten typ chlápka, kterého byste si vzali sebou do nepohody. Je přímočarý, upřímný, neuvěřitelně loajální a velmi sebevědomý." Katy Waldman napsala pro "Slate:" "Tohle je Poe Dameron, hvězdný pilot, idol, který klidně půjčuje svou koženou bundu leteckého esa, Finnův kámoš. Když se zakření na <nowiki>[</nowiki>Kylo Rena<nowiki>]</nowiki>, se vším tím šarmem odvážného hejska, víme, že film bude OK."

Výskyt.

"Síla se probouzí" (2015).

Poe Dameron je metály ověnčený hvězdný pilot z rebelské flotily generálky Leii Organy a robot BB-8 je jeho astromech droid. Je poslán Leiou na misi na planetu Jakku, aby získal část mapy, která by vedla na místo, kde je její bratr, Luke Skywalker. Než stihne Poe odletět s mapou, První řád zaútočí a Poe je chycen. Ještě předtím ale Poe svěří mapu BB-8, který s ní uteče do pouště, zatímco Kylo Ren mučí Poe při hledání mapy. Poe je zachráněn odpadlíkem stormtrooperů Finnem a spolu utečou ve stíhačce TIE fighter. Narazí na planetu Jakku; Finn se katapultuje z lodi, ale zdá se, že Poe zahynul, když se poničená loď potopí do tekutého písku. Poe se později znovu objeví, protože se z lodi zachránil ještě před nárazem, a teď už vede eskadru pilotů X-wingu při útoku na První řád u hradu. Později také vede svou eskadru při útoku na základnu Prvního řádu (Starkiller) a osobně vypálí střely, které způsobí, že celoplanetární ničivá zbraň exploduje.  Isaac řekl "GQ" v prosinci 2015, že když mu nabízeli roli, Abrams mu řekl, že Poe ve filmu zemře. Když pak později roli přijal, Abrams prohlásil, že si to rozmyslel: "Rozhodnul jsem se. Budeš v celém filmu."

Další výskyty a reklamní prodej.

Poe se objevil taky v nových povídkách a komiksech, které měly propojit nový film s původními díly. Poprvé je o něm zmínka v povídce "Moving Target: A Princess Leia Adventure" (2015) od Cecila Castellucciho a Jasona Frye, kde je ještě jako mladík a která se odehrává v době mezi "" (1980) a "" " "(1983). Yavin 4, planeta na které je umístěna rebelská základna ve filmu "", byla vybrána jako Poeův domovský svět v komiksové sérii "Star Wars: Shattered Empire" (2015) poté, co si Isaac, jako rodilý Guatemalec, uvědomil, že místo střelby na planetě Yavin 4 bude Tikal v Guatemale. V sérii "Shattered Empire" vystupují i Poeovi rodiče, členové Aliance rebelů: jeho matkou je Shara Bey, pilotka A-wingu, která prožívá dobrodružství s Leiou, a jeho otec Kes Dameron, člen speciálních pozemních sil, známých jako Pátrači (Pathfinders) pod vedením Hana Sola. Poe se objevuje v "Star Wars: Before the Awakening" (2015) od Grega Rucka, antologie pro mladé čtenáře, která se zabývá životy Poe, Rey a Finna ještě před událostmi "Síla se probouzí". Poe je taky postavou v povídce z roku 2015 od Alana Deana Fostera.  Poe je hratelná postava v přídavku videohry "Disney Infinity 3.0" a je dostupný i samostatně jako "Infinity" postavička. On a BB-8 vystupují v Lego "Star Wars" herním setu nazvaném Poeův X-wing Fighter, a Poe je dostupný i jako postavička Lega. Hasbro taky vydalo 3.75 palců velkou akčni figurku Poe Damerona a 6 palcovou figurku ve své Černé edici.

"Epizoda VIII".

20. března 2015 Isaac prohlásil, že se objeví v, následujícím díle po "Síla se probouzí".

Přijetí.

Michael Phillips z "Chicago Tribune" napsal: "Oscar Isaac je velkým přínosem ve své roli Poe Damerona... Podobně jako Fordův Han Solo v originální trilogii, je to ten typ chlápka, kterého byste chtěli mít ve svém týmu". Robbie Collin z "The Telegraph" nazval Poea "švihácký, chvastoun se suchým humorem, zkrátka je jako Han Solo před 40 lety". Todd McCarthy z "The Hollywood Reporter" popsal tohoto špičkového pilota jako "muže z podobného těsta jako je Solo" a Manohla Dargis z "The New York Times" napsala, že Poe "vypadá jako Han nové generace". "The Telegraph" taky zařadil Poeovy scény mezi "14 věcí, které fanoušci "Star Wars" budou milovat v díle "Síla se probouzí"" a dále napsal, že "srší jiskrou" a že: "i když Han Solo bude vždy zaujímat místo jedničky, Poe Dameron Oscara Isaaca je určitě žhavý kandidát na titul Druhého nejvíce cool týpka v galaxii". Peter Travers z "Rolling Stone" napsal, že "z Isaaca čiší chlapecký šarm".  "Okamžitá chemie" mezi Poem a Finnem, intimita některých pozdějších scén a Isaacovy vlastní komentáře v průběhu rozhovoru s Ellen Degeneres, zavdaly příčiny ke spekulacím fanoušků a novinářů, že Poe může být gay a nebo že se tak jeho postava bude vyvíjet v budoucích filmech. Fanoušci, kteří by rádi viděli Poe a Finna jako pár, už dokonce stvořili fanfiction a fan art, který tomu odpovídá.

Poe Dameron je fiktivní strašná a zbytečná postava ve "Star Wars". Poprvé se představil v roce 2015 ve filmu" ", kde ho hrál Oscar Isaac. Poe je pilot X-wingu na straně Rebelů, který neúmyslně zatáhne stormtroopera Finna a hledačku šrotu z planety Jakku, Rey, do boje proti zlověstnému Prvnímu řádu. Objevuje se v díle "Síla se probouzí" a i v následujícím díle "". Isaac a jeho postava byli pozitivně přijati a Poe byl srovnáván s postavou Hana Sola (Harrison Ford) v originální filmové trilogii "Star Wars".

波·戴姆伦(英语:Poe Dameron)是一名《星际大战》专营权中的虚构人物,首次登场于2015年电影《STAR WARS:原力觉醒》中,由奥斯卡·伊萨克饰演。波·戴姆伦是一名抵抗势力的X翼战机王牌飞行员,在对抗第一军团的过程中意外地认识了第一军团叛逃的风暴兵芬恩(约翰·波耶加 饰演)和贾库星的拾荒者芮(黛西·蕾德莉 饰演),尤其与前者的关系甚好。他出现在《STAR WARS:原力觉醒》的媒体、商品及同名漫画书系列中,并于续集《STAR WARS:最后的绝地武士》里出现。伊萨克饰演的角色已获得积极的评价。


Vznik továrny.

Továrna byla vybudována v letech 1908-1909 dle návrhu německého architekta Petra Behrense (1868-1940), který od roku 1907 vykonával funkci uměleckého poradce ve "Všeobecné elektrické společnosti" AEG. Jeho přínos se týkal i návrhů průmyslových budov podniku. Ve spolupráci s inženýrem Karlem Bernhardem byl v roce 1908 pověřen úkolem navrhnout prostor pro montáž turbín, který by dovoloval zvedat a přemísťovat obrovské součástky v různých fázích výroby a zajistil by přístup i po železnici. Dalším požadavkem bylo maximální využití přirozeného osvětlení.  Výsledkem těchto požadavků byl návrh 127 m dlouhé a 25 m široké stavby v podobě obdélníkového hranolu ležícího strategicky na jižním rohu továrního komplexu podél ulic "Hüttenstrasse" a "Berlichingenstrasse". Působivá čelní fasáda byla výkladem prosperujícího německého koncernu.

Architektonické řešení.

Stavba je zastřešena jediným obloukem, tvořeným průhlednou obloukovou klenbou s mnohoúhelníkovým profilem. Konstrukce ze železa a skla je na rozích ukončena masivními nakloněnými stěnami, jejichž povrchy připomínající rustikované kamenné zdivo jakoby podpírající celou stavbu.  Exteriér vypovídá o významné úloze společnosti AEG v Německu. Architekt použil výrazové prostředky a monumentalitu starověkého Řecka. Budova, označována jako "moderní Parthenón", odkazuje na klasické chrámy. Štítové průčelí je lemováno dvěma vzhůru se zužujícími pylony, s tympanónem polygonálního tvaru, který je umístěn nad velkou zasklenou plochou a je do něj vytesán symbol podniku.  Nosný systém třídílných oblouků s táhly má výšku 25,60 m. Boční stěny jsou rozčleněny v pravidelném rytmu směrem dolů se zužujícími železnými výztuhami. Jsou tvořeny kontinuální skleněnou plochou, která je rozdělena do oddílů a spočívá na železobetonovém základě. Pilíře jsou podepřeny přišroubovanými ocelovými spoji. Chrámový vzhled této haly je však jen chytře realizovanou iluzí. Mohutně působící prvky fasády sestávají z lehkého betonového obalu, který je zachycen na ocelové mřížovině. Jsou zakončením prostoru, ale nemají nosnou funkci. Úzké železné pásy ve spárách rohových pylonů a jemné kovové rámování tympanonu prozrazují umělecký záměr použitých prostředků. Interiér, prosvětlený velkými okny, je ryze funkční.  Továrna na výrobu turbín je se stala ukázkovým příkladem sjednocení klasické architektury s novou realitou průmyslového obchodu a výroby.

Montážní hala továrny AEG na výrobu turbín (německy AEG-Turbinenfabrik) v Berlíně byla první typově moderní továrnou s jasně vymezeným uměleckým ztvárněním. Nachází se v berlínské čtvrti Moabit.

AEG涡轮机工厂(AEG-Turbinenfabrik),位于在德国柏林莫阿比特Huttenstraße12-16,建于1909年左右。 AEG涡轮机工厂是建筑师彼得·贝伦斯最著名的作品,是一个有影响力且知名的工业建筑。AEG涡轮机工厂的设计具有革命性:工厂两侧具有100米长、15米高的玻璃、钢墙,这是一个大胆的举动,对建筑历史影响深远。


圣儒督堂 (捷克克鲁姆洛夫)

Popis.

Budova se nachází v městské části Latrán, na levém břehu řeky Vltavy. Objekt je součástí Městské památkové rezervace Český Krumlov a historického jádra města, které je zapsáno na Seznam světového dědictví UNESCO.  Jeho severní průčelí ční do ulice Latrán, jižní terasa pak směřuje k řece. Ze západu s budovou sousedí měšťanský dům čp. 2, z východu je k němu připojena budova bývalého špitálu sv. Jošta, dnešní čp. 13. V jihovýchodním rohu objektu je zasazena bývalá kostelní věž.  Průčelí obracející se do ulice Latrán je pětiosé a asymetrické. Je na něm patrné rozdělení budovy na tři podlaží. K tomuto přepatrování došlo na sklonku 18. století, krátce po zrušení kostela. V západní části průčelí je stále naznačeno původní dělení klenebních polí hlavní lodi. Nachází se zde vstup do jednoho z obchodů, vedle nějž jsou dvě sdružená okna. Ta se nachází i ve druhém podlaží, v podlaží třetím už je po jednom okně.  Ve východní části severního průčelí se nachází vstup do druhého z obchodů a do muzea a bytů. Nad tímto portálem se nachází nika se sochou Panny Marie s Ježíškem.  Jižní fasáda na rozdíl od té severní téměř postrádá stopy původní podoby kostela. Díky terénu svažujícímu se k řece je zde o podlaží víc. Velkou část fasády tvoří asymetrický přístavek, na nějž navazují terasy, které opět vznikly až po zrušení kostela.  Střecha objektu je polovalbová, díky zasazení věže nepravidelná. Čtyřboká věž o patro převyšuje vrcholnici střechy a je zakončena barokní cibulovitou střechou s lucernou. Její lamelová okna jsou orámována bílými lizénami, těsně pod střechou se nachází terakotové maskarony.

Dějiny.

Na místě dnešní budovy s čp. 6 stála původně kaple či kostelík při špitále sv. Jošta. Špitál s kaplí a snad i hřbitovem musel být postaven pravděpodobně do roku 1317 Petrem I. z Rožmberka. Z toho roku pochází také první zmínka o kostele, zasvěceném sv. Joštu. Petr z Rožmberka jej patrně nechal postavit jako poděkování za narození syna Jošta. S největší pravděpodobností šlo o malé gotické jednolodí s pětibokým závěrem.  Na tento původní kostelík dodnes upomínají dochované gotické prvky - celý západní štít hlavní lodi pozdějšího kostela je gotický a mohl tak být západním štítem původního kostelíku. Ve sklepní úrovni se zachoval i gotický lomený portál.  Tento původní kostel byl roku 1596 Petrem Vokem z Rožmberka zbořen a na jeho místě byl postaven kostel nový, renesanční. Podle některých pramenů si zde Petr Vok chtěl nechat zbudovat hrobku. Ta by teoreticky ve sklepení opravdu mohla být. Petr Vok byl ale nakonec pohřben ve vyšebrodském klášteře a to, zda původně opravdu zamýšlel ulehnout k poslednímu odpočinku v kostele sv. Jošta, není nijak potvrzeno ani vyvráceno.  K přestavbě kostela došlo mezi lety 1596 a 1604 a vedl ji architekt Domenico Cometta. Ještě před kompletním dostavením byl kostel nově zasvěcen Nejsvětější Trojici a předán krumlovským luteránům. Protože většina luteránů v Krumlově tehdy byli Němci, stal se z něj německý kostel. Už roku 1599 ale Petr Vok z Rožmberka luteránského kazatele propustil, a to kvůli malému zájmu o bohoslužby ze strany věřících. Roku 1600 pak Rudolf II. Petru Vokovi zakázal užívat kostel jako protestantský, kostel však nadále zůstal německý. Po roce 1599 zde probíhaly bohoslužby Jednoty bratrské, roku 1602 pak připadl jezuitům.  Po vydání Rudolfova majestátu v roce 1609 se protestanté pokusili kostel získat zpět, ale marně. V roce 1615 bylo kostelu vráceno jeho původní zasvěcení – svatého Jošta.  V 18. století se kostel dočkal výrazných stavebních úprav. Hned roku 1709 došlo k rozšíření sakristie. V roce 1765 byla zbourána zchátralá kostelní věž a za finanční podpory Josefa Adama ze Schwarzenbergu postavena věž o patro vyšší. A to v barokním slohu, v podobě, ve které se dochovala do dnešních dní.  Roku 1773 byl zrušen jezuitský řád a kostel připadl prelátskému farnímu úřadu. Počet bohoslužeb zde konaných poklesl.  Nedlouho poté byl kostel zrušen, a to na základě reforem vydaných Josefem II. Zavřen byl 11. června 1788 a o dva roky později byl prodán za 1245 zlatých měšťanu Kašparu Koutnému. Věž zůstala v majetku města, zřejmě proto, aby mohla sloužit jako požární hláska. Podle některých pramenů také z toho důvodu, že „slouží ku ozdobě města“ a je součástí jeho panoramatu, které by se při jejím případném zbourání výrazně narušilo.  Mobiliář zrušeného kostela byl rozprodán do měst a vesnic v širokém okolí. Jeden ze zvonů byl převezen do Slavkova, druhý do Hodňova, dvou nedalekých šumavských vesnic. Velký oltář byl přesunut do Nového světa, malé vesnice u Borové Lady, varhany do Čkyně. Různé další mobilie přijaly kostely v Pacově, Vitěšovicích či Přídolí. Část byla převezena do Prahy a zde rozprodána do soukromých rukou.  Kašpar Koutný budovu bývalého kostela dále prodal dvěma měšťanům, obchodníku a kloboučníkovi, kteří ji přestavili na obytnou a zřídili si v ní obchody. Roku 1792 byl z velké části zbořen presbytář a na jeho místě byl vybudován trakt vstupní chodby. Zbylá část presbytáře byla spolu s hlavní i vedlejší lodí rozdělena na tři podlaží s byty. Nově bylo vyhloubeno sklepení a dům dokonce získal várečné právo. Po roce 1802 jeden z majitelů budovu znovu přestavil. V patře byl nově taneční sál, v přízemí kasino a výčep. Na straně k řece byla pro účely restaurace či právě kasina přistavěna terasa.  Roku 1915 byl postaven nový portál pro krámek Josefa Seidela, o pět let později si zde zřídila prodejnu také firma Baťa. Roku 1922 byl po téměř šesti stech letech zrušen přilehlý špitál. V roce 1925 se v budově zřítil jeden z komínů, což si vyžádalo vnitřní rekonstrukci. Další renovace pak proběhly ve 30. a 40. letech. Upraven byl štít směrem k mostu a uliční fasáda – celé severní průčelí bylo přestavěno do dnešní podoby. Do domu byl zaveden vodovod, zchátralý povalový strop byl nahrazen novým. Směrem k řece byl dostaven sklad pro obchod s jízdními koly a motocykly, který zde tehdy sídlil. Roku 1939 bylo upraveno horní patro, kde vznikl velký byt. Po válce pak došlo k obnově střešní krytiny.  Rodina Wrtaczekových, která v budově od počátku 30. let vlastnila a zasadila se o její rekonstrukce, byla po válce spolu s ostatními českokrumlovskými Němci vysídlena a objekt byl předán do národní správy. Od roku 1958 je památkově chráněn. Během komunismu objekt, stejně jako celé historické centrum Českého Krumlova, chátral. Další rekonstrukce a nového využití se dočkal až po roce 1989.  Roku 1991 byl vypracován stavebně-historický průzkum budovy a na samém sklonku 90. let došlo patrně na jeho základě ke kompletní rekonstrukci budovy. Ta umožnila, aby zde roku 2001 bylo otevřeno muzeum marionet, jehož hlavní expozice zabírá půdní prostor pod renesančním trámovím. V současné době se v objektu kromě muzea loutek nacházejí i čtyři byty a dva obchody.

Bývalý kostel a špitál svatého Jošta v Českém Krumlově (po roce 1599 dočasně též jako kostel Nejsvětější Trojice), je stavba původně z doby gotické, později renesančně a barokně přestavěná. Nachází se na adrese Latrán 6. Kostel již neslouží duchovním účelům a v budově sídlí muzeum marionet.

圣儒督堂(Kostel svatého Jošta (Český Krumlov))是捷克共和国南波希米亚州捷克克鲁姆洛夫的一座原教堂,最初建于约1334年,为哥特式,后来在1594-1599年重建,为巴洛克式风格,增加了一个钟楼,并且一度改为更正教圣三一堂。1611年恢复为罗马天主教圣儒督堂。该建筑已经不再用于宗教活动,开设木偶博物馆。


Batesovské mimikry.

Batesovské mimikry (též Batesiánské mimikry) používají ty druhy, které obvykle nemají vlastní silnou obranu a snaží se vypadat jako nebezpeční mravenci, aby se vyhnuli útokům predátorů. Existuje několik těchto skupin členovců popsaných níže.

Rovnokřídlí.

Vývojová stádia (larvy, nymfy) některých rovnokřídlých jako cvrčků, kobylek či sarančat (např. "Macroxiphus sumatranus") se velmi podobají mravencům, počínaje černou barvou, dále tvarem těla a chováním. Jejich dlouhá tykadla jsou maskovaná tak, aby vypadala kratší - černou barvu má jen krátká část. Postupným vývojem a proměnami se však tento hmyz zbarvuje jinak a mění se i tvar jejich těl, až nakonec dospělci získají jasné varovné zabarvení.

Pavouci.

Přes 300 druhů mravenců z různých čeledí používá Batesovské mravenčí mimikry. Jedná se například o některé zápředníkovité ("Clubionidae") nebo brabenčíky ("Phrurolitus"). V čeledi skákavkovitých ("Salticidae") jsou mimetičtí pavouci rozpoznatelní často jen podle toho, že se svými pohyby drží od mravenců v určité "bezpečné" vzdálenosti. Jedná se o například o druhy z rodů "Myrmarachne", "Leptorchestes", "Synageles" či "Heliophanus". Lovci mravenců mezi pavouky se naproti tomu mravencům nepodobají tak moc. Za myrmekomorfii se ale platí. Pavouci takto maskovaní jsou štíhlejší, což má za následek redukci počtu vajíček. Zdá se však, že to kompenzují produkcí většího množství kokonů. Naopak pavouci, kteří se nepodobají mravencům tak dokonale a používají jen volnější Batesovské mimikry, nemají zřejmě v rozmnožování žádná omezení. Jde například o mikarie pospolité ("Micaria sociabilis"), hlavouny žlutonohé ("Liophrurillus flavitarsis") a zápředky obecné ("Phrurolithus festivus"). Nedokonalí mimetici mají evidentně více výhod. Je možné, že jejich zjev jim umožňuje unikat jak predátorům, kteří loví pavouky, tak těm, kteří loví mravence.  Studie tří druhů kudlanek ukázala, že se již od narození vyhýbají mravencům jako potenciální kořisti, a že nenapadají ani skákavky napodobující mravence. Jiný výzkum ukázal, že podobně působí mravenčí mimikry na skákavku pavoukožravou a jiné druhy rodu "Portia", kteří jinak s chutí útočí na jiné skákavky.

Polokřídlí.

Mezi několika polokřídlými (Hemiptera, většinou ploštice), které se podobají mravencům, jsou to například klopuškovití (Miridae). Bezkřídlý druh klopuška mravenčí ("Myrmecoris gracilis") se živí mšicemi, zatímco "Systellonotus triguttatus", u něhož nymfy a samičky silně připomínají mravence, se často nachází v blízkosti mravenců. Samci "Formiscurra indicus" (Caliscelidae) jsou podobné mravencům, ale samice nikoliv.

Strašilky.

Strašilka druhu "Extatosoma tiaratum", v dospělosti připomínající sušené trnité listy, se líhne z vajíček jako replika mravenců rodu "Leptomyrmex" s červenou hlavou a černým tělem. Dlouhý konec je zvlněný, aby se tvar těla co nejvíce podobal mravenčímu. Pohyb je nevyzpytatelný, zatímco dospělí se pohybují jinak, pokud se vůbec hýbou. U některých druhů se vajíčka podobají rostlinným semenům, která jsou sbírány a přenášeny mravenci. Mravenci přívěsek semínek zvaný masíčko konzumují, zbytek nechají, či odnesou pryč. Říká se tomu myrmekochorie (viz Symbiotické vztahy mravenců). Vejce je pak nadále životaschopné, a tím, že bylo do značné míry pod mravenčí ochranou, je větší šance, že se z něj vylíhnou malé strašilky.

Třásnokřídlí.

Stuhatkovití (Aeolothripidae) je dravá čeleď hmyzu z řádu třásnokřídlých. Především samičky se podobají zjevem a chováním mravencům. Tyto mimikry se vyvinuly v několika rodech v této čeledi a to nezávisle na oblasti výskytu. Jde například o druhy "Franklinothrips megalops", "Aeolothrips albicinctus", "Aeolothrips bicolor", "Desmothrips reedi" a rody "Allelothrips" a "Stomatothrips". Důvodem zřejmě byla reakce na přítomnost mravenců.

Kudlanky.

Kudlanky jsou sice dravci, ale rovněž čelí nebezpečí sežrání většími živočichy. Mladé nymfy rodu "Tarachodes", například "Tarachodes afzelii", mimetují mravence, nicméně v pozdějších vývojových stádiích tyto mimikry zmizí, a nejenže je nenapodobují, ale větší kudlanky mravence loví.

Dvoukřídlí.

Dvoukřídlí (Diptera), kteří imitují mravence, zahrnují rod "Sepsisoma", jenž předstírá býti mravencem "Camponotus crassus".  Několik druhů z čeledi štíhlonožkovití (Micropezidae) se podobá mravencům rodu "Pseudomyrmex" do té míry, že je i pro odborníky obtížné je rozlišit, "„dokud neodletí“".

Brouci.

Mnoho parazitických drábčíkovitých (Staphylinidae), kteří žijí spolu s mravenci, se jim podobá. Příkladem je "Ecitomorpha nevermanni", jenž barvou imituje mravence "Eciton burchellii", a jelikož tito mají velmi špatný zrak, je to zřejmě proto, aby oklamal predátory z řad obratlovců.  Některé rody čeledi květiníkovití (Anthicidae) vypadají a pohybují se jako mravenci. Zástupci rodu "Anthelephila", např. "Anthelephila cyanea", mezi mravenci nežijí, ale někdy s nimi pobíhají a to i poblíž hnízd. Jde tedy o Batesovské mimikry.  Členové rodu "Euderces" z čeledi tesaříkovití (Cerambycidae) jsou mravenčí mimetici. Jsou to například "Camponotus sericeiventri", "Mallocera spinicollis", "Diphyrama singularis", "Pseudomyrmecion ramalium", "Cyrtinus pygmaeus".

Agresivní mimikry.

Agresivní mimikry uplatňují predátoři, kteří podobnost s mravenci mají proto, aby je ulovili. Jedná se například o některé pavouky čeledí mravčíkovití (Zodariidae), skálovkovití (Gnaphosidae) a skákavkovití (Salticidae). Tito pavouci se většinou nepodobají mravencům úplně dokonale, ale osvojili si některé techniky, jak je oklamat. Buď se pohybují jako mravenci nebo jimi ochromeného mravence používají jako „figurínu“ k ošálení ostatních. Takto například postupují mravčíci. Skálovka mravencožravá se mravencům vzhledově nepodobá téměř vůbec, ale napodobuje jejich pohyby.

Wasmannianské mimikry.

Chemické Wasmannianské mimikry umožňují některým druhům členovců díky produkci „mravenčích“ feromonů žít v úzkém kontaktu s mravenci. Pavouci "Cosmophasis bitaeniata" a "Myrmarachne assimilis" používají feromon mravenců krejčíků "Oecophylla smaragdina" v jejichž blízkosti se pohybují. Zajímavý způsob chemické ochrany si vyvinula skákavka "Peckhamia picata". Vzhledově mravence velmi připomíná, ale to jí k ochraně zjevně nestačí. Svým pachem nicméně nepředstírá, že je mravenec, ale naopak omezila svou pachovou stopu na naprosté minimum. Tím se snaží chránit jak před mravenci, tak před pavoukožravými vosami, kteří se při lovu do značné míry řídí chemickými signály.

Hmatové mimikry.

Roztoči "Planodiscus" používají zřejmě hmatové (dotykové) mimikry. Přichytí se k tibii mravence "Eciton hamatum". Ten, ačkoli si nohu čistí, nepozná rozdíl. Roztoč má kutikulární strukturu a chloupky imitující končetinu mravence.  Kombinaci několika mimiker používá cvrčík mravenčí ("Myrmecophila acervorum"). Dokáže žít v hnízdech mravenců rodů "Formica", "Myrmica" a "Lasius". Larvy se vyvíjejí mimo mraveniště. Po dosažení určité velikosti proniknou cvrčíci do hnízd mravenců. Mohou však být zpočátku zabiti, pokud nestačí utéct. Ale po několika dnech se pohybem, chováním, hmatovým kontaktem a možná i produkcí feromonů tak přizpůsobí, že je mravenci začnou zcela tolerovat.

Reference.

Doplněno.

Myrmekomorfie je druh mimikry, kdy je vzhled či chování živočicha připodobněno mravencům. Napodobování mravenců bylo zjištěno u více než 2 000 druhů členovců náležejících do nejméně 54 čeledí. Mravenci žijí na světě ve velkých počtech a mnozí predátoři, kteří se spoléhají na zrak při hledání kořisti, se jim vyhýbají, protože jsou nechutní nebo agresivní. Někteří členovci díky podobnosti s mravenci unikají predaci (ochranné mimikry), zatímco jiným umožňuje, aby mravence lovili (agresivní mimikry). Imitátoři napodobují mravence pohybem, vizuálně, chemicky, nebo kopírováním mikrostruktury jejich těl pro ošálení hmatových vjemů.

拟蚁现象是其它生物模仿蚂蚁的拟态。蚂蚁大量遍布全世界,其潜在的天敌中依靠视觉来捕食的(例如鸟和黄蜂)通常会避免捕食它们,因为他们通常难以下咽或具有攻击性。一些节肢动物模仿蚂蚁来摆脱天敌(即拟态),另一些在结构上模仿蚂蚁,并且捕食其它蚂蚁。


Historie.

MythTV Projekt byl zahájen v dubnu roku 2002 Isaacem Richardsem, který objasnil svůj záměr takto:

Funkce.

HDTV podpora.

MythTV dokáže přenášet HDTV signál z jakéhokoliv zdroje, který bude poskytovat nešifrované videa. To znamená, že vysílání ATSC a DVB obsah, stejně jako šifrovaný obsah DVB při použití tuneru s CI modulem. Většina amerických kabelových a satelitních poskytovatelů šifrovaného videa přístupnou jen přes jejich vlastní settop boxy. Kabelové systémy mohou poskytnout některé nešifrované QAM kanály, ale ty budou obecně většinou pouze místní rozhlasové stanice a ne programy kabelové televize nebo prémiové kanály.  OpenCable zařízení jsou k dispozici pro přístup k šifrovanému obsahu na kabelových systémech v USA, ale protože se jedná o plné DRM systémy a ne jen CA (podmíněný přístup) jako u DVB CI, musí být každý kus hardwaru a softwaru v přehrávacím řetězci testován a licencován CableLabs. V současnosti je Windows Media Center jediný DVR software splňující tyto požadavky a pouze on může používat další software a knihovny, které používají tyto zařízení. V roce 2010 CableLabs uvolnil omezení DRM unlicensed zařízení pro záznam kopírovat svobodně obsah pomocí těchto zařízení, ale je to zcela na provozovateli kabelové televize, co poskytují za obsah, který byl označen jako takový.  Jako alternativa k přímému zachycení lze použít externí dekodér pro příjem kanálů a pak zachytit pomocí digital-analog-digital konverze.

Podporované karty tuneru.

MythTV software podporuje TV tuner karty plně kompatibilní s V4L-DVB kernel ovladačů. K dispozici jsou seznamy podporovaných zařízení.  MythTV také podporuje program Capture (zachycení) pomocí FireWire z digitálních settop boxů. Mezi ně patří Motorola DCT-6200, STB použitý v Cogeco Cable používaný v USA a Shaw Cable v Kanadě pro své HD služby. Může také nahrávat přímo z IPTV zdrojů, jako je Freebox službu, jako je z HDHomeRun síťového tuneru.

Moduly.

Add-on moduly (pluginy) zahrnují:  Základní systém je dobře integrovaný s jeho moduly. Systém může být ovládán pomocí infračerveného dálkového ovládání pomocí LIRC, nebo dálkového ovládání pomocí modulů jádra.

Operační systémy.

MythTV je k dispozici pro mnoho operačních systémů, které jsou založeny na různých linuxových nebo unixových distribucích (včetně Apple Mac OS). Na MythTV webu je k dispozici pouze zdrojový kód, který musí být zkompilovaný pro požadovaný systém, spustitelné programy lze stáhnout z různých zdrojů třetích osob. Tento software funguje a je oficiálně podporovaný systémem Microsoft Windows, včetně LiveTV, plánování a sledování záznamů, ale většina pluginů nefunguje bez dalších záplat.

Balíky.

Existuje několik projektů, které zahrnují distribuci Linuxu s MythTV (a související knihovny), aby instalace, konfigurace a údržba byla snadnější a rychlejší:

Součásti.

Výchozí formát souboru pro kódování softwaru je RTJPEG nebo MPEG-4 videa uložena v mírně modifikované verzi Romana Hochleitnera "NuppelVideo" (.nuv) kontejneru. NUV soubory jsou také spustitelné ve VLC media player a MPlayer, ale můžou se občas projevit problémy se synchronizací A/V v důsledku specifických změn MythTV. Zdá se také, že MythTV je nyní jediný orgán na formátu souboru NuppelVideo, protože webové stránky původního autora již nejsou k dispozici.  MythTV může také nahrávat pomocí hardware-kodéru karet a dalších zdrojů MPEG-2 digitálních televizních zdrojů, jako je DVB, ATSC a FireWire (od HDTV kabelové televize ve Spojených státech), tak mnoho uživatelů MythTV viděli jen zřídka NuppelVideo soubory, pokud se rozhodnete transkódování souborů do NuppelVideo ušetříte tím místo na disku.  V září roku 2012 je podporována již od té doby svého vzniku databáze MySQL. Databáze obsahuje hodně z provozních dat v systému, například jaké TV tunery jsou k dispozici v systému a jejich vlastnosti/schopnosti, jaké kanály můžou být naladěny tímto laděním hardwaru, jaké nahrané programy jsou k dispozici pro prohlížení, informace o plánování programu atd.

MythTV je v informatice název počítačové free a open source aplikace určené pro vytvoření domácího zábavního centra. Aplikace má zjednodušené uživatelské rozhraní navržené pro používání v obývacím pokoji a je přizpůsobeno pro zobrazení na běžném televizoru. S doplňujícím vybavením umožňuje přes domácí počítačovou síť streamovat video, digitální vysílání, ale lze ho používat i jako osobní počítač. MythTV lze považovat za svobodnou a open-source alternativu k TiVo nebo Windows Media Center. Funguje na různých operačních systémech především v Linuxu, OS X a FreeBSD.

MythTV是用来把Linux电脑变成数码录影机、HTPC的软件,而且采用了GNU通用公共许可证。


Popis.

Stálezelený, jehličnatý, jednodomý, větrosprašný strom, vysoce odolný proti extrémnímu suchu, dorůstající do výšky 18 m. Ve vysokohorských podmínkách, někdy také v důsledku velmi silných a mrazivých větrů zakrnělý a pokroucený, výšky jen pod 9 m, dorůstající a odspodu velmi hustý keř (takzvaný „Krummholz“, výraz pochází z němčiny, krumm = křivý, ohnutý, křivolaký a holz = dřevo, les, dohromady tedy křivý les nebo křivé dřevo a tak podobně). Strom se dožívá nejvyššího známého věku ze všech neklonových, pohlavně se rozmnožujících rostlin na světě, nejstarší stromy se dokáží dožít přes 5000 let. Rychlost růstu borovice "Pinus longaeva" je velmi proměnlivá, přímo se odvíjející od podmínek, ve kterých strom roste. V nepříznivých podmínkách roste velmi pomalu, asi 15 cm za 40 let, po dosažení maximální výšky strom přestane růst do výšky, ale kmen dále sílí do šířky. Kmen stromu bývá jak jednotlivý, tak též násobný, a dosahuje průměru do 2 m. Kořenový systém stromu je z většiny velmi rozvětvený a mělký, účinně zajišťující a maximalizující vstřebávání vody pro strom, několik velkých a rozvětvených kořenů poskytuje stromu statickou oporu.  Větve jsou pokroucené a sklánějí se. Koruna je nepravidelná nebo zaoblená či zploštělá, silně se zužující. Borka je u mladých stromů tenká, hladká a šedobílá, u starších stromů pak červenohnědá, mělce až hluboce rozpraskaná do tlustých, šupinovitých, nepravidelných a hranatých brázd; borka borovice "Pinus longaeva" nedosahuje takové tloušťky jako u borovice "Pinus balfouriana", odolnost "Pinus longaeva" proti ohni není proto vysoká, odolá pouze lehčím požárům, požár koruny strom zahubí. Letorosty jsou zprvu bledě červenohnědé, později šedé nebo žlutošedé, pokryté měkkými chlupy. Pupeny jsou vejčitě se zužující, bledě červenohnědé, 10 mm dlouhé, pokryté hnědými šupinami, pryskyřičnaté. Jehlice jsou ohnuté vzhůru, tmavozelenožluté, voskovité a pokryté bílými tečkami zaschlé pryskyřice či s bledými šupinami; vosk a tlustá pokožka jehlic snižují odpar vody a pomáhají stromu udržet vodu v suchých podmínkách; jehlice jsou ve svazečcích ("Fasciculus") po 5 ; jehlice jsou 1,5-4 cm dlouhé a 0,8-1,2 mm široké; spodní povrchy jehlic, postrádající středovou rýhu, mají na svých površích 2 podpokožkové (Subepidermální) pryskyřičné kanálky (pásky), zatímco horní povrchy nesou výrazně bílé průduchy ("Stomata"); okraje jehlic jsou celé nebo mírně a jemně distálně nepatrně vroubkované; špičky jehlic jsou otupeně ostré až krátce se zašpičaťující; svazečkové pochvy jsou 1 cm dlouhé, zanedlouho tvoří růžice a potom brzy opadávají; jehlice zůstávají na stromě 10-43 let a jsou funkční a schopné fotosyntézy a řízení odparu vody i po 35 letech. Samčí (pylové) šištice ("Microstrobilus") jsou elipsovitě válcovité, 7–12 mm dlouhé a purpurovočervené. Samičí (semenné) šištice – šišky ("Megastrobilus") jsou souměrné, rozevíravé, kopinatě válcovité, téměř přirostlé, se zaoblenou základnou před rozevřením, po rozevření jsou kopinatě válcovité až úzce vejčité; 5–14 cm dlouhé, zprvu purpurové, později červenohnědé, vyskytují se po jedné nebo v přeslenech po 2 ; šišky dozrávají 2 roky, potom uvolní semena a brzy opadávají. Výrůstky ("Apophysis") jsou velmi ztluštělé, s ostrým kýlem. Přírůstek prvního roku ("Umbo") je středový, vyvýšený na nízké opoře, zkrácený nebo podepřený středovým stonkem, náhle se zužující nebo štíhlý a tuhý, s proměnlivě 1–6 mm dlouhým trnem, s bledým pryskyřičným výměškem. Semena jsou elipsovitě obvejčitá, 5–8 mm dlouhá, bledě hnědá s tmavočervenými skvrnami. Křídla semen jsou 10–12 mm dlouhá. Semena jsou rozšiřována větrem.

Tajemství dlouhověkosti stromu.

Podle některých teorií souvisí dlouhověkost stromu s nepřátelským prostředím, ve kterém strom roste. Vysoký poměr mrtvého a živého dřeva omezuje respiraci a vodní ztráty, čímž se prodlužuje životnost stromu. Extrémně nepřátelské vysokohorské a suché prostředí též nesvědčí hmyzu a houbám, z nichž některé druhy by mohly stromu škodit. Dlouho existující a fungující jehličí způsobuje, že přidání jehlic nových nestojí strom příliš mnoho energie, trvanlivé jehlice mají navíc stabilní fotosyntetickou schopnost, která stromu pomáhá v náročných podmínkách. Jinou zajímavou schopností hospodařit s energií a živinami v extrémních klimatických podmínkách je, že strom nechá úplně odumřít své (ohněm, suchem, bleskem, vichřicí) poškozené části, aby je nemusel dále vyživovat a mohl se soustředit na výživu částí nepoškozených (kterým se potom naopak ještě více daří). Důležitou předností stromu je jeho velmi husté a pryskyřičnaté dřevo, které spolehlivě zastavuje útoky různých patogenů (bakterie, houby, hmyz, parazitické rostliny a další). Velmi suchý vzduch v oblastech výskytu stromu pomáhá zabránit vyhnívání stromu, na druhou stranu může strom v extrémních případech zabít jeho přílišným vysušením. Nejstarší stromy rostou v nechráněných polohách, daleko od sebe a v půdách (dolomitového původu), ve kterých nedokáže růst téměř žádná jiná rostlina; navíc trvanlivé jehlice nevytvářejí téměř žádnou nastýlku (pokryv půdy organickým materiálem). To vše přispívá k minimalizaci rizika vzniku požáru a zejména jeho šíření.  V neposlední řadě je podivuhodná schopnost i těch nejstarších jedinců vytvářet šišky se životaschopnými semeny.  Nejstarší borovice "Pinus longaeva" dosáhla v roce 2012 stáří zhruba 5060 let. Není záměrně pojmenována a její přesné umístění v horském pásmu White Mountains ve státě Kalifornie v USA je utajeno z důvodu ochrany před vandalismem.

Příbuznost.

Borovice dlouhověká "Pinus longaeva", borovice osinatá "Pinus aristata" a borovice Balfourova "Pinus balfouriana" mají společné předchůdce, jsou tedy blízce příbuzné. Do roku 1970 byly borovice dlouhověká "Pinus longaeva" a borovice osinatá "Pinus aristata" považovány za stejný druh, proto je v některých starších zdrojích "Pinus longaeva" uváděna jako varieta borovice osinaté "Pinus aristata", to znamená: "Pinus aristata" varieta "longaeva", nicméně amatérský botanik D.K.Bailey objevil natolik velké rozdíly v jehlicích a v šiškách, které zplnomocnily nový samostatný druh borovice: "Pinus longaeva"; borovice "Pinus longaeva" má na spodních površích jehlic 2 nepřerušované podpokožkové (Subepidermální) pryskyřičné kanálky, zatímco borovice osinatá "Pinus aristata" má na jehlicích malé bílé pryskyřičné skvrny, navíc jsou jehlice borovice osinaté "Pinus aristata" obvykle užší a ostřejší, než u borovic "Pinus longaeva" a "Pinus balfouriana", a mají téměř vždy úzkou středovou rýhu na svých spodních površích. Od "Pinus balfouriana" se "Pinus longaeva" liší také rozdílnými základnami šišek a vlastnostmi šupin šišek.

Výskyt.

Domovinou druhu jsou Spojené státy americké (státy Kalifornie, Nevada a Utah).

Ekologie.

Borovice dlouhověká je horský až vysokohorský strom, tvořící porosty až k horní hranici lesa. Strom roste v těchto nadmořských výškách: Kalifornie: 2200-3700 m, Nevada: 2400-3300 m a Utah: 2195-3265 m. "Pinus longaeva" roste na strmých horských svazích se sklonem v rozmezí 10–50 % a na horských hřebenech. Borovice "Pinus longaeva" nesnáší stín, neuchytne se ve velmi hustých lesních porostech. Půdy jsou mělké leptosoly (typu litozem), vzniklé hlavně z vápence a dolomitu a občas také z pískovce a kvarcitu, jsou chudé na živiny a zásadité půdní reakce, pH půdy je v rozmezí 6–8. Klima je zde suché, s chladnými zimami (teploty v lednu kolem – 18 °C) a suchými, horkými léty (teploty v červenci kolem 34 °C) s ročními srážkami v rozmezí 300–600 mm, vanou zde velmi silné větry a je zde velká intenzita slunečního záření. "Pinus longaeva" tvoří jak samostatné porosty, tak též porosty smíšené, kde je velmi často převládajícím druhem spolu s borovicí ohebnou "Pinus flexilis", v nižších nadmořských výškách roste spolu s borovicí "Pinus monophylla", na půdách mesických s topolem osikovitým "Populus tremuloides", ve východní Nevadě a Utahu také se smrkem Engelmannovým "Picea engelmannii", jedlí plstnatoplodou "Abies lasiocarpa", jedlí ojíněnou "Abies concolor" varieta "concolor" a douglaskou tisolistou sivou "Pseudotsuga menziesii" varieta "glauca". Podrost je řídký, z keřů tvořený například pelyňky "Artemisia tridentata" a "Artemisia arbuscula", meruzalkou "Ribes cereum", oháňkovníkem "Cercocarpus ledifolius" a dalšími, z bylin například se smělkem štíhlým "Koeleria macrantha", pýrovníkem "Elymus elymoides", písečnicí "Arenaria kingii", bylině či keři z čeledi jirnicovitých "Polemoniaceae" – "Leptodactylon pungens". Borovice "Pinus longaeva" poskytuje domov, životní prostředí a potravu mnoha druhům zvířat: ořešníku americkému "Nucifraga columbiana", strnadci zimnímu "Junco hyemalis", salašníku horskému "Sialia currucoides", také různým brhlíkům, ptákům z čeledi pěnkavovitých, sýkorám, zemním veverkám a dalším. Mulám v Utahu připadá strom nepoživatelný.

Nepřátelé a nemoci.

Na strom občas útočí lýkohub "Dendroctonus ponderosae". V jižní Nevadě a Utahu je strom občas napadán trpasličím jmelím "Arceuthobium camylopodum". "Pinus longaeva" je sice náchylná k infekci rzí vejmutovkovou ("Cronartium ribicola"), nicméně současně má strom proti této houbě vysokou odolnost a navíc suché prostředí brání rzi se účinně šířit. V místech, kde dojde k poškození rzí, je třeba vysazovat vůči rzi co nejodolnější semenáče stromu.

Přátelé.

Půdy dolomitového původu a nepřátelské vysokohorské prostředí.

Využití člověkem.

Dřevo této borovice je tvrdší a hustější, než u většiny jehličnanů, kolem roku 1860 byl strom kácen pro dřevo, používané ve stavebnictví a při stavbě dolů. Dnes již není "Pinus longaeva" pro dřevo komerčně využívána. V minulosti využívána též jako vánoční stromek. "Pinus longaeva" má, pro svou dlouhověkost, obrovský význam v dendrochronologii, například při zkoumání klimatických změn v průběhu tisíců let. Dnes jsou také lesy borovice "Pinus longaeva" oblíbeným místem pro rekreaci.

Význam v přírodě.

Strom poskytuje úkryt a životní prostředí mnoha zvířatům v místech, kde žádná jiná vegetace není schopná se uchytit a růst.

Ohrožení.

Strom není považován za ohrožený, stav jeho populace je stabilní, nicméně některé populace v Kalifornii jsou považovány za zranitelné pro jejich nízký počet a/nebo malou velikost. Strom je aktivně chráněn a kácení a sběr dřeva je zakázán na státní nebo federální úrovni. Většina stanovišť a subpopulací "Pinus longaeva" je v chráněných oblastech a některé chráněné oblasti byly za účelem ochrany této borovice vytvořeny. Probíhají programy "Ex situ" provádějící konzervaci genů stromu, kdy jsou semena a pyl stromu uchovávány v chladu. Vliv současných a budoucích klimatických změn (a na ně navazující migrace hmyzu, patogenů, množství srážek, změny teploty a další) na život a přežití tohoto úžasného druhu není příliš jasný a bude vyžadovat další zkoumání.

Borovice dlouhověká ("Pinus longaeva") je severoamerická pětijehličná borovice s proměnlivou rychlostí a typem růstu a velkou snášenlivostí k extrémním přírodním podmínkám, dožívající se nejvyššího známého věku ze všech neklonovaných rostlin na světě. Synonyma "Pinus aristata" syn. "longaeva",

大盆地刺果松(学名"Pinus longaeva"),是生长在美国西南部高山区的一个物种种群,共有三种,其中大盆地刺果松分布在犹他州、内华达州和加利福尼亚州。 大盆地刺果松是只有中等高度的树,大约为5-15米,树干直径可达2.5米甚至3.6米,树皮光滑,橘黄色;针叶每束5针,2.5-4厘米长,蓝绿色,表面有亮白色的气孔,叶子寿命是植物中最长的,有的叶子在45年间仍然保持绿色。


Popis.

Stříbrozobka malabarská je 11 až 11,5 cm dlouhý pták převážně hnědé barvy, která má různé odstíny, od velmi světle hnědé na břiše až po tmavě hnědou na křídlech a letkách. Ocas může být tmavě hnědý až černý. Rozeznat pohlaví je u jedinců ve volné přírodě téměř nemožné, není zde vůbec žádný pohlavní dimorfismus, u chovných jedinců lze udělat testy DNA. Mladí jedinci mají kratší ocas a břicho má většinou tmavší hnědou barvu, než je tomu u dospělých. Zajímavostí je, že ve volné přírodě se často vyskytují kříženci právě stříbrozobek malabarských a stříbrozobek zpěvných.  Stříbrozobky malabarské se živí hlavně semeny, sekundárně i drobným hmyzem. Výjimečně se krmí i nektarem ze zarděnic.

Výskyt.

Stříbrozobky vyhledávají suchá stanoviště jen s nízkým porostem, například křovinami, a to jedině v blízkosti vody. Vyskytují se i na sub-himálajských pláních. Areál rozšíření tohoto druhu zahrnuje Pákistán, Nepál, Bangladéš, Indii, Srí Lanku, Írán a Izrael. Uměle byli stříbrozobky malabarské vysazeny i v jiných koutech světa, například v Jordánsku, Kuvajtu, Ománu, Portoriku, Kataru, Saúdské Arábii, Spojených státech...  Ačkoliv se nejedná o příliš aktivního či dokonce tažného ptáka, během sezóny se mohou na kratší vzdálenosti, v rámci desítek kilometrů, přesouvat.

Ekologie.

Stříbrozobky malabarské jsou společenští ptáci, shlukují se do hejn až o 60 kusech. Potravu sbírají na zemi, nízkých keřích nebo stéblech trávy, málokdy vyletí do větších výšek. Vše dělají za neustálého cvrlikání. Důležitou součást jejich života patří i vodní plochy, v jejich okolí si vyhledávají možné obydlí.  Období hnízdění je různé a liší se podle populací; populace v Íránu hnízdí v jiné době, než ta v Nepálu. Co se ale jižní Indie týče, pak zde ptáci hnízdí v zimě. Hnízdo je sestavené především ze stébel trávy, má postranní vchod a bývá umístěné na nízkých keřích. Někdy využívají k vlastnímu hnízdění i hnízda snovačů. Snůška čítá čtyři až osm bílých vajec, která oba rodiče inkubují po dobu asi 11 dnů.  Častým parazitem v peří stříbrozobek malabarských je "Trypanosoma avium".

Taxonomie.

Druh stříbrozobka malabarská byl poprvé popsán švédským biologem Carlem Linnéem v roce 1758 v jeho několikáté publikaci "Systema Naturae" a to pod latinským názvem "Loxia malabarica". "Loxia", neboli křivka, je rod ptáků, přičemž tři druhy z tohoto rodu se dokonce vyskytují i v Česku. Následně byly stříbrozobky malabarské zahrnuty mezi rody "Uroloncha" a "Aidemosyne" a později do rodu "Lonchura", kam je přiřadil Jean Delacour v roce 1943. Kvůli rozdílům oproti ostatním členům rodu však byla stříbrozobka malabarská spolu se stříbrozobkou zpěvnou nově přeřazeny do samostatného rodu "Euodice" (např. del Hoyo a kol. 2016). Tuto klasifikaci uznává jak ITIS, tak IUCN. Tento druh netvoří žádné poddruhy.

Stříbrozobka malabarská ("Euodice malabarica") je druh malého astrildovitého ptáka z rodu "Euodice". Obývá indický subkontinent a přilehlé regiony a je blízce příbuzná stříbrozobce zpěvné, přičemž dochází k častému křížení mezi těmito druhy. Mimo jiné ale byl tento druh uměle zaveden i do jiných částí světa. Stříbrozobky malabarské vyhledávají suché oblasti s dostatkem křovin či podobných faktorů, které jim v případě potřeby mohou poskytnout ochranu.

白喉文鸟(学名:'),又称印度银嘴文鸟,是梅花雀科银嘴文鸟属的一种,分布于约旦(引进种)、阿富汗、巴基斯坦、波多黎各(引进种)、阿拉伯联合酋长国、孟加拉国、伊朗、印度、沙特阿拉伯(引进种)、巴林(引进种)、以色列(引进种)、科威特(引进种)、斯里兰卡、卡塔尔(引进种)、阿曼、尼泊尔和维尔京群岛(引进种)。该物种的保护状况被评为无危。


Pozadí.

Za vlády prezidenta Antonia Lópeze de Santa Anny se mexická vláda začala přesouvat z federalistického modelu na více centralizovanou vládu. Jeho narůstající diktátorské zásady, včetně zrušení ústavy z roku 1824 v roce 1835, podnítila federalisty v celém národním odboji. Mexická armáda rychle potlačila odpor Mexičanů, včetně brutálního potlačení domobrana ve městech Oaxaca a Zacarates. Nepokoje pokračovaly v Mexickém státě Coahuila y Tejas. Území ohraničené Spojenými státy americkými, známé také jako Texas, bylo osídleno převážně anglicky mluvícími osadníky, známými pod názvem Texians. V říjnu se Texians chopili zbraní a tím začala takzvaná Texaská revoluce. Následující měsíc se Texians prohlásili jako obyvatelé státu nezávislého na Coahuila a vytvořili prozatímní vládu na základě principů Ústavy z roku 1824. Do konce roku byli všechny Mexické jednotky vyhnány z Texasu.  Vůdčí federalisté v Mexiku obhajovali plán na útok na centralistické vojsko v Matamarosu. Členové generální rady, jakožto prozatímního orgánu řídící Texas, byli okouzleni myšlenkou Expedice Matamoros. Doufali, že tento krok inspiruje ostatní federalistické státy ke vzpouře a udrží znuděné Texiánské vojáky od opuštění armády. Nejdůležitější věcí by bylo přesunutí válečné zóny mimo území Texasu. Rada oficiálně schválila tento plán 25. prosince a 30. prosince se Frank W. Johnson, velitel dobrovolnické armády, a jeho pomocník James Grant s většinou armády a téměř všemi zásobami přesunuli do města Goliad z důvodu přípravy expedice.  Rozhodnutý potlačit povstání, Santa Anna začal shromažďovat rozsáhlou armádu pro obnovení řádu; na konci roku 1835 čítala jeho armáda 6019 vojáků. Na konci prosince se, na jeho příkaz, Mexický Kongres schválil Tornelovu vyhlášku, která deklarovala, že všichni cizinci bojující proti Mexickým vojskům "budou považováni za piráty a bude se s nimi jednat jako s občany, kteří v současné válce s Republikou bojují za neuznaný stát pod neuznávanou vlajkou". Na počátku 19. století se zadržení piráti okamžitě popravovali. Usnesení, které vydala Mexická Armáda, povolovalo nevěznit zajatce ve válce proti Texians. Santa Anna vedl osobně většinu svých vojsk do vnitrozemí do San Antonio de Béxar a nařídil generálu José de Urreovi, aby vedl 550 vojáků podél silnice Atascocita směrem ke Goliadu. Urreovo úsilí potlačilo povstání podél Gulfského pobřeží, které vešlo do historie pod názvem Goliadská Kampaň.

Předehra.

Texaskou prozatímní vládu jmenoval Sam Houston, velitel nové pravidelné armády v Texasu, ale bez oprávnění nad dobrovolníky, kteří hlasovali pro Johnsona. Prozatímní guvernér Henry Smith nepodporoval Expedici Matamoros a nařídil Houstonovi, aby našel způsob, jak tuto operaci rozpustit. Ve strhujícím projevu k dobrovolníkům se Houstovi podařilo odradit většinu mužů od pokračování v jejich poslání. Mnoho z nich opustilo armádu. Ostatní se připojili k druhému nejvyššímu veliteli, Jamesi Fenninovi na Presidio La Bahia v Goliadu. Na konci ledna 1836 zůstalo jen 70 mužů, kteří byli s Johnosen a Grantem. Většina dobrovolníků byli Američané nebo Evropané kteří přijeli do Texasu po začátku Texaské Revoluce.  José de Urrea dosáhl Matamorosu 31. ledna. Sám jakožto angažovaný federalista brzy přesvědčil ostatní federalisty v oblasti, že konečný cíl Texians, secese a pokus o zažehnutí federalistického povstání, byl jen způsob odvrácení pozornosti. Urreova armáda přišla do Texasu 18. února.  Mezitím mexičtí dvojití agenti pokračovali v ujišťování Johnsona a Granta, že by byli schopni snadno dobýt Matamoros. I přes zvěsti o blížící se Mexické armádě se Grant a Johnson rozhodli vzít své muže na jih od řeky Nueces, na území jenž patří do státu Tamaulipas, aby našli nějaké koně ke koupi nebo ke krádeži. Kolem 21. února putoval Johnson s částí svojí skupiny a asi 100 koňmi zpět do Texasu. Zbytek mužů zůstal s Grantem, aby se zdánlivě snažili najít další koně. Ve skutečnosti se pokoušel setkat se spojenci blízko Matamorosu, aby zjistil, zdali jsou ještě federalisté ochotni povstat proti mexické armádě.  Johnsonovi muži dorazili 24. února do San Patricia, Irské osady vzdálené asi 100 mil (160 km) severně od Matamorosu. Mnoho obyvatel San Patricia byli centralisté věrní Mexické vládě. Johnson vyslal dvanáct mužů, aby střežili koně na ranči Julian de la Garza, vzdáleného přibližně 4 míle (6,4 km) od města, zatímco zbytek se připravoval v San Patriciu. Počasí bylo chladné a obleční mužů bylo obnošené a prošoupané. Johnson si byl jistý, že pokud se mexičtí vojáci přiblíží, bude jej Grant varovat, a proto se rozhodl jmenovat hlídky namísto nasazení celého vojska na útočiště.  Mexická armáda jednoduše následoval stopu zanechanou po Johnsonově stádu. 25. února vedl Urrea 100 dragounů (pěchoty vycvičené k jízdě na koni, anglicky dragoons) a 100 vojáků pěchoty na okraj území Texians. Kolem desáté hodiny večer nahlásili zvědové, že se Texiánští vojáci usadili v San Patriciu. Mexičtí vojáci pokračovali v pochodu chladnou nocí; šest z nich zemřelo po odhalení.

Bitva.

Urrea vyslal tři důstojníky převlečené za civilisty do San Patricia, aby varovali centralisty, že Mexická armáda se blíží. Ve snaze o snížení obětí a škody na majetku byli centralisté požádáni, aby zanechali ve svých oknech rozsvícené lucerny jako důkaz loajality. Místní také podrobně popsali důstojníkům, kde se Texiánští vojáci nacházejí. Urrea poslal 30 mužů pod velením kapitána Rafaela Pretalia, aby překvapili tábořící Texiánce na ranči Julian de la Garza. 26. února ve 3:30 minut ráno vstoupili zbývající Mexičtí vojáci do San Patricia.  Jedna skupina Texians se vzdala okamžitě, když probudili obklíčeni Mexickými vojáky. Když byla jiná skupina požádána, aby se vzdala, místo toho zahájili palbu, při které zabili jednoho Mexického důstojníka a další dva vojáky zranili. Aby se předešlo více obětem, zahájili Mexičtí dragoonové vypalování domů, aby přinutili Texiánce vyjít ven. Několik Texiánců oznámilo, že se vzdávají, avšak potom, co vyšli ven, byli zastřeleni nebo popraveni.  Johnson a jeho tři muži, poručík Daniel Toler a seržant Love a Miller, byli stále vzhůru, protože probírali bojovou taktiku. Mexickým vojákům bylo řečeno, že v domě, kde byl Johnson, byl jedním z jejich cílů, a přesto zde svítila lampa, což signalizuje, že to byl domov loajalistů. Jedna ze skupin vojáků z opatrnosti zaklepala na dveře. Než však mohli Texians otevřít dveře, uslyšeli střelbu z náměstí. Toler se podíval z okna a uviděl uniformované vojáky na verandě. Bez otevření řekl vojákům ve španělštině, že zde žádní vojáci nebyli. Boje se přestěhovaly do ulic, vojáci bránící zadní dveře se přesunuli kolem domu na frontu. Johnson, Toler, Love a Miller vyběhli zadními dveřmi a unikli.  Na ranči José de la Garza drželi Texiánci hlídky. V chladu však všechny hlídky usnuli. Vojáci kapitána Pretalia zahájili palbu na spící muže a zranili dva z nich. V následném boji zahynuli čtyři Texians, osm mužů (tři Američané a pět mexických občanů) bylo vzato do vazby a několik uprchlo.  Boj skončil po patnácti minutách.

Následky.

Johnson, Tyler, Miller, Love, John F. Beck úspěšně uprchli. Vydali se pěšky do města Refugio, ze kterého odeslali zprávu do města Goliad v okrese Fannin, 75 mil (121 km) severně, že Urreova armáda je blízko. Ti, kteří přežili, dorazili do města Goliad 29. února. Po vyplnění oficiální zprávy o bitvě, se rozhodl Johnson, Toler a Love opustit armádu. Odešli do města San Feliepe. Zbývající přeživší se připojili k Fanninskému vojsku. Padli při Goliadském masakru 27. března 1836.  Jedenáct Texians bylo zavražděno, pět utrpělo smrtelná zranění a 21 bylo zajato. Šest místní mužů bylo zatčeno pro pomoc při povstání. Někteří historici uvádějí, že muži byli zajati ihned na náměstí. Podle zpráv Johnsona a dalších byli zajatci mučeni. Během 72 hodin byli všichni mrtví. Jeden Mexický voják zemřel a čtyři byli zraněni.  V úředník záznamech Urrea je uvedeno, že se bitva odehrávala na pevnosti Lipantitlán, na druhé straně řeky Nueces. Texiánské záznamy tvrdí, že k bojům došlo ve městě a na ranči José de la Garza. Zatímco Urrea čekal na posily před pochodem směrem na Goliad, jeho záloha hledala Granta a zbývající Texians. Po určení místa Grantova pobytu pomocí místních špehů, 2. března přepadli dragoouns Texians v Aqua Dulce Creek.

Válka o San Patricia vypukla 27. února 1836 mezi mexickou armádou a rebelujícími přistěhovalci, kteří obývali Mexickou provincii Texasu, známou také jako Texians. Válka označuje začátek takzvané "Goliadské kampaně", kdy Mexická ofenziva znovu dobyla Gulfské pobřeží v Texasu. Toto místo se nachází ve městě San Patricio a jeho okolí.

圣帕特里西奥之战(英语:Battle of San Patricio)发生于1836年2月27日,持续了15分钟,经过15分钟的战斗,德克萨斯士兵中除了6人以外的其他所有人都被杀或被监禁。1名墨西哥士兵被打死,4人受伤。这场战役之后墨西哥重新占领了德克萨斯州墨西哥湾沿岸,标志着戈利亚德攻势的开始


Život.

Když mu bylo deset, jeho rodina se přestěhovala do Ženevy. Roku 1877 zde začal studovat hudební konzervatoř. Skladbu se učil u Léa Delibese a Gabriela Faurého. Později vystudoval i vídeňskou konzervatoř.  V roce 1886 navštívil Alžírsko. Silně ho přitom ovlivnila arabská lidová hudba, kterou začal intenzivně studovat. Mimo jiné se již tehdy zajímal o různé druhy rytmické exprese.  Od roku 1892 byl hudebním pedagogem na konzervatoři v Ženevě. Vyučoval harmonii a hudební teorii. Pro své žáky nakonec vytvořil zvláštní metodu, tzv. rytmickou gymnastiku (v anglojazyčném světě je známa jako "eurhythmics"). Jeho cílem bylo hudebním výškám, rytmu, dynamice, barvě či harmonii přisoudit určitý pohyb. Věřil, že pokud studenti spojí hudbu s pohybem, nejen se jí snadněji naučí, ale lépe ji i prožijí a pochopí. V roce 1905 metodu představil veřejnosti. Měla rychle úspěch, byť se její užití pozvolna vzdalovalo Dalcrozovým původním záměrům - jeho pohybově-hudební pravidla začala být užívána například jako zdravotní cvičení, zájem projevili i tanečníci (zejm. Rosalia Chladeková).  Úspěch Dalcrozovi umožnil, aby roku 1910 založil vlastní školu, v Hellerau u Drážďan. Koncept školy měl jisté utopické přesahy, škola byla vybudována jako ideální zahradní město, harmonicky slučující práci a život. Ve škole byla i divadelní scéna, roku 1913 zde mělo premiéru dílo "Orfeus a Eurydika" scénografa Adolphe Appia. Škola přitahovala významné osobnosti, navštívili ji Franz Kafka, Rainer Maria Rilke, Oskar Kokoschka, Sergej Ďagilev a další. Avšak záhy, roku 1914, její činnost ukončila první světová válka. Dalcroze se vrátil do Ženevy. Roku 1919 byla škola obnovena, ale Dalcroze se na její činnosti již nepodílel, zůstal v Ženevě až do své smrti v roce 1950.  Dalcroze několikrát přednášel i v českých zemích. Jeho rytmická gymnastika ovlivnila i sokolské hnutí, Augustin Očenášek a Karel Pospíšil vypracovali pod jejím vlivem soustavu sokolské rytmiky. Metodu samotnou šířila i Anna Dubská, první česká absolventka školy v Hellerau, či Eliška Bláhová, autorka publikace "Pohyb, rytmus, výraz" z roku 1929.

Émile Jaques-Dalcroze, rodným jménem Émile Henri Jaques (6. červenec 1865, Vídeň - 1. červenec 1950, Ženeva) byl švýcarský hudební skladatel narozený v Rakousku. Více než svými skladbami proslul originální technikou výuky hudby za pomoci pohybu.

爱弥尔·雅克·达克罗士 (Émile Jaques-Dalcroze,又译作达尔库罗兹,1865年7月6日 – 1950年7月1日)是一个瑞士作曲家、音乐家和音乐教育家,他提出了体态律动法(或旋律教育法),一种通过运动学习和实践音乐的方法。体态律动法的影响体现在美国各学校开设的奥福教学法课中。