Irácká krize 2014.

Do prosince 2013 probíhaly v západním Iráku střety mezi klanovými milicemi, iráckými bezpečnostními jednotkami a Islámským státem v Iráku a Levantě (ISIL). Na počátku ledna 2014 obsadily jednotky ISIL města Fallúdžu a Ramádí stejně jako většinu governorátu Anbár. V důsledku toho zahájila irácká armáda ofenzivu s cílem obnovit kontrolu nad ztraceným územím. Před začátkem ofenzivy přednesl irácký premiér kontroverzní projev, v němž charakterizoval nadcházející ofenzivu jako pokračování starobylé sektářské války mezi „následovníky Husajna a následovníky Jazída I.“ Odkazoval se tak k bitvě u Karbaly z 7. staletí. Tím si znepřátelil anbárské sunnity, kteří před tím spolupracovali s iráckou vládou.  Vítězství ISIS v sousední Sýrii upevnila její pozice v Anbáru. V červnu 2014 zahájil Islámský stát v Iráku a Levantě ofenzivu, během níž obsadil 5. června Samarru. Druhé největší irácké město Mosul bylo obsazeno 9. června. O dva dny později ho následoval Tikrít, rodiště Saddáma Husajna. Poté, co irácká armáda uprchla na jih, obsadily kurdské jednotky Kirkúk s přilehlými rafineriemi, který je součástí sporného území narovnaného iráckou vládou i kurdskou administrativou. Na konci června ztratil Irák kontrolu nad hranicemi s Jordánskem a Sýrií. Irácký premiér Núrí Málikí naléhal 10. června po pádu Mosulu na vyhlášení stavu ohrožení státu. Navzdory bezpečnostní krizi nedovolil irácký parlament premiéru Malikímu vyhlásit stav ohrožení, mnoho sunnitských a kurdských poslanců se totiž nezúčastnilo parlamentní schůze, protože odmítali rozšíření premiérových pravomocí.  29. června 2014 změnil ISIL své jméno na Islámský stát. Vyhlásil „chalífát“ zahrnující jak Sýrii, tak Irák. Poté se velitel Abú Bakr al-Bagdádí prohlásil „chalífou“, vůdcem všech muslimů.  V srpnu 2014 proběhla ofenziva Islámského státu proti kurdským územím v severním Iráku. Islámský stát vyhlásil chalífát – systém vlády založený na fundamentalistickém výkladu islámského náboženského práva – dopouštěl se únosů žen a dětí stejně jako masových poprav ší'itů a nemuslimů. Tyto akce vedly k masovému exodu místních Jezídů a křesťanů.  Na začátku ofenzivy Islámský stát obsadil jezídské město Sindžár, což vedlo k útěku tisíců Jezídů hledajících útočiště v pohoří Sindžár, kde byli ohrožování nedostatkem vody a dalších nezbytností. Po obsazení města bylo popraveno velké množství Jezídů. Situace v pohoří Sindžár hrozila množstvím úmrtí na dehydrataci a hladovění. Tato situace spolu s ostřelováním Irbílu vedla k americké intervenci. 8. srpna provedlo americké letectvo první nálety na pozice Islámského státu.  11. srpna 2014 jmenoval irácký prezident Fuád Masúm nového premiéra Hajdara Abádího, který získal podporu většiny frakcí iráckého parlamentu. Núrí Málikí přes počáteční nesouhlas odstoupil z funkce premiéra.

Dnes.

I přes to, že Islámský stát byl de facto poražen, část jeho bojovníků se transformovala do milice Riyat al-Bayda (anglcky: White Flags), jejímiž členy jsou také kurdští mafiáni. Velí jim muž jménem Al Mansouri a jejich počet se odhaduje od 1300 do 2000 mužů. Disponují obrněnou technikou ale i dělostřelectvem. Pohybovat by se měli v horách a jejich cílem je ovládnout ropná pole v dané oblasti a osvobození zbytku IS z hor Hamrin v okolí města Hawija kde by měli mít dokonce výcvikový tábor.

Občanská válka v Iráku (2014–2017) byl do značné míry ukončený ozbrojený konflikt, který je od roku 2014 také nazýván Iráckou krizí. Po stažení amerických vojsk v roce 2011 pokračoval konflikt různých náboženských a etnických skupin s centrální vládou Iráku a sektářské násilí mezi těmito skupinami. Zvláštním jevem byl vznik tzv. Islámského státu (IS) a jeho krutovlády na částech území Sýrie a Iráku. Ten však byl po počátečních úspěších vojensky přemožen.

2014年伊拉克的内战的不断扩大,致使伊斯兰国武装分子于1月初攻占了以逊尼派为多数的城市费卢杰。6月时战火更波及伊拉克北部和中部大部分地区。伊斯兰国在短短几星期内便攻陷了伊拉克北部大片地区,包括伊拉克第二大城市摩苏尔、中部大城提克里特和北部城市泰勒阿费尔在内的数个伊拉克城市,并进迫首都巴格达。数百万伊拉克人因战火而流离失所,文物及美索不达米亚文明的遗址不少亦遭到摧毁。在美国及俄罗斯等国空袭帮助下,伊拉克政府才逐渐收回提克里特、费卢杰、摩苏尔等城市。


Počátky české šlechty.

Počátky české šlechty v 10.–12. století úzce souvisí s rodem Přemyslovců a jejich vojenskými družinami. Ty byly tvořeny schopnými jedinci, kteří za své služby dostávali výsluhy v podobě pozemků, správcovství hradu atd. Ačkoli tyto výsluhy byly zpočátku pouze osobní povahy – do smrti nabyvatele – a bylo je možno odejmout, dochází k jejich postupné přeměně v dědičné vlastnictví.  Otázka možného podílu předpřemyslovské rodové aristokracie na zformování nejstarší české šlechty zůstává nevyjasněna.  Mezi nejstarší zakladatelské rody (v počtu okolo dvaceti) české a moravské šlechty patří:

Šlechtický systém před rokem 1620.

Šlechtický stav ani v Česku nebyl homogenní, ale dělil se do stupňů, úrovní. Od 12. století se česká šlechta dělila na dva stavy, nižší stav – vladycký, zemanský a rytířský (původně páni první hotovosti) a vyšší stav – panský (původně páni druhé hotovosti, někdy korouhevní páni). V průběhu dějin se ustálil systém, který platil až do doby stavovského povstání.  Předstupeň šlechtictví tvořily tzv. erbovní rodiny, což byl prakticky mezistupeň mezi městským a šlechtickým stavem. Patřilo k němu právo používat erbu a predikátu, ale ne stavovská práva, tj. nešlo o šlechtice.  Vladyctví bylo uznáváno za nejnižší šlechtický stav. Do tohoto byly často povyšovány nové rody. Ale staré a úspěšné vladycké rody byly povyšovány (nobilitovány) do rytířského či panského stavu. Také zchudlé panské rody mohly ponížit do stavu vladyků a zchudlé rody, jejichž členové přijali nešlechtická povolání, automaticky svůj status ztrácely. Mezi vladyckými rody často nalézáme vedlejší větve známých šlechtických rodů, jako byli například vladykové z Chlumu, Křemže, Nečtin u rodu Bavorů ze Strakonic. Členům rodu náležel titul vladyka či pokud vlastnil zemi (tj. půdu), pak se nazýval zeman.  Rytířství je další ze stupňů nižší šlechty. Rytířské předky ve třech generacích musel prokázat uchazeč o přijetí do panského stavu. Jedná se vlastně o pozůstatek třídy šlechticů, kteří získali titul na válečném poli. Často (na zemském sněmu nikdy) nebyl od vladyctví rozlišován a tvořily spolu jednu kategorii, někdy nazývanou vladyctvo, jindy rytířstvo.  Některé rytířské rody nashromáždily velký majetek, kterému se nevyrovnal ani majetek leckterých panských rodů, a patřily k nejbohatším v zemi. Tyto rody byly pak velmi často po nabytí takového majetku přijati, povýšili do panského stavu, např. Trčkové z Lípy. Obecně povyšování, adopce a podobně byly často spojené s nemalými poplatky a byly tak také významným zdrojem příjmů vládců.  Panský stav byl do poloviny 17. století v Českých zemích jediným stavem vyšší šlechty. Vyvinul se jako systém vyšší šlechty (tzv. páni druhé hotovosti), tj. nejvýznamnějších rodů. V průběhu času se panské rody snažily omezit příliv dalších rodů, což se jim roku 1501 povedlo, když si vymohly, že: "„... nechce žádného za pána přijíti leč by stav svůj vladyčí do čtvrtého kolena provedl“" (tj. prokázal). V roce 1502 pak král Vladislav Jagellonský potvrdil panským rodům právo přijímat do panského stavu. Bylo rozlišováno mezi pány „novoštítnými“ a pány „starožitnými“ (po třech generacích v panském stavu).

Uzavírání panského a rytířského stavu.

V souvislosti s určením práva, kdo se smí stát přísedícím většího zemského soudu, došlo v druhé polovině 15. století k uzavření panského stavu. Byla stanovena pravidla pro přijímání dalších rodů. Členové těchto rodů měli právo zastávat zemské úřady. Páni do panského stavu nově přijímali, už nepostačovalo panovnické povýšení. Dříve se uzavření panského stavu událo na Moravě, a sice v letech 1479–1480. Podle Tovačovské knihy panský stav tehdy tvořilo  V Čechách se panský stav uzavřel až v roce 1500, kdy byl seznam 47 rodů intabulován do zemských desek.  Mezi lety 1500 a 1618 vymřelo z těchto 47 rodů alespoň 20 a dále devět rodů, které byly přijaty do panského rodu až po roce 1500. Rytířský stav se uzavřel na Moravě v roce 1556 a v Čechách v roce 1564.

Nejbohatší česká šlechta v předbělohorském období.

Následující tabulka představuje nejbohatší šlechtice v letech 1557, 1603 a 1615 podle majetku nebo počtu osedlých:

Vymírání šlechtických rodů v 1. polovině 17. století.

V první polovině 17. století se mnoho šlechtických rodin biologicky vyčerpalo a vymřelo. Některé z nich ovlivňovaly politiku Českého státu po staletí. Kromě těch nejznámějších, které jsou uvedeny v tabulce, vymřeli také páni ze Švamberka, z Lichtenburka a česká větev Hasištejnských z Lobkowicz.

Šlechta po Bílé hoře.

Po porážce stavovského povstání byl stav vyšší šlechty dále rozčleněn zavedením některých původem říšských titulů, což bylo potvrzeno Obnoveným zřízením zemským. Mezi tyto tituly patřil i kníže. Všechny tituly byly tyto: Do šlechtického stavu centralizovaně povyšoval pouze panovník.  Po Bílé Hoře přišlo mnoho menších šlechtických rodů o majetek a začali žít,obyčejným" životem. Pokud však nebyli vysloveně zbaveni šlechtického predikátu, jejich tituly jim zůstaly.  Události třicetileté války a pobělohorský exil přivedly do českých zemí velký počet cizích, především italských, španělských, německých a skotských rodů (např. Eggenbergové, Buquoyové, Gallasové, Piccolominiové a další). Ještě po Vestfálském míru v 50. letech 17. století v Čechách výrazně převyšoval počet starých panských rodin ty nově příchozí. České vrchnosti ovládaly tři pětiny všech poddaných. Na Moravě již převažovaly rody cizí. V roce 1683 připadlo v Čechách na 58 domácích rodů již 95 cizích, na Moravě stálo vedle sebe 48 domácích a 70 cizích rodů. V druhé polovině 17. století byli nejbohatším rodem Moravského markrabství Lichtenštejnové, pod které spadala celá jedna pětina poddaných. V Čechách, na Moravě a ve Slezsku hospodařilo na lichtenštejnských panstvích celkem 1500 poddanských rodin. Ve smyslu počtu poddaných se hned za Lichtenštejny řadili Eggenbergové, tehdy nejbohatší magnáti v Čechách. V druhé polovině 17. století panský stav vlastnil v Čechách a na Moravě 62,8% veškerého pozemkového majetku, přestože tvořili naprosto nepatrný podíl obyvatelstva. Na Moravě tehdy žilo asi 500 až 600 šlechticů, kteří tvořili jen pouhých 0,2% všeho obyvatelstva. V 70. letech 17. století žilo na Moravě na panských državách 62% veškerých poddaných, na rytířských 10%, na církevních 20% a na městských 8%. Také se změnil poměr pozemkové držby mezi panským a rytířským stavem. V polovině 16. století (v roce 1557) vlastnili v Čechách a na Moravě páni 55% a rytíři 45% veškerých šlechtických držav, po třicetileté válce (v roce 1654) páni vlastnili už 85%, zatímco rytíři pouhých 15% držav. Ve Slezsku si rytířský stav svou pozici udržel. Přibližně o sto let později, v polovině 18. století patřilo na Moravě vyšší šlechtě 59,6% a nižší šlechtě 9,6% berních lánů.  Podle sčítání byl v Čechách v roce 1840 poměr šlechty a ostatních obyvatel 1:828, v rakouských zemích 1:350 a v Uhrách a Sedmihradsku 1:17.

Šlechta ve 20. století.

První republika.

Pro život šlechty v 1. polovině 20. století jsou zásadní následující 3 body:

Zrušení titulů a fideikomisu.

Po vzniku Československa byly šlechtictví, řády a tituly, které byly udělovány jako pouhá vyznamenání, ze dne 10. prosince 1918 zrušeny. Podobný zákon přijala i Rakouská republika. Podle § 6 zákona č. 243/1920 Sb. bylo s účinností od roku 1921 používání šlechtických titulů trestné. Případy postihů však nejsou známy. Změna zákona č. 61/1918 Sb. z roku 1936 legalizovala možnost přijímat zahraniční aristokratické tituly, pokud mají oporu v zákonodárství příslušné země. Zákon však zakázal užívání i erbů. Zrušení šlechtických výsad a vykoupení velkostatků pro domácí kolonizaci předpokládala již Washingtonská deklarace z 18. října 1918.  Svěřenectví (rodinné fideikomisy) byly zrušeny zákonem č. 179/1924 Sb.

Pozemková reforma.

Vedle zásahu do titulů byla šlechta částečně postižena také na majetku, o jehož část přišla během pozemkové reformy. Záborový zákon č. 25/1919 Sb. stanovil maximální rozlohu velkého pozemkového majetku jednoho vlastníka na 150 hektarů zemědělské půdy (pole, luka, zahrady, vinice a chmelnice) nebo 250 hektarů půdy vůbec. Byl zřízen Státní pozemkový úřad a realizace reformy probíhala nejintenzivněji v letech 1923–1926. Reforma zůstala nedokončená.  Následující tabulka představuje největší šlechtické pozemkové vlastníky před pozemkovou reformou.

Přihlášení se k Československé republice.

Po vzniku republiky se někteří šlechtici hrdě přihlásili k češství, zatímco jiní silně inklinovali k (rakouskému) němectví. Na sklonku monarchie náleželo ke staré šlechtě přibližně dvě stě rodin, 73% příslušníků těchto rodin se přihlásilo k německé národnosti a jen 27% k národnosti české, mezi nimi orličtí Schwarzenbergové, chlumečtí a kostelečtí Kinští a Lobkowiczové všech větví. Ve službách nebo ve prospěch republiky působili např. diplomat Maximilian Erwin Lobkowicz, úředník František Schwarzenberg, diplomat František Bořek-Dohalský a jeho bratr novinář Zdeněk.  Naproti tomu např. Karl Anton Rohan byl exponentem sudetoněmeckého hnutí a následně vstoupil do NSDAP.  Důkazem ztotožnění se šlechty s ideou Československého státu byly tři deklarace z let 1938–1939. Pod první Prohlášení členů starých českých rodů k nedotknutelnosti území Českého státu, které bylo předneseno prezidentu Edvardu Benešovi 17. září 1938, se podepsali Karel VI. Schwarzenberg, Jan Adolf Lobkowicz, Zdenko Radslav Kinský, František Josef Kinský, Zdeněk Kolowrat, Rudolf Theobald Czernin, Leopold Sternberg, Weikhard Colloredo-Mannsfeld, Karel Parish, František Jindřich Dobrzenský, Hugo Strachwitz a Karel Belcredi. Audience na Pražském hradě se zúčastnilo 12 zástupců z jedenácti šlechtických rodů. Autorem deklarace byl Karel VI. Schwarzenberg a přečetl ji František Kinský z Kostelce nad Orlicí. Bylo to v době Runcimanovy mise a hrozby ztráty Sudet. Za druhou deklaraci se považuje text, který opět přednesl František Kinský. Při audienci na Pražském hradě 24. ledna 1939 dvanáct šlechticů zastupujících deset rodů vyjádřilo prezidentu Emilu Háchovi přímou podporu. Audience u prezidenta se zúčastnili František Josef Kinský, Karel VI. Schwarzenberg, Jan Adolf Lobkowicz, Zdenko Radslav Kinský, Rudolf Theobald Czernin, Leopold Sternberg, Karel Parish, František Jindřich Dobrzenský, Hugo Strachwitz, Karel Belcredi, Jiří Sternberg a Jan Pálffy. Prohlášení nebylo vydáno písemně. Třetí deklarací bylo Prohlášení české a moravské šlechty 7. září 1939, které sepsali František Kinský, František ze Schwarzenbergu a Hugo Strachwitz po vypuknutí druhé světové války jako reakci na germanizační tlak ze strany nacistických úřadů. Poprvé bylo veřejně prezentováno na schůzi výboru Národního souručenství. Signatáři následně deklaraci podepisovali postupně a samostatně. Doručeno bylo ve formě dopisu státnímu prezidentu Emilu Háchovi Františkem ze Schwarzenbergu 7. října 1939. Šlechtici v něm explicitně vyjádřili svou příslušnost k českému národu. Podepsalo se pod něj 82 nebo 85 šlechticů z následujících 33 rodů: Battaglia, Belcredi, Bubna z Litic, Colloredo-Mansfeld, Czernin, Dlouhoveský, Dobrzenský, Daczický z Heslova, Dohalský, Hildprandt, Hrubý z Jelení, Kálnoky, Kerssenbrock, Kinský, Kolowrat-Krakowský, Lobkowicz, Mensdorf-Pouilly, Sternberg, Thun-Hohenstein, Podstatský, Strachwitz, Serényi, Pálffy, Rieger, Schwarzenberg, Schlik, Wratislaw, Mladota, Baillet Latour, Paar, Parish, Nádherný a Schoenborn.  Naposledy příslušníci české šlechty ještě veřejně vystoupili 25. července 1945, kdy upozornili dopisem československou vládu na majetkovou perzekuci rodin věrných národu za okupace. Dopis je signován Janem Lobkowiczem, majitelem velkostatku Drahenice.

Protektorát.

Za protektorátu byly šlechtické tituly opět uznávány, vládním nařízením č. 220/1939 byl totiž zrušen zákon č. 61/1918 Sb.  Významným šlechtickým rodům bylo nabídnuto, aby se přihlásili k německé příslušnosti. Této nabídky využili někteří Czerninové, Kinští, Lažanští, Harrachové a Kotzové a také rody s francouzskými kořeny Rohanové, Beaufortové a Buquoyové. Naopak odmítli Czerninové, Sternbergové, Lobkowiczové, Wratislavové, Kinští, Dlauhowesští, Dobrzenští, Bubnové, Dohalští, Mladotové, Hrubí a Strachwitzové. Vedle těchto českých rodů se k české národnosti přihlásili i původně německé rody Schwarzenbergové, Colloredo-Mansfeldové, Aichelburgové, italské rody Batagliové, Belcrediové a Paarové, francouzské rody Mensdorffové-Pouilly a Bailletové a v neposlední řadě původem anglický rod Parischů.  Do NSDAP si podali žádost např. Karl Buquoy, Eugen Ledebur, Karl Waldstein nebo Alfons Clary-Aldringen.  Rody hlásící se k českému národu byly perzekuovány. Některým byl majetek zkonfiskován, např. Adolfovi Schwarzenbergovi za jeho postoj k Benešovi a peníze, které poskytl na vybudování československého opevnění. Hlubocký majetek byl pak přímo řízen gestapem. Dalším stupněm bylo vyvlastnění, například Colloredům a Černínům. U jiných rodů byla zavedena vnucená správa velkostatků (zemědělských a lesnických podniků), týkala se především signatářů prohlášení věrnosti z roku 1938. V letech 1941–1942 byly takto postiženy rodiny Kinského (větev chlumecká i kostelecká), Belcrediho (Líšeň), Sternberga (Častolovice, Zásmuky; Český Šternberk), Schwarzenberga (sekundogenitura), Lobkowizce (drahenická a mělnická větev), Czernina (dymokurská větev), Kolowrata (Rychnov nad Kněžnou), Strachwitze (Zdounky), Parishe (Žamberk) a Dobrzenského (Potštejn). Pod vnucenou správu spadaly i objekty, které na pozemcích stály. Německá okupační správa je pak využívala k různým účelům, byly tam zřízeny dětské ozdravovny, vojenské lazarety, letní sídla nacistických pohlavárů nebo sklady armádní výzbroje. Toto příkoří zrušil dekret prezidenta republiky č. 5/1945 Sb. z 19. května 1945, který zrušil konfiskační opatření nacistického režimu.  Mikuláš z Bubna-Litic byl jediným reprezentantem šlechty, který se dostal přímo do funkce v protektorátní vládě. Od února 1940 do ledna 1942 byl ministrem zemědělství. Zastával názor, aby po zatčení Aloise Eliáše demonstrativně prezident Emil Hácha abdikoval a vláda hromadně podala demisi.  Zdeněk Bořek Dohalský byl za svou odbojovou činnost během prvního stanného práva zatčen gestapem 21. října 1941 a v únoru 1945 popraven v Malé pevnosti v Terezíně. Za druhého stanného práva 5. června 1942 byli gestapem zatčeni i jeho bratři. František Bořek-Dohalský byl poté vězněn na Pankráci, v Terezíně a v Dachau, válku přežil. Antonín Bořek-Dohalský byl po věznění v Terezíně umučen v září 1942 v Osvětimi.  Humprecht Czernin, majitel velkostatku Hlušice, byl zatčen 9. června 1942, v Petschkově paláci byl stanný soudem 30. června 1942 odsouzen za neoprávněné vlastnění zbraně k trestu smrti a jeho majetek byl zkonfiskován ve prospěch Říše. Požádal o milost a trest mu byl změněn na doživotí. Odpykával si ho ve věznici v Brandenburgu an der Havel. Propukla u něj tuberkulóza, 15. září 1944 byl ve vážném stavu převezen do plicního sanatoria na Pleši a o 4 dny později tam zemřel. Jeho bratr Rudolf Děpold Czernin se bránil, když na jeho velkostatek Dymokury byla uvalena vnucená správa a ten byl posléze prodán náhradovému fondu nacisty ovládaného Bodenamtu. Dne 11. srpna 1943 byl Rudolf Děpold zatčen gestapem za údajný poslech zahraničního rozhlasu. Následně si prošel věznicemi v Kolíně, na Pankráci, v Terezíně a v táboře Golnów u Štětína, konce války se dožil. Spolu s Czerninem byli vyšetřováni a následně odsouzeni také hrabě František Kinský, majitel zámku a velkostatku Kostelec nad Orlicí, a Karel (Charles) princ Rohan, majitel velkostatku Choustník.

Poválečné období.

Poválečné období charakterizují tyto body:

Konfiskace majetku německé a maďarské šlechty na základě prezidentských dekretů.

Rámcová pravidla postupu vůči německému a maďarskému obyvatelstvu po osvobození stanovila 8. kapitola Košického vládního programu z 5. dubna 1945. Zásadní je dekret prezidenta republiky č. 12/1945 Sb. z 21. června 1945 o konfiskaci a urychleném rozdělení zemědělského majetku Němců, Maďarů, jakož i zrádců a nepřátel českého a slovenského národa. Rozhodující byla národnost, nikoliv státní příslušnost. Dekret se ovšem nevztahoval na osoby, které se aktivně účastnily odboje. Celkem se podle odhadu jednalo o přibližně 500–700 tisíc hektarů půdy a lesů. Konfiskace se vztahovaly také na jejich hrady, zámky, paláce a hospodářské objekty. Do vlastnictví států tak přešlo 496 hradů a zámků. Z nich bylo vybráno 48 objektů tzv. I. kategorie, které měly být zpřístupněny a využívány pro kulturní využití.  Dekret prezidenta republiky č. 33/1945 Sb. z 2. srpna 1945 o úpravě československého státního občanství osob národnosti německé a maďarské zbavil československé Němce a Maďary s výjimkou antifašistů státního občanství. Někteří němečtí příslušníci šlechtických rodin se nevrátili z fronty, jiní utekli krátce před příchodem Rudé armády nebo byli vyhnáni záhy po osvobození. Zbytek skončil v internačních táborech, odkud byli od prosince 1945 deportováni do Německa.  Následoval ještě dekret prezidenta republiky č. 108/1945 Sb. ze dne 25. října 1945 o konfiskaci nepřátelského majetku a Fondech národní obnovy. Podle něho byl zkonfiskován i ostatní majetek Němců a Maďarů, např. vybavení městských paláců nebo vil včetně uměleckých děl.  Karl Waldstein a Karl Buquoy byl obviněni z kolaborace a stanuli před soudem.

Revize pozemkové reformy a nová pozemková reforma.

Znárodňování pozemkového majetku pokračovalo i v letech 1947 a 1948. Zákon č. 142/1947 Sb. ze dne 11. července 1947 o revizi první pozemkové reformy a zákon č. 46/1948 Sb. ze dne 21. března 1948 o nové pozemkové reformě (trvalé úpravě vlastnictví k zemědělské a lesní půdě) se dotkl českých majitelů.  Zákon č. 143/1947 Sb. ze dne 10. července 1947 o převodu vlastnictví majetku hlubocké větve Schwarzenbergů (tzv. Lex Schwarzenberg) na zemi Českou byl ušit na jednotlivce Adolfa Schwarzenberga. Protože podporoval protinacistický odboj ani nemohl být označen jako Němec, nemohly se v jeho případě uplatnil dekrety prezidenta republiky. Podle tohoto legislativního předpisu mu byl vyvlastněn majetek bez náhrady. Pro zákon hlasovala i Milada Horáková. Adolf Schwarzenberg zemřel o tři roky později.  Po vydání těchto zákonů vzrostl počet konfiskovaných šlechtických sídel na více než devět set. Počet zpřístupněných objektů se ze 48 navýšil na 100, v 50. letech se ještě nepatrně rozšířil. Ostatní hrady a zámky byly přiděleny ministerstvům, především Ministerstvu vnitra a Ministerstvu obrany), školským a sociálním ústavům a Československým státním statkům. Nejhoršími správci, kteří údržbu výrazně zanedbávaly, bylo Ministerstvo obrany a státní statky.

Perzekuce jednotlivých šlechticů.

Konfiskací majetku komunistická perzekuce příslušníků české šlechty neskončila. Charakterizovala ji např. nemožnost studia, místo regulérní vojny služba u pomocných technických praporů (PTP) a podřadná zaměstnání. Někteří byli po vykonstruovaných procesech uvězněni. Mnozí se proto raději uchýlili do exilu.

Po roce 1989.

Nové poměry po Sametové revoluci charakterizují tyto body:

Restituce.

V rámci restitucí majetků byl většině šlechtickým dědicům vrácen jejich dědičný majetek, který přešel mezi 25. únorem 1948 a 1. lednem 1990 do vlastnictví státu, a navazují na tradice v hospodářství na svých pozemcích a v podnikání.  Restitucí se týkají následující právní úpravy: zákon č. 403/1990 Sb. ze dne 2. října 1990 o zmírnění následků některých majetkových křivd, zákon č. 87/1991 Sb. ze dne 21. února 1991 o mimosoudních rehabilitacích a zákon č. 229/1991 Sb. ze dne 21. května 1991 o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku.  V oblasti majetku spravovaného státem bylo podáno 173 restitučních žádostí vztahujících se k hradům a zámkům. Dohodou byla nejen šlechticům a jejich potomkům vydána např. následující někdejší šlechtická sídla: hrady Český Šternberk, Kost, Vysoký Chlumec, Střekov, tvrze Křepenice a Tuchoraz, zámky Blatná, Boskovice, Častolovice, Doudleby nad Orlicí, Chlumec nad Cidlinou, Kaceřov, Mělník, Nelahozeves, Nové Hrady u Vysokého Mýta, Nové Hrady nad Metují, Orlík, Rychnov nad Kněžnou, Skalka, Zalužany a Žďár nad Sázavou. Některé další objekty byly převedeny do majetku obcí: Loket, Košumberk, Svojanov, Pecka, Humprecht, Náměšť na Hané a Plumlov. Vydán byl také Lobkovický palác na Pražském hradě, Maltézský palác nebo zámek Liběchov. Restituce se pochopitelně týkaly rovněž rozsáhlých mobiliárních fondů, které byly často svezeny na jiné objekty.  Následující tabulka je výběr úspěšných restitucí příslušníků šlechty nebo jejich potomků (abecedně).  Někteří šlechtici však majetek zpátky nedostali, ačkoli by na něj nebýt tzv. Benešových dekretů měli mít nárok (za druhé světové války například byli aktivně zapojeni v odboji). Tito lidé se proto o svůj majetek se státem (někdy i úspěšně) soudí. Například v roce 1992 byl vznesen restituční nárok Karlem des Fours Walderode (1904–2000), který jako Němec přišel o majetek na základě Benešových dekretů. Teprve v roce 2019 byl majetek soudně potvrzen Johanně Kammerlanderové, vdově po Karlovi. Restituce se kromě lesů a jiných pozemků týkala zámku Hrubý Rohozec. Několik desetiletí se soudí o majetek Marie Alžběta Salmová-Reifferscheidt-Raitz, která se ho domáhá jako dcera posledního vlastníka Huga Mikuláše. Jde především o zámek Rájec nad Svitavou. Desítky let trvá také restituční spor Kristiny Colloredo-Mansfeldové a jejích příbuzných o zámek Opočno a jeho mobiliář.

Šlechtictví v současnosti.

Zákon o zrušení šlechtických titulů dnes sice stále platí, šlechtické tituly se však naprosto běžně používají, a to i ve veřejnoprávních médiích (např. Česká televize). Nemají ovšem úřední platnost, ale pouze stavovský charakter. Někteří právníci ovšem tvrdí, že zrušení šlechtických titulů v roce 1918 nebylo správně právně ošetřeno a tudíž je neplatné. Jisté je, že za použití šlechtického titulu dnes již nehrozí žádný postih.  Nyní jsou právně šlechtici (z většinového právního hlediska již bývalí) stejnými občany, jako všichni ostatní. Sdružují se jako občanské spolky, zpravidla s cílem podporovat zachování historie, památek a vzdělanosti.  Někteří šlechtici se uplatnili v politice, např. Karel Schwarzenberg (ministr zahraničí, poslanec, senátor), Michal Lobkowicz (ministr obrany, poslanec), Jaroslav Lobkowicz (poslanec) a Tomáš Czernin (senátor). Jiní se dali na církevní dráhu, např. František Lobkowicz (biskup ostravsko-opavský) a Christoph Schönborn (arcibiskup vídeňský).  Mezi nejznámější současné šlechtické rody v Česku patří:  Tyto rody pocházejí ze staré české šlechty předbělohorské anebo ze šlechty cizí, zejména rakouské, německé a italské, přišlé k nám v době pobělohorské.  V neposlední řadě je mnoho prakticky neznámých rodů většinou s dědičným titulem rytíře nebo barona. Tyto šlechtické rody většinou pochází z české středověké šlechty, ale v průběhu let přišly o majetek.

Českou šlechtou se rozumí šlechta v zemích Koruny české, zvláště v Čechách a na Moravě a v širším pojetí i ve Slezsku a Lužici.

波希米亚或称捷克贵族代表贵族家族位于(在历史上由 Bohemia proper、摩拉维亚、西里西亚(特别是上西里西亚)和卢萨蒂亚所组成),也被称为「波希米亚王冠」、「捷克的土地」或是「领土」。


Životopis.

Studium.

Gianna Nannini se narodila v Toskánském městě Siena roku 1956. Nejprve navštěvovala "Institut hudebních studií Luigiho Boccheriniho" v Lucce. V roce 1975 odešla do Milána, kde studovala na konzervatoři (obory klavír, kytara, kompozice). O rok později jí vyšla první deska a začala se prosazovat na italské scéně. Roku 1994 odpromovala z filosofie na univerzitě v Sieně.

Sólová kariéra.

Prvním jejím vydaným albem byla deska "Gianna Nannini" z roku 1976. O dva roky později vydává album "California" (inspirováno jejími cestami po USA), které je označováno jako rockové. Díky řezavému hlasu je často přirovnávána k Janis Joplin. Z desky "California" pochází její první velký hit – píseň "America", která obsadila první příčky hitparád v Německu a severní Evropě. Album bylo platinové v Itálii a zlaté v Německu, Švýcarsku a Rakousku.  V roce 1981 potkala manažera Petera Zumstega a založila s ním nezávislé vydavatelství "Gianna". Jejich spolupráce trvala celkem 23 let. Ve stejném roce začala skládat soundtrack pro film "Sconcerto Rock" "Luciana Mannuzziho". Giannino páté album "Latin Lover", na kterém spolupracovala například s Annie Lennox nebo Jackie Liebezeit, zaznamenalo opět úspěchy v podobě jedné platinové (Itálie) a třech zlatých desek (Německo, Švýcarsko a Rakousko). Roku 1983 si zahrála roli "Titanie" ve filmovém zpracování Shakespearovy komedie Sen noci svatojánské. V roce 1989 napsala píseň "Un'estate italiana", která se stala oficiální znělkou italského Mistrovství světa ve fotbale v roce 1990. Roku 1995 vyrazila na klubové turné "Extravaganza Club Tour", které bylo zvláštní tím, že všechna použitá elektřina pocházela výhradně ze slunečních elektráren. V dubnu roku 2007 vyšlo její album "Pia Come la Canto Io", což byla kolekce písní, napsaná pro moderní popovou operu. Její nejnovější řadové album "Inno" z roku 2013 bylo nahráno v londýnských studiích Abbey Road.

Duety.

Za svou hudební kariéru natočila Gianna Nannini celou řadu duetů s dalšími zpěváky. V roce 1987 například zpívala se Stingem a Brucem Springsteenem duety v představení "Třígrošová opera" Bertolda Brechta a Kurta Weilla v "Schauspielhaus" v Hamburku. Jiným známým duetem byla již zmiňovaná píseň "Un'estate italiana", což byl duet s italským zpěvákem Edoardem Bennatem. Dále spolupracovala s Andreou Bocellim, italským raperem Fabri Fibrou nebo makedonským zpěvákem Tošem Proeskim.

Aktivismus.

Gianna Nannini od počátků své kariéry aktivně podporuje ekologická, lidskoprávní a jiná aktivistická hnutí a charitativní projekty:

Diskografie.

Informace převzaty z oficiálních stránek zpěvačky.

Gianna Nannini (* 14. června 1956 Siena, Itálie) je italská zpěvačka a skladatelka populární hudby. Jejím nejznámějším hitem je píseň "Bello e Impossibile" z roku 1986.

吉娜·纳妮妮(Gianna Nannini,1956年-6月14日)是一名意大利女创作歌手和流行音乐家。


伊万·叶菲莫维奇·彼得罗夫

Život.

Mládí a raná kariéra v armádě.

Petrov se narodil v městečku Trubačevsk v Brjanské oblasti v rodině obuvníka Jefim Petrova. Jeho matka Jevdokija byla žena v domácnosti. Ivan Jefimovič měl ještě tři sourozence, bratra a dvě sestry. Nejstarší sestra Tatiana na něj naléhala aby začal studovat na chlapeckém gymnáziu. Do roku 1916 pak navštěvoval učitelský seminář ve městě Karačajevsk. V lednu roku 1917 začal studovat na poddůstojnické škole v Moskvě, kterou po půlročním výcviku ukončil a nastoupil do carské armády. Působil v řadách 156. Astrachaňského pěchotního pluku v hodnosti praporčíka. Ještě před nástupem na frontu onemocněl dyzentérii a po zdlouhavé léčbě byl propuštěn z armády. Na krátko se vrátil do rodného města, ale po tom, co se přiblížila fronta, rozhodl se odejít zpět k pluku do Astrachaně. Cestou k jednotce narazil na své bývalé spolubojovníky a odešel s nimi do Samary. V roce 1918 vstoupil do komunistické strany a Rudé armády. Zúčastnil se bojů během občanské války. Bojoval v oblasti Syzraně, Samary, Mcenska a Simbirsku proti československým legiím a ukrajinským kozákům na východní frontě v řadách 25. střelecké divize. Během bojů na Urale se oženil se Zojou Pavlovnou Jeftifejevovou. Od května 1920 sloužil na západním frontě který bojoval proti Polákům. Velel četě, byl předsedou vojenského soudu a komisařem pluku. Později velel různým jezdeckým jednotkám do velikosti brigády v rámci 1. jezdecké armády operující v Turkestánu. Pak velel horské střelecké divizi a aktivně se účastnil bojů proti basmačům.  V průběhu let 1926 až 1931 dokončil velitelský kurz. Od roku 1933 do roku 1940 velel vyšší Taškentské pěchotní škole. V roce 1940 byl jmenován do funkce inspektora pěchotních vojsk středoasijské vojenského okruhu. Po zavedení generálské hodnosti v Rudé armádě byl 4. července 1940 povýšen do hodnosti generálmajora. V březnu 1941 byl Petrov pověřen vedením 27. mechanizovaného sboru, který se začal formovat ve Střední Asii.

Druhá světová válka.

Po napadení Sovětského svazu nacistickým Německem, bylo formování mechanizovaného sboru rychle dokončeno a jednotka byla přesunuta do oblasti Brjansku. Nejvyšší velení však po špatných zkušenostech s nasazováním mechanizovaných sborů rozhodlo útvar zrušit a vojska rozčlenit na divize. Petrov byl následně převelený do Oděsy a pověřen formováním a následně vedením jezdecké divize.  20. srpna 1941 byl pověřen vedením 25. čapajevské střelecké divize, s níž se podílel na obraně Oděsy. 5. října 1941 byl pověřen vedením Přímořské armády, přičemž bylo jeho úkolem evakuovat vojska z Oděsy na Krym, kde se v té době začala rapidně zhoršovat situace. Evakuace byla poměrně úspěšná, i když vojáci museli na bojišti zanechat většinu těžkých zbraní. Jednotky staženy na Krym, okamžitě zasáhly do bojů a pomohly odrazit první nápor na Sevastopol. Následně se podílel na organizaci obrany silně opevněného Sevastopolu během 250 dní trvajícího obléhání německými a rumunskými vojsky pod vedením Ericha von Mansteina. Petrov byl generálem, který se s oblibou pohyboval v první linií a zajímal se o své podřízené, na kterých morálce mu velmi záleželo. V průběhu bojů o Sevastopol úzce spolupracoval se svým náčelníkem štábu N. I. Krylovem.  Němcům se nakonec za přispění silné letecké a dělostřelecké podpory podařilo obranu města postupně přemoci a za těžkých ztrát na obou stranách ho obsadit. Petrov byl na základě Stalinova rozkazu spolu se svým štábem na poslední chvíli evakuován ponorkou Šč-209. Po úniku ze Sevastopolu se Petrov podílel na obranných bojích na severním Kavkaze, kde byl pověřen organizací horských jednotek pro zastavení německého postupu Kavkazem. Velel 44. armádě, později severokavkazskému frontu. Vojska tohoto frontu se účastnila novorossijsko-tamanské operace, podílela se na osvobozování poloostrově Taman, měst Majkop, Krasnodar a Novorossijsk. 9. října 1943 byl povýšen na armádního generála. V únoru 1944 Petrov neuspěl při vylodění na poloostrově Kerč. V důsledku neúspěchu Kerčsko-Eltigenské operace bylo Petrovovi odňato velení Přímořské armády, byl převelen do zálohy generálního štábu a degradován do hodnosti generálplukovníka.  Od 13. března 1944 velel 33. armádě Západního frontu a již 12. dubna byl pověřen vedením 2. běloruského frontu. Od 6. srpna 1944 byl velitelem 4. ukrajinského frontu. 6. října 1944 mu byla navrácena hodnost armádní generál. V březnu 1945 se stal náčelníkem štábu 1. ukrajinského frontu, v jehož rámci se podílel na osvobozování Československa (Pražská ofenzíva).  29. května 1945 mu bylo uděleno vyznamenání Hrdina Sovětského svazu.

Poválečné období.

Po válce velel vojskům Turkestánského vojenského okruhu. V letech 1952 až 1953 působil jako 1. náměstek hlavního inspektora Sovětské armády, později jako náčelník hlavního velitelství bojové a fyzické přípravy vojsk, zástupce velitele pozemních vojsk a hlavní inspektor Ministerstva obrany SSSR. Působil také jako poslanec Nejvyššího sovětu.  Zemřel 7. dubna 1958 v Moskvě a je pohřben na Novoděvičím hřbitově.

Ivan Jefimovič Petrov, (; Trubčevsk – 7. dubna 1958 Moskva) byl sovětský vojenský velitel ruského původu, od roku 1944 armádní generál, známý díky vedení obranných operací při Oděse a Sevastopolu v letech 1941 a 1942. Je také nositelem čestného titulu Hrdina Sovětského svazu (1945).

伊万·叶菲莫维奇·彼得罗夫(,1896年-9月18日-1958年-4月7日),苏军大将。


闪电侠 (2014年电视剧)

Příběh.

Děj seriálu se točí kolem postavy policejního forenzního analytika Barryho Allena, který je při explozi urychlovače částic zasažen bleskem a probudí se z kómatu s nadpřirozenou schopností rychlého pohybu a regenerace. S pomocí vědce Harrisona Wellse a jeho kolegů začne jako maskovaný superhrdina Flash pomáhat chránit město Central City nejen před běžnými zločinci, ale také před jedinci, kteří začali po výbuchu urychlovače rovněž zjišťovat, že disponují nejrůznějšími nadlidskými schopnostmi a stali se tzv. metalidmi. Allen také dlouhodobě pátrá po skutečném vrahovi své matky, Reverse-Flashovi, a chce očistit svého otce, který za tento čin sedí ve vězení.  Události konce první řady otevřely průchody do paralelního vesmíru, odkud se na Zemi dostane záhadný a téměř neporazitelný Zoom, jenž je hlavním protivníkem druhé sezóny. Dokáže totiž vyvinout ještě větší nadlidskou rychlost, než má Flash. Ve třetí řadě seriálu se Barry Allen musí vypořádat s následky změny historie v tzv. Flashpointu a také s bohem rychlosti Savitarem. Čtvrtá řada se zaměřuje na souboj s Thinkerem, který chce napravit lidstvo. Během páté série je hlavním protivníkem Cicada, sériový vrah, který se zaměřuje na metalidi se schopnostmi.

Vysílání.

Úvodní díl seriálu byl premiérově vysílán 7. října 2014 a stal se nejsledovanějším pořadem televize The CW. První díl druhé série měl premiéru 6. října 2015. Dne 11. března 2016 ohlásila stanice The CW objednání třetí řady seriálu, jejíž úvodní díl měl premiéru 4. října 2016. Čtvrtá série byla objednána 8. ledna 2017, její první díl byl odvysílán 10. října 2017. V dubnu 2018 byla oznámena pátá řada, která byla uvedena 9. října 2018. Dne 31. ledna 2019 bylo ohlášeno objednání šesté řady, jejíž vysílání bylo zahájeno 8. října 2019. Dne 7. ledna 2020 televize The CW uvedla, že objednává sedmou řadu seriálu.

Ocenění.

Seriál získal pozitivní ohlas od kritiků a získal cenu People's Choice Award v kategorii Nejlepší nové televizní drama v roce 2014.

Související seriály.

V letech 1990–1991 vznikl podle komiksů o Flashovi 22dílný seriál "Blesk", ve kterém se v hlavní roli Barryho Allena objevil John Wesley Shipp. Ten si zahrál i v seriálu z roku 2014, kde ztvárnil Barryho otce Henryho Allena. Vrátili se i další herci: Amanda Pays si zopakovala postavu doktorky Tiny McGee, Mark Hamill se vrátil jako James Jesse / Trickster a Vito D'Ambrosio se opět představil v roli Anthonyho Bellowse.  Barry Allen ztvárněný Grantem Gustinem se poprvé objevil v druhé řadě seriálu "Arrow" – v jejím 8. díle nazvaném „Vědec“, který byl premiérově odvysílán 4. prosince 2013, a v následném 9. díle s názvem „Tři duchové“, uvedeném 11. prosince téhož roku. Allen přijel ze svého Central City do Starling City Olivera Queena (Stephen Amell), kde se odehrává seriál "Arrow", aby se zde z osobní iniciativy zapojil do vyšetřování podivného vloupání, které provedl muž s nadpřirozenou silou, nadopovaný látkou jménem mirakuru. Najde zde zalíbení v Queenově asistentce Felicity Smoakové (Emily Bett Rickards) a v druhé části svého dvoudílného výstupu zachrání život samotnému Queenovi. Zároveň je také seznámen s jeho hrdinskou identitou Arrowa. Před koncem devátého dílu však odjede zpět do Central City a při nehodě urychlovače částic je sražen bleskem. V následujícím dílu už jen Smoaková při návratu z Central City uvede, že Allen zůstal v kómatu. Původně tvůrci zamýšleli uvést postavu Flashe také ve 20. dílu druhé série "Arrowa", ale v listopadu 2013 bylo oznámeno, že místo toho bude mít nový plánovaný seriál samostatný plnohodnotný pilotní díl. Ve třetí a čtvrté řadě "Arrowa" Flash se svými spolupracovníky několikrát hostoval.  V létě 2015 měl na serveru CW Seed premiéru animovaný internetový seriál "Vixen", který se odehrává ve stejném fikčním světě, tzv. Arrowverse, a ve kterém si Amell a Gustin zopakovali svoje role Olivera Queena / Arrowa a Barryho Allena / Flashe.  Po úspěchu seriálů "Arrow" i "Flash" objednala televize pro sezónu 2015/2016 další spin-off "Legends of Tomorrow", ve kterém hlavní hrdinský tým tvoří různé vedlejší postavy z obou seriálů. V něm hostují i některé další postavy z "Flashe".  Po dohodě mezi stanicemi CBS a The CW vznikl v roce 2016 crossoverový díl „Worlds Finest“ (18. epizoda první řady "Supergirl"), v němž se Flash díky své schopnosti cestovat napříč dimenzemi dostane i do paralelního světa, v němž žije Supergirl. Během třetí řady seriálu "The Flash" proběhl na podzim 2016 crossover „Invasion!“ mezi třemi superhrdinskými seriály – "Arrow", "The Flash" a "Legends of Tomorrow", ve kterém se představila i Supergirl (ta je od druhé řady vysílána na The CW). Na podzim 2017 uskutečnila stanice The CW čtyřdílný crossover „Crisis on Earth-X“ mezi všemi čtyřmi seriály a na podzim 2018 byl vysílán třídílný crossover „Elseworlds“ (bez "Legends of Tomorrow").  V animovaném webovém seriálu "" na serveru CW Seed hostovali v prosinci 2017 také Carlos Valdes (Cisco / Vibe) a Danielle Panabaker (Caitlin). Naopak postava Raye, kterou ztvárnil Russell Tovey, jenž ji v animovaném seriálu namluvil, se objevila v crosssoverovém díle "Flashe" o několik dní dříve.  Na internetu byla v dubnu a květnu 2016 publikována propagační minisérie "Chronicles of Cisco", sponzorovaná firmou AT&T. Ve čtyřech krátkých dílech si své role z "Flashe" zopakovali Carlos Valdes (Cisco) a Britne Oldford (Shawna Baez / Peek-a-Boo).

The Flash je americký akční televizní seriál, natočený na motivy komiksů o Flashovi vydavatelství DC Comics. Vznikl jako spin-off seriálu "Arrow", přičemž se odehrává ve stejném fikčním světě. Autory seriálu jsou Greg Berlanti, Andrew Kreisberg a Geoff Johns, kteří se podíleli i na "Arrowovi". V titulní roli Flashe, superhrdiny schopného vyvinout extrémní rychlost a bojujícího proti zločincům a ostatním osobám s nadlidskými schopnostmi ve městě Central City, se představil Grant Gustin. Seriál je premiérově vysílán od 7. října 2014 na stanici The CW, od té doby vzniklo celkem pět řad se 114 díly. V televizní sezóně 2019/2020 je vysílána šestá řada.

《闪电侠》(英语:The Flash)是一部美国电视剧,为葛瑞格·贝兰提、安德鲁·克雷斯伯格和杰夫·约翰斯共同开发,并于CW电视网播出。改编自DC漫画超级英雄《闪电侠》,故事叙述主角贝瑞·艾伦在一次粒子加速器爆炸大事故中获得了极速移动的超能力,因此开始化身为超级英雄「闪电侠」为中央市(Central City)打击犯罪。本剧于2014年10月7日在CW电视网首播,该剧作为《绿箭侠》的衍生系列,故事发生于同一个虚构世界「绿箭宇宙」之中。由戴维·纳特作为导演。


Popis.

Hypokotyl je přítomen v klíčku každého semene, chová se však rozdílně podle způsobu klíčení.

Epigeické klíčení.

Při epigeickém (nadzemním) klíčení začne růst z klíčícího semene zanořeného v půdě nejdříve kořínek s vlášením, který proniká do půdy a počíná čerpat vláhu a živiny. Následně na horním konci kořínku začne vyrůstat hypokotyl, který se vztyčuje a vynáší semeno nad povrch půdy. Dělohy vynořeného semene se rozevřou a vyrostou děložní lístky, které spouštějí fotosyntézu. Směr růstu hypokotylu v půdě se řídí gravitací, po vynoření z půdy směřuje za přicházejícími slunečními paprsky. Toto klíčení probíhá většinou u rostlin s drobnými semeny, jako např. u fazolu, okurky, slunečnice, cibule, buku.  Na vrcholu hypokotylu je mezi dělohami prvý stonkový pupen, plumula, ze kterého vyroste epikotyl, druhé internodium stonku nacházející se mezi děložními lístky a prvými pravými listy. U rostlin, které vytvářejí listovou růžici, se epikotyl nevyvíjí.  Délka, tvar, barva i povrch hypokotylu se liší podle druhu rostliny a hloubky, ze které semeno klíčí. Někdy zhrubne, například u ředkvičky. Pokud zasejeme semeno kulaté ředkvičky příliš hluboko, bude i hypokotyl dlouhý a její bulva (nebo též hypokotylová hlíza) bude podlouhlá. Jindy může hypokotyl zdužnatět společně s kořenem a vytvořit bulvu, jako např. u celeru, petržele nebo červené řepy (u cukrové řepy je bulva celá tvořena kořenem). Z hypokotylu nevyrůstají jemné postranní kořínky jako z kořene.

Hypogeické klíčení.

Při hypogeickém (podzemním) klíčení začne stejným způsobem z klíčícího semene zanořeného v půdě růst nejdříve kořínek s vlášením, který proniká do půdy. Následně začne z plymuly v semeni vyrůstat směrem vzhůru epikotyl. Na jeho vrcholu nad povrchem půdy vyrostou prvé pravé listy. Hypokotyl zůstal nečinný v semeni, které setrvalo i s dělohami v půdě. Takto klíčí např. pšenice, kukuřice, hrách, dub, vlašský ořech, palma.

Hypokotyl (latinsky "hypocotylus") je nejspodnější článek stonku mezi kořínkem a děložními lístky. Je také nazýván podděložním článkem, je prvým internodiem spojujícím kořen se stonkem.

在植物学里,胚轴是幼苗的一个部分。以子叶作为分界,其上称为上胚轴(),其下称为下胚轴()。植物胚胎在发芽的过程中会生长出胚根,向下生长至土壤之中。在胚根发育之后,在胚根之上的胚轴是初始支撑子叶的构造,后续会发育成茎。


波兒出城之妖壇教祖3點「畢露」搞硬美國佬

Děj.

Homosexuální Rakušan Brüno moderuje úspěšné vysílání o módě "Funkyzeit mit Brüno", ovšem po průšvihu na módním veletrhu v Miláně přijde o práci a rozhodne se odjet do Los Angeles, aby se stal „největší gay filmovou hvězdou od dob Arnolda Schwarzeneggera“ a „další rakouskou superstar po Hitlerovi“. Spolu s ním odjíždí pouze Lutz, bývalý asistent asistenta.  Brüno se snaží prosadit v různých oblastech, ale všechny jeho pokusy ztroskotají: interview s Paulou Abdul či s Harrisonem Fordem, mírové řešení konfliktu na Blízkém východě, plánované sexy video s kandidátem na prezidenta Ronem Paulem, založení dobročinné organizace, adopce afrického sirotka apod. Poté, co se rozejde se svým asistentem Lutzem pozná Brüno, že opravdové filmové hvězdy jako Tom Cruise, John Travolta a Kevin Spacey jsou stále heterosexuální (narážka na opakující se zvěsti, že tito tři herci jsou homosexuální), takže se rozhodne, že se i on změní. Při tom ho podporují evangeličtí terapeuté. Brüno se prosadí jako wrestler "Straight Dave" (Heterák Dave), kde vystupuje spolu s Lutzem. Film končí pokusem obou oženit se v Kalifornii a natočit videoklip charitativní písně „Dove of Peace“ s účastí zpěváků jako Bono, Sting, Chris Martin, Snoop Dogg, Slash a Elton John v Abbey Road Studios.

Okolnosti natáčení.

Producenti filmu založili až 29 různých firem s webovými stránkami, aby nalákali potenciální oběti. Následně byly po premiéře opět zrušeny.  Pro potřeby filmu vedl Cohen rozhovor s bývalým agentem Mosadu a Palestincem o konfliktu na Blízkém východě. Aniž by jim Cohen vysvětlil humoristický podklad diskuse, zaměňuje neustále výrazy Hamás a hummus a předstírá, že se jedná o konflikt mezi Židy a Hindy.  Scénu, ve které Cohen provádí interview s La Toya Jackson (sestrou Michaela Jacksona) a při které se objeví jeho telefonní číslo, nechala společnost Universal Studios z respektu k rodině zesnulého zpěváka odstranit.  V červnu 2008 byla ve městech Texarkana a Fort Smith uspořádána show "Mixed-Martial-Arts". Nízkými cenami vstupného a piva a dalšími výhodami se nechalo nalákat až 1500 lidí. Po několika zápasech Cohen vystupující pod pseudonymem "Straight Dave" nastoupil proti protivníkovi, kterého hrál Gustaf Hammarsten. Během zápasu si vzájemně strhali oblečení a poté se začali líbat, což vedlo u mnoha přítomných k protestům. Publikum začalo do ringu házet židle a pivní sklenice. Podle očitých svědků se jednalo o utajené členy filmového štábu, aby strhli místní publikum kvůli efeknímu natáčení.

Bruno ("Brüno") je americký film z roku 2009, který mísí prvky komedie a reálné scény ve stylu dokumentárního filmu. Film popisuje osudy fiktivního rakouského módního návrháře v USA. Snímek měl v ČR premiéru 6. srpna 2009 a téhož roku vyšel na DVD. Vysílání filmu bylo zakázáno na Ukrajině, Bělorusku, Bahamách, Libanonu a v Malajsii.

《G型教主》(英语:Brüno),2009年上映的美国仿纪录片喜剧电影。由英国谐星沙格·毕朗·高汉主演,也是监制及编剧,这是他继《波叔出城:哈萨克斯坦乡下佬去美国<unk>着数》后的名作。该片以伪记录片形式,讲述同性恋的奥地利时装节目主持人Brüno Gehard的奇遇。


Typy.

Zelené stěny jsou často vyrobeny z jednotlivých panelů, v kterých je ukotveno růstové médium. Lze je rozdělit podle typu růstového média, kterými jsou sypké hmoty, rohože nebo systémy složené z hliníkových kazet. Obecně platí pro všechny tyto úpravy, že jsou velmi drahé při zhotovení a velmi drahé při údržbě a péči (zálivka, hnojení, opravy). Způsoby zásobování rostlin živinami a vodou mohou být odlišné. Výhodou systémů složených z jednotlivých prvků je možnost výměny a snadné opravy. S velikostí vertikální zahrady a výškou celku obvykle narůstají náklady.

Vertikální zahrady se sypkými hmotami.

Některé z vertikálních zahrad jsou tvořeny "půdou na polici" nebo systémem typu "půda v pytli". Substrát je upevněn mezi přepážkami (v truhlíku, nádobě) nebo v kapse a pak umístěn na stěnu. Tyto systémy vyžadují výměnu substrátu alespoň jednou za rok v exteriéru a zhruba každé dva roky v interiérech. Tyto systémy se sypkými substráty nejsou vhodné pro oblasti s jakoumkoliv seismickou aktivitou. Opravy mohou být prováděny pouze umístěním půdy do otvorů na stěně, což je obtížné a chaotické. Systémy volné půdy by neměly být používány v oblastech, kde bude hodně veřejného života, protože jsou zdrojem znečištění a substráty se v průběhu času krůček po krůčku uvolňují. A to je velmi významná vlastnost, protože substráty těchto úprav mohou být snadno vyvívány pryč větrem, vyplavovány dešti. Vertikální zahrady této konstrukce by neměly být konstruovány vyšší než 8 metrů. Jsou některé systémy v Asii, které vyřešily erozi sypkých médií pomocí stínících systémů. U sypkého média v rámci vertikální zahrady dochází ale v případě seizmických otřesů ke zkapalnění směsi. Proto je nutné, aby rostliny byly připevněny k opoře, aby se zabránilo pádu rostlin (uvolněných ze substrátu) ze zdi. Systémy s volnou půdou se nejlépe hodí pro domácí zahrady, kde jsou požadovány každoroční nebo sezónní výsadby. Vertikální zahrady bez půdy a sypkých médií jsou vhodné pro všechna použití.

Vertikální zahrady s rohožemi.

Některé vertikální zahrady používají kokosová vlákna nebo plstěné podložky k vedení vody a jako oporu pro kořeny. Rohože jsou velmi tenké a ve více vrstvách. Nemohou však být oporou kořenových systémů vzrostlých rostlin déle než na tři až pět let. Voda pak už není vedena přes vlákna rohože. Jediný způsob opravy těchto vertikálních zahrad je nahrazení velkých částí vertikální zahrady odříznutím rohože ze zdi a nahrazením novou rohoží. Tento proces ohrožuje kořenové systémy rostlin na stěně a často zahubí mnoho okolních rostlin během procesu opravy. Tyto systémy je lépe používat v interiérech a jsou dobrou volbou v oblastech s nízkou seismickou aktivitou a při použití malých rostlin, které nemají velkou hmotnost. V opačném případě se může rostlina z rohože vytrhnout vlastní vahou v průběhu času nebo otřesů. Je důležité poznamenat, že rohožové systémy jsou obzvláště neefektivní pro vedení vody a často vyžadují konstantní zavlažování vzhledem k tenké povaze média, neschopnosti tkaniny zadržovat vodu a poskytnout vyrovnané zásobování kořenů rostlin vláhou. Tato neefektivnost často vyžaduje, aby tyto vertikální zahrady měly systém recirkulace vody. Tyto vertikální zahrady jsou vhodnější pro malé úpravy ne více než 2,5 m (osm stop) na výšku, kde jsou opravy snadno dokončeny.

Složené vertikální zahrady.

U vertikální zahrady složené z malých částí se používají jako prostředí k uchycení a výživu rostliny "bloky" (moduly). Ty neobsahují substrát, ani nemají podložky. Moduly mohou být vyrobeny v různých velikostech, tvarech a tloušťkách. Tyto jednotky mají tu výhodu, že vydrží déle než 10 až 15 let a mohou mít vyšší nebo nižší kapacitu zadržování vody. V závislosti na výběru rostlin pro stěnu, může být jejich pH a výživové hodnoty upraveny tak, aby rostliny měly vhodné podmínky. Jsou také snadné na údržbu a výměnu. Jsou nejrobustnější volbou pro použití na zhotovení vertikální zahrady v interiéru i exteriéru. Jsou také nejlepší volbou v oblastech, kde je třeba řešit v designu silný vítr, seismickou aktivitu nebo velkou výšku. Složené vertikální zahrady jsou lepší než jiné pro jejich dlouhou životnost a vhodnost použití za různých okolností. Jsou nejdražší z variant vertikálních zahrad pro zhotovení, ale mají nižší náklady na údržbu.

Vliv na kvalitu ovzduší.

Jsou úvahy hodnotící vertikální zahrady jako "aktivní" stěny obytné budovy. Ty aktivně vedou nebo zesilují proudění vzduchu přes rostlin listy, kořeny a pak jej směřují do vzduchotechnického systému budovy k recirkulaci po celé budově. Avšak stavební zákon stále vyžaduje všechny standardní vzduchové filtrační zařízení, která by měly být nainstalovány v každém případě, a to i přes instalaci B.C. Wolvertonem takto použité vertikální zahrady. To znamená, že aktivní stěny obytné budovy nezlepší kvalitu ovzduší do té míry, aby instalace jiných filtračních systémů zlepšující kvalitu ovzduší mohla být pominuta a došlo k úspoře nákladů. Proto je smysl dodatečných nákladů na projektování, plánování a provádění vertikální zahrady jako aktivní stěny obytné budovy ještě zpochybňován.  Oblast kvality ovzduší a rostlin je nadále třeba zkoumat. Většina prováděného výzkumu pochází ze studií NASA provedených v roce 1970 a 1980 B.C. Wolvertonem. Další studie byla také provedena na University of Guelph Alanem Darlingtonem. Další výzkumy ukázaly, že rostliny mají vliv na zdraví kancelářských pracovníků.

Vertikální zahrada je časté označení pro plochu s výsadbou rostlin, která je spíše nebo zcela svislá. Tato úprava je někdy nazývána zelená stěna, živá stěna, vegetační stěna, zelená zeď, zelená fasáda. Někdy jde o rostliny, které vyrůstají v prostředí s umělou závlahou nebo v hydroponii, jindy na ploše rozdělené do malých nádob, v dalším případě jde o rostliny pěstované v plochých panelech, které jsou později umístěny svisle. Spadají pod modro-zelenou infrastrukturu, tedy prvky jenž se snaží o větší harmonii staveb a měst s přírodou.

绿色植生墙或称垂直花园(英语:Green wall或英语:Vertical Garden)可以是独立的墙面,或一栋建筑的墙面,墙上大部分或一部分种满花草或蔬菜,植物则种于土壤或非有机的生长介质上。绿色植生墙的概念,可追溯至公元600年前、巴比伦的空中花园。现代的绿色植生墙结合了水耕栽培,是1931-38年,由伊利诺伊大学厄巴纳-香槟分校的怀特教授(Stanley Hart White)首先发明的。怀特握有最早的绿色植生墙专利,他认为这种新型态的园艺方法,可解决现代园艺设计所遇到的一些难题。。现今最新的大型绿色植生墙,则结合创新的水耕栽培科技。


Popis.

Kareta obecná se řadí, stejně jako kareta obrovská a kareta pravá, do čeledi karetovitých (Cheloniidae). Průměrný dospělý jedinec měří cca 90 cm a váží kolem 135 kg, ačkoliv byli objeveni i jedinci dorůstající až 270 cm a vážící více než 454 kg. Barva kůže je v rozmezí žluté až hnědé a krunýř je typicky hnědý až načervenalý. Pohlaví karety obecné je možné rozlišit až v dospělosti a mezi hlavní rozdílné znaky lze považovat silnější ocas u samce a kratší předstěry u samiček.

Ekologie.

Většinu svého života tráví karety obecné ve slané vodě a v okolí ústí řek, kde samice kladou vejce. Želvy nakladou v průměru 80 až 120 vajec do jednoho hnízda, avšak z každého tisíce vajec nakonec přežije přibližně pouze jedna želvička. Sexuální dospělosti dosahují karety v rozmezí 17 - 33 let a celkově se dožívají 47 - 67 let. Mláďata želv čelí velkému množství predátorů a zvlášť vejce jsou zranitelná vůči suchozemským organismům.

Ohrožení a ochrana.

Karety obecné jsou proto považované za ohrožený druh a jsou chráněné Mezinárodní unií pro ochranu přírody. Za velký počet úmrtí povětšinou zodpovídají neopatrovaná zařízení k lovu a často se želvy udusí ve vlečných rybářských sítích. Ztráta vhodných pláží k hnízdění a zavlečení exotických dravců do těchto oblastí má také svojí daň na karetí populaci. Snaha o obnovení jejich počtu vyžaduje mezinárodní spolupráci, jako například na Zakynthosu, kde za účelem ochrany karet obecných byl na ostrově vybudován Národní mořský park a zaveden zákaz vstupu na hlavní pláže a další pláže v nočních hodinách, kde želvy kladou svá vejce v období od června do srpna.

Kareta obecná ("Caretta caretta") je oceánský druh želvy, který je rozšířen po celém světě. Žije v Atlantiku, Pacifiku, v Indickém oceánu a i ve Středozemním moři.

赤龟(学名:"Caretta caretta"),又称为红海龟、红<unk>龟、日头龟、八卦龟、火龟,是海龟科<unk>龟属下的唯一一个种,分布于世界各地。赤<unk>龟能生长的最大长度平均为90cm,但是有发现超过280cm的标本。成年赤<unk>龟重约135kg,最重曾发现过超过450kg的标本。皮肤颜色从黄色到棕色,壳通常是红棕色。在成年之前没有太大的性别差异,成年海龟性别最明显的差异是公海龟有着比母海龟粗的尾巴,以及较短的胸甲。


Mírová ujednání.

Na mírových jednáních zastupoval Francii Josef Bonaparte, budoucí španělský král, Rakousko a říši potom hrabě Johann Ludwig Cobenzel, který vedl císařskou delegaci již na mírových rozhovorech v Campo Formio. Francii se podařilo dosáhnout plného odstoupení levého břehu Rýna říší. Zároveň francouzští zástupci přiměli císaře k tomu, aby postiženým vládcům slíbil jako náhradu území duchovních říšských států a teritorií. Francii se konečně podařilo dosáhnout legalizace držby levého břehu Rýna, okupovaného od r. 1794. Tento požadavek vznesli její diplomaté již při podpisu mírové smlouvy v Campo Formio a znovu měsíc poté 4. listopadu 1797, ovšem brzké rozpoutání druhé koaliční války zabránilo uvedení mírových ujednání do praxe. Jeden měsíc po podpisu mírové smlouvy, 9. března 1801 převzal tyto državy oficiálně francouzský první konzul, Napoleon Bonaparte. Císař se dále zavázal, za své dědičné země i za suverény ve Svaté říši římské, uznat diplomaticky dceřiné republiky: Batávskou, Helvétskou a Ligurskou a dále slíbil nepodporovat Velkou Británii v její pokračující válce s Francií, otevřeně ani skrytě. Rakousko a s ním i Svatá říše římská přistoupily opětovně na podmínky územních ústupků daných mírem v Campo Formio a Francie naopak potvrdila své dřívější uznání rakouského připojení Benátska, benátské jižní Istrie a Dalmácie, jakož i definitivní přivtělení říšského svobodného města (přístavu) Terst, který stál již od 15. století pod volnou habsburskou svrchovaností. K míru přistoupila například také Republika spojených nizozemských provincií, která se musela smířit se svým zánikem, nebo nově ustavená Republika helvétská, která naopak mírem získala malá území. Rýnská hranice nebyla dodržena zcela striktně. Jednak obsazením Nizozemí se Francie rozšířila daleko na sever za Rýn, naopak např. město Basilej, rozložené na obou březích Rýna, zůstalo zachováno jednotné, protože Francie v tomto případě ustoupila Helvétské republice jako svému spojenci. Jiná města, jako Laufenburg byla rýnskou hranicí roztržena vedví mezi Helvétii a Přední Rakousy.

Články mírové smlouvy podrobně.

Článek I. - mír mezi císařem a říší na jedné a první Francouzskou republikou na druhé straně  Článek II. - odstoupení Rakouského Nizozemí Francii podle článku III mírové smlouvy z Campo Formio  Článek III. - Rakousko odstoupí Helvétské republice okrsek Frickthal a všechna další území na levém břehu Rýna mezi Zurzachem a Basilejí. Rakousko odstoupí Francii hrabství Falkenstein.  Článek IV. - obnovuje se článek XVIII. míru v Campo Formio, dle kterého se císař zavazuje vlastním územím odškodnit vyvlastněného vévodu modenského.  Článek V. - velkovévoda toskánský a vévoda parmský se zříkají svých zemí v Itálii, císař se zavazuje na území říše odškodnit toskánského velkovévodu. Toskánské pasivní dluhy přebírá Francie a eventuální nástupnické státy v Itálii  Článek VI. - císař se jménem říše zavazuje předat plnou státní svrchovanost nad bývalými říšskými územími na levém břehu Rýna mezi hranicemi Helvétské a Batávské republiky Francii. Říční pevnosti na pravém břehu Rýna nesmí být více vyzbrojovány, nýbrž uchovány v aktuálním stavu.  Článek VII. - císař se zavazuje veškeré dědičné vládce, postižené vyvlastněním na levém břehu Rýna, odškodnit z říšských majetků v souladu s ustanoveními předchozího kongresu v Rastattu. "Toto ustanovení předznamenalo grandiózní sekularizaci a likvidaci knížecích biskupství", "rytířských řádů" "a klášterů".  Článek VIII. - Francouzská republika na obsazených územích přebírá pouze ty státní dluhy, které vznikly vlastním výkonem správy těchto zemí a také ty, k nimž daly výslovný souhlas místní zemské stavy.  Článek IX. - na všech levobřežních rýnských územích, připadlých Francii se ruší jakékoli poddanské vztahy a závazky, jako robota či odvody poddanských dávek a také vrchnostenské soudnictví.  Článek X. - poddanské vztahy se ruší rovněž na statcích, které byly součástí státního území Francie již před vypuknutím první koaliční války, ale měly vlastníky, pocházející z říše.  Článek XI. - tato mírové dohoda císaře s Francií, konkrétně články VIII., IX., X. a XV. mají platit také ve vztahu habsburské monarchie vůči Batávské, Ligurské, Cisalpinské a Helvétské republice.  Článek XII. - císař se v souladu s článkem VIII. mírové smlouvy z Campo Formio zříká všech nároků na státní svrchovanost, majetek, příjmy či závazky vůči Cisalpinské republice, na jejímž území držel před první koaliční válkou několik zemí.  Článek XIII. - císař se v souladu s dohodou z Campo Formio zříká za říši všech zemí, majetků, příjmů, práv a nároků, jakož především říšských lén na území Ligurské republiky.  Článek XIV. - v souladu s článkem XI. dohody z Campo Formio bude napříště říční plavba na Adiži mezi habsburskou monarchií a Cisalpinskou republikou svobodná a bezcelní. Plavba válečných lodí a člunů je oboustranně zakázaná.  Článek XV. - vzájemná výměna válečných zajatců  Článek XVI. - osobní statky arcivévodů Ferdinanda a Karla na území Cisalpinské republiky jim mají být vráceny, ovšem ve lhůtě 3 let mají být prodány Cisalpinské republice.  Článek XVII. - jmenovitě články XII., XIII., XV., XVI., XVII. a XXIII mírové dohody z Campo Formio jsou potvrzeny a budou provedeny účinností této mírové smlouvy.  Článek XVIII. - dnem podpisu mírové smlouvy končí oboustranně jakékoli vybírání válečné kontribuce či nucené práce pro nepřátelskou stranu.  Článek XIX. - představitelé obou stran: císař František II. a první konzul Napoleon Bonaparte musí nejpozději do 30 dnů, pokud možno ještě dříve, tuto mírovou dohodu ratifikovat.

Důsledky.

Bezprostředním důsledkem mírové smlouvy bylo vydání papežské buly "Qui Christi Domini," faktické součásti konkordátu s Francií, kterou Svatý stolec souhlasil se zrušením řady francouzských biskupství včetně změn v církevní správě na západním břehu Rýna v bývalé říši. Císař František II. musel vzápětí svolat říšský sněm, a podepsat Finální usnesení mimořádné říšské deputace, se kterým byla spojená mamutí sekularizace duchovních knížat a klášterů. To byl počátek velkého oslabení prokatolických, prohabsburských a vlastně i proříšských sil, což vedlo k zániku říše. Napoleonovi naproti tomu oddych na východní hranici umožňoval soustředit se na plány invaze do Anglie, reformu armády a především posilování osobní moci, které vedlo v roce 1804 k jeho císařské korunovaci. Zajímavým a dodnes patrným důsledkem odtržení rýnských levobřežních států a teritorií je dosud přetrvávající vliv Napoleonova Code civil, který se promítl např. do organizace notariátu či systému pohřebnictví a ještě dnes odlišuje na úrovni podzákonných předpisů a vyhlášek oblasti západně od Rýna od zbytku Německa. Code civil platil všude na levém břehu Rýna jako hlavní občanský zákoník až do roku 1900, kdy byl zaveden v Německém císařství nový občanský zákoník, který sjednocoval Německo po stránce občanského práva. V Rakousku způsobil výsledek druhé koaliční války a nepříjemný mír v Lunéville změny na postu státního kancléře (ministra zahraničí monarchie). Dosavadní kancléř, svobodný pán Johann Amadeus von Thugut, jehož konfrontační politika vůči Francii i Prusku se neosvědčila, byl již roku 1800 odvolán. Po krátkém působení hraběte Ferdinanda Trauttmansdorfa (1800–1801) byly zahraniční záležitosti svěřeny hraběti Johannu Ludwigu Cobenzelovi, bývalém vyslanci v Rusku, který císaře Františka II. zastupoval jako vyjednavač právě během mírových dohod v Lunéville.

Mír v Lunéville byl mírovou dohodou, podepsanou 9. února 1801 v Lunéville mezi vítěznou Francií a Svatou říší římskou, reprezentovanou jejím posledním císařem, Františkem II. Mírové dohodě, ukončující druhou koaliční válku, předcházelo příměří, podepsané 25. prosince 1800 ve Steyru.

吕内维尔条约,是第二次反法同盟战争后,法国与神圣罗马帝国之间签订的停战条约。条约于1801年2月9日签订,法国由约瑟夫·波拿巴为代表,帝国一方由奥地利外相路德维希·冯·科本茨尔作代表。


Historie.

Organizace vznikla z iniciativy německé spisovatelky Jelly Lepmanové (1891–1970), která v roce 1949 založila v Mnichově "Mezinárodní knihovnu pro mládež (Internationale Jugendbibliothek)" a roku 1951 se zasloužila o svolání mnichovské konference "Mezinárodní porozumění prostřednictvím dětské knihy (Internationale Verständigung durch Kinderbücher)", na které byl vyhlášen program „"Mezinárodní péče o dětskou knihu"“ a heslo „"Dětská kniha je mostem mezi národy"“. Roku 1952 proběhla v Curychu přípravná schůzka a roku 1953 zde pak byla IBBY oficiálně ustanovena.

Organizace a činnost.

IBBY se dnes skládá z více než sedmdesáti národních sekcí. Její činnost řídí volený výkonný výbor v čele s prezidentem. Každý druhý rok se schází kongres IBBY, věnovaný vždy určitému tématu. Od roku 1956 uděluje IBBY Cenu Hanse Christiana Andersena (Hans Christian Andersen Award) autorům a od roku 1966 také ilustrátorům dětských knih. Jde o nejvyšší mezinárodní ocenění pro tvůrce dětských knih za celoživotní dílo udělované u příležitosti kongresů IBBY.  Na návrh jednotlivých národních sekcí IBBY mohou být tvůrci knih, které vyšly v období mezi dvěma kongresy, zapsáni na "Čestnou listinu IBBY (IBBY Honour List)", do roku 1980 nazývanou "Čestná listina Hanse Christiana Andersena". Autoři získávají toto ocenění od roku 1956, ilustrátoři od roku 1974 a překladatelé od roku 1978.

Česká sekce IBBY.

Již roku 1964 byla za člena IBBY přijata Československá sekce, jejíž českou částí byla "Společnost přátel knihy pro mládež" a slovenskou částí "Priatelia detskej knihy". V souvislosti s rozdělením společného státu ukončila Československá sekce IBBY svoji činnost ke konci roku 1992 a jejími nástupci se staly v roce 1993 samostatné národní sekce česká a slovenská. Od roku 1993 pořádá Česká sekce soutěž "Zlatá stuha" jako výroční ocenění autorů, překladatelů a ilustrátorů knih pro děti a mládež v České republice. Na vyhlašování ceny se dále podílí Klub ilustrátorů dětské knihy, Památník národního písemnictví, Obec spisovatelů a Obec překladatelů a na jejím financování Ministerstvo kultury České republiky. Nominované a vítězné knihy jsou vybírány čtyřmi porotami v oblasti literární, výtvarné, překladatelské a komiksu.

Mezinárodní sdružení pro dětskou knihu (International Board on Books for Young People, zkratkou IBBY) je mezinárodní nevládní organizace UNESCO se sídlem ve Švýcarsku v Curychu.

国际儿童图书评议会(英语:International Board on Books for Young People)1953年建立的国际组织,简称IBBY。本部建在巴塞尔。该组织旨在儿童文学的调查和研究、促进发展中国家儿童文学的普及、加强世界儿童文学的交流。大概有70个加盟国家和地区。


Historie.

Usedlost byla založena v 17. století, patřila nejprve rodu Karcevých a posléze rodu Volkonských – Tolstých. Ihned po spisovatelově smrti, v roce 1910, se především zásluhou jeho dcery zachoval nezměněný Tolstého dům jako spisovatelovo muzeum. Oficiální status muzea pak získal rozhodnutím Celoruského ústředního výkonného výboru v roce 1921.  V dobách druhé světové války, během bitvy před Moskvou, se vedly urputné boje o sousední Tulu, město s významným zbrojním průmyslem. Téměř obklíčená Tula útokům německé armády za cenu velkých obětí odolala (později obdržela titul Město-hrdina). Poljanská usedlost byla ale Němci obsazena po dobu 45 dnů. Během jejich ústupu byl dům zapálen. Požár se naštěstí podařilo rychle uhasit a hlavní sbírkové předměty neutrpěly vůbec, neboť byly před příchodem fronty odvezeny do Tomsku. V květnu 1942 bylo muzeum znovuotevřeno pro veřejnost.  V 50. letech proběhly v muzeu rozsáhlé restaurátorské práce.

Muzeum.

Usedlost je dobře udržovaná a nachází se na rozlehlé ploše několika kilometrů čtverečních, s umělými vodními plochami, sady, alejemi, parky a různými stavbami. Je volně přístupná a v případě zájmu o prohlídku staveb s výkladem průvodce je možné si u vstupu zakoupit vstupenku.

Stavby.

Dům Volkonského, děda Tolstého, je nejblíže vstupu a jedná se o nejstarší zděnou stavbu v prostoru usedlosti.  Rodný dům Tolstého se nedochoval, na jeho místě stojí jen drobný kámen s nápisem, připomínající jeho dřívější existenci. Z důvodů finančních těžkostí spisovatelovy rodiny dům přešel do majetku jiného majitele, který dům nechal zpustnout do té míry, že po spisovatelově smrti už nebylo možno stavbu obnovit.  Dům Tolstého, stojící po boku nedochovaného centrálního domu prošel za spisovatelova života několika úpravami a přístavbami, které činily život obyvatel příjemnější, nicméně poněkud narušily původní symetrickou kompozici stavby. Interiér se díky úsilí spisovatelovy dcery zachoval autentický, a kromě reprezentativněji zařízeného salonu odráží poměrně skromný životní styl rodiny.  Dům Kuzminských, kde jsou vystaveny různé artefakty ve vztahu k tvorbě Tolstého, sloužil v letech 1859–1861 jako škola pro děti rolníků, o jejichž povznesení spisovatel vytrvale usiloval. Později sloužil pro ubytování hostů, nejčastěji spisovatelovy švagrové, T. A. Kuzminské.  Na jezírku v anglickém parku stojí stavbička koupelny, která tvořila zástěnu a závětří se schůdky do vody. Je postavena z dřeva a proutí.  Kromě uvedených staveb se v prostoru usedlosti nachází řada dalších hospodářských staveb a domů pro místní obyvatele, kteří zde pracovali.

Mohyla.

V lese u cesty se nachází prostý hrob Lva Nikolajeviče. Uprostřed nevelké travnaté plochy je malá mohylka, rovněž pokrytá travou, pod kterou bylo uloženo tělo spisovatele. Neokázalý hrob bez jakékoli desky či ozdob dobře vystihuje spisovatelovu životní filosofii a zálibu v prostém životě.

Odraz v díle.

Jméno děda připomíná jednoho z hlavních hrdinů románu "Vojna a mír", knížete Andreje Bolkonského. Usedlost jako celek, a zejména organizace vztahů a soužití mezi vesničany a aristokraty zase mohla být inspirací pro jiné hlavní postavy uvedeného románu, rodinu Rostovových.

Pedagogika a časopis Jasná Poljana.

Tolstoj se od roku 1849 až do začátku 20. století systematicky zajímal o vzdělávání prostých lidí a napsal řadu učebnic. Jeho vyučovací metody byly neobyčejně liberální - účast na hodinách byla dobrovolná, děti neseděly v lavicích, nebyly zkoušeny apod. V roce 1862 vydával měsíčník Jasná Poljana, každé číslo mělo přes sto stran, na nichž šířil své pedagogické myšlenky a poskytoval prostor názorům pedagogů. Pro malý počet předplatitelů pak od následujícího roku vycházely už jen sborníky Jasné Poljany.Po spisovatelově smrti v pedagogické činnosti pokračovala jeho dcera, která založila a vedla školu, která stále stojí za silnicí proti usedlosti.

Návštěvy slavných osobností.

Z našich osobností navštívili spisovatele v Jasné Poljaně takové postavy jako Zdeněk Nejedlý, Karel Kramář, Milan Rastislav Štefánik a T. G. Masaryk, ten dokonce třikrát. Prvně jmenovaný o Jasné Poljaně napsal:  "Jasná Poljana se stala Jeruzalémem 19. století. Jasná Poljana jsou Lourdy dnešní inteligence. Zástupy věřících i nevěřících putují k "třináctému apoštolu" Páně, první, aby se posilnili, druzí, aby uvěřili." Z domácích umělců obývali pokoj pro hosty Turgeněv, Čechov, Repin, Pasternak a mnozí další.

Dostupnost.

Kromě pohodlné dopravy automobilem je možno se do obce snadno dostat frekventovanou autobusovou linkou z Tuly a asi kilometrovou procházkou cestou podél silnice za odbočkou do Jasné Poljany z hlavní silnice. Cesta vede kolem nemocnice L. N. Tolstého a školy, kterou založila a vedla spisovatelova dcera. Dále za usedlostí pokračuje silnice lemovaná několika desítkami venkovských domů, aby se pak napojila zpět na hlavní silnici.  Jinou možností je využít vlak z Moskvy anebo Tuly do zastávky Kozlova Zaseka (na mapě ). Je tam nádražní budova - muzeum upravená do podoby Tolstého časů a menší výstavka o železnici. Z nádraží je to k usedlosti necelé 4 km.

Jasná Poljana, případně Jasnaja Poljana (rusky Ясная Поляна) je vesnice v Rusku, v jeho evropské části, 190 km jižně od Moskvy, 14 km jižně od Tuly, proslavená tím, že se zde narodil, žil, tvořil a je pochován spisovatel Lev Nikolajevič Tolstoj. Vytvořil zde svá nejslavnější díla jako "Vojna a mír" nebo "Anna Kareninová". Rozlehlá rodinná usedlost je dnes zařízena jako spisovatelovo muzeum.

亚斯纳亚-波利亚纳(,意为“空旷的林间空地”)是作家列夫·托尔斯泰出世、生活和长眠的地方,位于俄罗斯图拉市西南12公里。


Objev a publikace.

Fosilie tohoto velkého býložravce byly objeveny v roce 2005 v patagonské provincii Santa Cruz v Argentině. Popsány však byly až v roce 2014 Lacovarou a kol. "Dreadnoughtus" (pojmenován také podle bitevní lodě Dreadnought) patří mezi největší známé dinosaury a zároveň mezi nejlépe zachované obří sauropody. Kompletní fosilní materiál zahrnující pozůstatky více jedinců je popsaný asi ze 70%. Sám autor popisné studie, paleontolog Kenneth J. Lacovara ve své knize "Why Dinosaurs Matter" ("Proč na dinosaurech záleží") vysvětluje, proč pojmenoval dinosaura tímto rodovým jménem. V dospělosti museli být tito sauropodi tak velcí a silní, že byli prakticky neohrožení, stejně jako válečné lodě Dreadnought na začátku 20. století.  Výzkum, publikovaný v březnu roku 2020, rekonstruoval pravděpodobnou celkovou anatomii svaloviny předních končetin tohoto obřího sauropoda.

Rozměry.

Délka tohoto sauropoda činila asi 26 metrů (z toho hlava a krk 12,2 metru, trup 5,1 metru a ocas 8,7 metru). Jeho hmotnost byla autory studie odhadnuta na 59,3 tuny (asi jako 12 dospělých slonů), což podporují i některé novější studie. Podle jiných výzkumů byl ale ve skutečnosti tento sauropod podstatně menší a jeho hmotnost výrazně nepřesahovala 25 až 40 tun. "Dreadnoughtus" je nicméně velikostně srovnatelný s příbuznými rody "Argentinosaurus" a "Puertasaurus", kteří patří k největším známým sauropodním dinosaurům vůbec (s hmotnosti snad až kolem 80 tun). Zajímavé je, že "Dreadnoughtus" v době své smrti možná stále ještě rostl - objevený exemplář tedy nemusel dosahovat plné velikosti.  V roce 2019 odhadl americký badatel Gregory S. Paul podrobným rozborem a zhodnocením dosud využitých metod stanovování objemu a hmotnosti těla různých sauropodů celkovou tělesnou hmotnost juvenilního dreadnoughta zhruba na 30 metrických tun. Plně dorostlý jedinec pak mohl být až dvojnásobně těžký.

Příbuzenské vztahy.

Nejbližšími příbuznými tohoto sauropoda byly zřejmě další obří argentinské rody "Notocolossus" a "Futalognkosaurus" a podstatně menší africký rod "Malawisaurus".

Dreadnoughtus („nikým neohrožený“) byl obřím sauropodním dinosaurem, patřícím do skupiny Titanosauria). V současnosti patří mezi deset největších známých dinosaurů vůbec.

无畏巨龙属(属名:)为白垩纪晚期的泰坦巨龙类恐龙。化石发现于阿根廷圣克鲁斯省。模式种是施氏无畏巨龙("D. schrani")。


Hra.

Samotné hraní je rozděleno do několika základních módů.

Team Deadmatch..

Hráči rozděleni do dvou týmů, do modrého (Agatha knights) a červeného (Mason order). Vyhrává team s největším skóre.

Free For All.

Stejné jako Team Deadmatch, jen každý za sebe.

TeamObjective.

Hra rozdělena na dva týmy, z nichž jeden brání stanovené pointy a druhý se je snaží zničit. Po zničení těchto pointů (různé sochy, podpalování budov atd.) se hra posouvá o něco dále k dalším pointům ke zničení. Bránící tým vyhraje tak, že udrží pointy do skončení časového limitu.

Last Team Standing.

Hra rozdělena na dva týmy. Vyhrává tým s posledním žijícím hráčem.

Duel.

Hrači se navzájem vyzývají v seznamu k duelům. Duel zvítězí ten, kdo vyhraje 3 zápasy. Celý mód vyhrává hráč s největším počtem vyhraných duelů.

Postavy (classy).

Ve hře jsou implementovány 4 základní postavy s odlišnými vlastnostmi: Man At Arms, Vanguard, Knight, Archer. Každá z těchto postav při sobě nosí Primární, sekundární a speciální zbraň. Primární zbraň je určena pro boj, sekundární potom bývá zpravidla menší a mrštnější.

Man At Arms.

Lehce obrněný pěšák disponující velkou rychlostí a mrštnosti. K realizaci své mrštnosti využívá rychlé úskoky a rychlé zbraně s malý dosahem. Může nosit šavle, krátké meče, obourční tyč, zápalné lahve, štíty.

Vanguard.

Středně rychlý šermíř, se speciální schopností útoku skokem (charge). Při sobě nosí dlouhé meče, kopí, halapartny, vrhací sekyrky, kouřové granáty.

Knight.

Pomalá a těžce obrněná postava, nosící ty nejtěžší zbraně. Disponuje meči, šavlemi, sekyrami, palcáty, řemdichy, štíty a vrhacími předměty.

Archer.

Nejslabší jednotka primárně určená na dálku. Lze vyzbrojit kušemi se štíty, luky a vrhacími praky a kopími. Jako sekundární zbraň může nosit velice rychlé dýky.

Hráčské modifikace.

Chivalry: Medival Warfare je hra běžící na Unreal Engine 3. Proto je zde velká variabilita módů ze strany hráčů.

Star Wars.

Mód dávající postavám vzhled postav z této legendární série. Postavy také skáčou výše než v klasickém Chivalry a místo střelných zbraní nosí laserové pistole.

Horde.

Hráči společně likvidují útočící hordy vojáků. S levely se zvyšuje počet útočících vojáků. V tomto módu funguje itemshop, kde lze nakupovat v průběhu hry. Hra končí úmrtím všech hráčů.

Giant Slayers.

Free For All mód s modifikací růstu postav vzhledem k počtu zabití nepřátel. Čím více zabití, tím větší a odolnější je hráč oproti ostatním. Po úmrtí hráč ztrácí svoji velikost.

Další módy.

Black Knight, Mercs, CompMod.

Chivalry: Deadliest Warrior.

Mód od vývojářů zosobňující stejnojmenný dokument o nejlegendárnějších válečnících a soubojích mezi nimi. Lze zakoupit jako dodatek na Steamu.  Ve hře jsou implementovány speciální módy jako například Multi-team deadmatch (Hráči bojují za jednotlivé druhy válečníků spolu) a speciální Last Team Standing, kde vyhrává poslední přeživší z týmu jednoho typu válečníka.

Obsahuje 6 typů válečníků.

Sparťan.

Hlavní zbraní oštěp, který může vrhnout po ostatních. Sekundární zbraň krátký spartský meč. S sebou si vždy do bitvy nosí typický štít, kterým lze udeřit nepřítele.

Viking.

Využívá sekyry, meče, oštěpy, dlouhé sekyry a dřevěný štít. Vše lze po někom hodit. Lze nosit i dvě sekyry nebo dva meče v rukou, popřípadě několik u sebe pro opakovaný hod.

Samuraj.

Specialitou jsou katany, které lze tasit ve správný okamžik a tím způsobit nečekaný útok. Jako jediný má v tomto módu luk.

Ninja.

Velmi rychlý a tichý válečník. Obdoba Man At Arms díky jeho manévrovatelným kotoulům do všech stran. Používá velmi rychlé zbraně a speciální omračovací vajíčka s nadrceným sklem k oslepení protivníka.

Pirát.

Unikátní oproti ostatním díky schopnosti využívat pirátské palné zbraně. Může se napít rumu a tím se vyléčit, nicméně bude opilý.

Rytíř.

Postava nejvíce podobná klasické hře Medieval Warfare vzhledem ke klasickým zbraním rytíře jako je meč, štít, kuše a halapartna.

Chivalry: Medieval Warfare je akční bojová online hra vytvořena a vydána společností Torn Banner Studios. Hra se odehrává ve středověku, přibližně ve 12. století. Hraje se vždy na uzavřené mapě. Ve většině módů jsou hráči rozdělěni do dvou týmů, modrého (Agatha knights) a červeného (Mason order). Výjimkou jsou módy Free for all a Duel. Hra je dostupná na Steamu. Ve hře funguje systém postupného levelování hráčů a následné odemykání zbraní ve hře.

是一款由Torn Banner Studios开发的多人砍杀游戏,这也是该工作室第一款商业作品。游戏设定在一个近似中世纪的虚构世界,游戏的战斗系统跟开发者先前发布过的一个《战栗时空2》模组-《Age of Chivalry》有不少相似之处。在2012年9月20日,官方发布了一部宣传影片并将游戏发售日订在2012年10月16日。最初开发者确认游戏会是PC平台独占发售,不过在2014年10月又宣布游戏将于同年12月登上PlayStation 3和Xbox 360平台。 2013年8月23日官方宣布将推出一个新资料片《骑士精神:致命武士》(Chivalry: Deadliest Warrior),这也是跟电视节目系列《Deadliest Warrior》的一种宣传合作,该资料片于2013年11月14日发售。


Osobní život.

Narodil se roku 1962 v Ålesundu. Rodiče přišli do Norska v 50. letech z Německa. Matka pocházela z Essenu a otec z Kronbergu im Taunus. Rodina nejdříve žila v Haramsøye, kde otec pracoval jako stavitel varhan. Následně se přestěhovala do Hareidu a poté do Ålesundu.

Vzdělání a kariéra.

V roce 1990 absolvoval psychologii na osloské univerzitě. Na stejné vysoké škole pokračoval v postgraduálním studiu neurofyziologie, které zakončil v prosinci 1995 obhajobou práce "Potenciální změny oblastí v gyrus dentatus během prostorového učení u potkana" (Ph.D.) Studoval také matematiku a statistiku. Na začátku vědecké dráhy pracoval pod vedením profesora Pera Andersena.  Mezi lety 1994–1996 strávil postdoktorální pobyt s Richardem Morrisem v Centru neurověd edinburské univerzity. Následně se stal hostujícím postdoktorálním asistentem v laboratoři Johna O'Keefea na londýnské University College.  V roce 1996 se vrátil do Norska, kde byl na Norské univerzitě vědy a technologie (NTNU) v Trondheimu jmenován docentem pro obor biologická psychologie. Roku 1998 se stal řádným profesorem v neurovědách na téže univerzitě. V roce 2002 byl zakládajícím spoluředitelem Centra pro biologii paměti při NTNU a o pět let později vznikl Kavliho institut pro systémovou neurovědu. V roce 2014 s manželkou May-Britt Moserovou obdržel Nobelovu cenu za fyziologii nebo lékařství, když objevili mřížkové neurony (česky také mřížové neurony či buňky trojúhelníkovitých mřížových vzorů, angl. "grid cells"), v mozku odpovědné za určování polohy, a mající vztah k orientaci v prostoru. Rozdělili si tak poloviční podíl, když druhá půlka připadla americkému neurovědci a spolulaureátovi Johnu O'Keefovi.  Řadí se ke členům Královské norské společnosti věd a písemnictví, Norské akademie věd a písemnictví a Norské akademie technologických věd.

Ocenění.

Všechny ceny obdržel společně s May-Britt Moserovou.

Edvard Ingjald Moser (* 27. dubna 1962 Ålesund) je norský neurovědec a psycholog, spoluředitel Kavliho institutu pro systémovou neurovědu a Centra pro neurální komputaci na Norské univerzitě vědy a technologie (NTNU) v Trondheimu. K roku 2014 také působil jako hostující výzkumný pracovník v Institutu Maxe Plancka pro neurobiologii u Mnichova.

爱德华·莫泽(,1962年-4月27日),挪威心理学家、神经科学家,挪威科技大学卡夫利系统神经科学研究所和记忆生物学中心创始主任。莫泽和他的妻子迈-布里特·莫泽在过去数十年中领导了一系列脑机理的前沿研究,其中尤以发现内嗅皮层的网格细胞而闻名。


Životopis.

Raná léta.

John Nelson Darby se narodil ve Westminsteru. Pocházel z angloirské rodiny usazené v Leap Castle v Irsku. Byl synovcem Henry D'Esterre Darbyho a své druhé jméno dostal po rodinném příteli, lordu Nelsonovi.  Darby vystudoval Westminster School a Trinity College v Dublinu s výborným prospěchem roku 1819. Během studia se stal hluboce věřícím křesťanem. Nastoupil práci u soudního dvora, ale cítil, že toto povolání není konzistentní s jeho křesťanskou vírou. Přijal proto ordinaci duchovního Anglikánské církve v Irsku. Roku 1825 byl ordinován jako diakon a následujícího roku se stal knězem.

Střední léta.

Po svém rozčarování zkostnatělostí Anglikánské církve rezignoval na své místo. Nedlouho poté, roku 1827, spadl z koně a byl vážně raněn. V této těžké době rozpoznal, že „království“ popsané v knize Izaiáš a celém Starém zákoně je rozdílné od křesťanské církve. V následujících pěti letech rozvinul učení, že ordinace za duchovního byl hřích proti Duchu svatému, protože to omezovalo rozpoznání, že Duch svatý může mluvit skrze každého křesťana. Během té doby se připojil k mezidenominačnímu setkávání věřících (které navštěvoval i Anthony Norris Groves, Edward Cronin, J. G. Bellett, a Francis Hutchinson), kde společně „lámali chléb“ v Dublinu jako symbol jejich jednoty v Kristu. Roku 1832 se tato skupina začala vnímat jako zvláštní Křesťanské shromáždění. Začali cestovat po Irsku a Anglii a tak se začalo formovat „hnutí Plymouthských bratrů“. Na konferencích Darby veřejně vyhlásil učení ohledně Církve a posledních věcech, zahrnující „pretribulační vytržení“.

Pozdní léta.

Ve 30. a 40. letech 19. století Darby procestoval Británii a Evropu a ustavil mnoho Křesťanských shromáždění. Roku 1848 došlo k nešťastnému a bolestnému rozdělení na „otevřené“ a „uzavřené“ bratry. Otevření nadále důsledně setrvávali na nezávislosti jednotlivých shromáždění, uzavření v čele s Darbym začali uplatňovat oddělení se od těchto ostatních shromáždění.

Pozdější vliv.

Darby je v teologickém světě označován za otce dispenzacionalismu, později zpopularizovaného v USA Cyrusem Scofieldem a jeho překladem Bible zvaným "Scofield Reference Bible".  Charles Henry Mackintosh (1820–1896) rozšířil toto učení svým čtivým literárním stylem. Mackintosh popularizoval Darbyho více než jiní autoři. Ve 20. století bylo toto učení rozšířeno autory jako Margaret E. Barberová a ovlivnilo Watchmana Nee a Witnesse Lee. Darby vyhlásil učení o „skrytém vytržení“, kdy Kristus vezme svou nevěstu, Církev, z tohoto světa před soudy Velkého soužení, někdy označovaném jako „vytržení svatých“. Dispenzationalisté věří ve zvláštní postavení Izraele a znovuustavení království Izraele a věří v Boží věrnost vzhledem ke starozákonním proroctvím. Věří, že ačkoliv se Boží cesty mohou měnit, Jeho záměr žehnat Izraeli nebude nikdy zapomenut. Přestože nyní ukazuje svou milost a přízeň na Církvi, učiní to samé na ostatku Izraele, aby naplnil své sliby učiněné tělesnému semenu Abrahamovu.

John Nelson Darby (18. listopadu 1800 – 29. dubna 1882) byl angloirský biblista a evangelista, jedna z vlivných postav mezi Plymouthskými bratry. Je považován za zakladatele dispenzacionalismu (učení o Boží správě věků), který se vyznačuje futuristickým výkladem biblických proroctví. Přeložil Bibli z původních jazyků.

约翰·纳尔逊·达秘(英语:John Nelson Darby,1800年-11月18日-1882年-4月29日),19世纪英国和爱尔兰弟兄运动最有影响的领袖人物,时代论神学的代表人物。


Život.

Narodil se 21. října 1950 v Hongkongu. Po studiu na Salesiánské školy, složil dne 15. srpna 1969 své první sliby. Dne 15. srpna 1975 složil své věčné sliby. Na kněze byl vysvěcen 17. července 1982 biskupem Johnem Baptistou Wu Cheng-chungem. Na Londýnské univerzitě získal bakaláře z filosofie a na Papežské salesiánské univerzitě v Římě doktorát z teologie.  Učil jako hostující profesor v různých seminářích v Číně. Jeho vědecké práce se objevily v různých publikacích, zvláště teologické. Dohlížel na překlad do čínštiny Katechismu katolické církve.  Roku 1999 se stal členem Papežské teologické akademie. Od roku 2004 sloužil jako člen Mezinárodní teologické komise. Poté byl profesorem teologie Hongkongského semináře. Dne 23. prosince 2010 byl papežem Benediktem XVI. jmenován titulárním arcibiskupem ze Sily a sekretářem Kongregace pro evangelizaci národů. Stal se nástupcem Roberta Saraha který se stal předsedou Papežské rady Cor Unum.  Po oznámení jeho jmenování řekl "První věc kterou udělám je modlitba za Boží milost, abych se stal vhodným nástrojem. Otec Savio Hon Tai-Fai zná papeže po mnoho let, od té doby kdy jako tehdejší kardinál Ratzinger byl předsedou ex officio Mezinárodní teologické komise v jeho roli prefekta Kongregace pro nauku víry.  Biskupské svěcení přijal spolu s Marcellem Bartoluccim dne 5. února 2011 z rukou papeže Benedikta XVI. a spolusvětiteli byli kardinál Angelo Sodano a kardinál Tarcisio Bertone.  Je členem Papežské rady pro jednotu křesťanů.  Dne 6. června 2016 se stal apoštolským administrátorem "sede plena" arcidiecéze Agaña, kterým byl až do 31. října stejného roku.  Dne 28. září 2017 jej papež František jmenoval apoštolským nunciem v Řecku.

Mons. Savio Hon Tai-Fai (21. října 1950, Hongkong) je hongkongský římskokatolický kněz, arcibiskup, apoštolský nuncius Řecka a člen Salesiánů Dona Boska.

韩大辉(英语:S.D.B.]],1950年-10月21日),宗座驻希腊大使及天主教锡拉总教区领衔总主教。2010年至2017年任圣座万民福音部秘书长,是有史以来在圣座担任过最高职务的华人;并曾任慈幼会中华会省省会长。


Situace.

Záliv o šířce 240 km, nacházející se okolo 11. severní rovnoběžky, je ze severní strany až 120 km hluboko zapuštěný do jihoamerické pevniny. Je sevřen dvěma poloostrovy, se západu je to poloostrov Guajira a z východu Paraguaná. Z jižní strany je záliv propojen asi 65 km dlouhým průlivem Tablazo Strait s lagunovým jezerem Maracaibo s brakickou vodou.  Venezuelský záliv leží na kontinentálním šelfu který tvoří přechod mezi horskými pásy na pevnině a proláklinou v Karibském moři. Z důvodu pohybu Karibské desky začal šelf v minulosti pozvolna klesat pod mořskou hladinu. Venezuelský záliv je poměrně mělký (jen 20 až 30 m) a dno má pokryté silnou vrstvou sedimentu přineseného povodněmi z pevniny. Vede přes něj důležitá lodní trasa po které zaoceánské tankery odvážejí vytěženou ropu a byl proto v něm vykopán asi 100 km dlouhý, 245 m široký a 13,5 m hluboký kanál.  Přestože se v oblasti zálivu těží i zpracovává ropa a proplouvají jím lodě s hlubokým ponorem, je v zálivu voda která průběžně splňuje životní podmínky pro bohatou mořskou fauna. Žijí tam jak živočichové preferující nehluboké vody, tak i ti pravidelně migrující do plytkých vod. V hlubších vodách žijí i ryby ekonomicky významné, např. makrely, smuhy, chrochtali, cípali a murény. V místech kde Venezuelský záliv navazuje na mořskou hlubinu lze spatřit i rejnoky, manty a občas i kladivouny.

Historie.

Záliv objevili v roce 1499 Španělé Alonso de Hojeda a Juan de la Cosa a Ital Amerigo Vespucci, jeho okolí tehdy obývala indiánská etnika řadící se do skupiny s názvem Karibové. Ihned nato začala španělská kolonializace. Venezuela byla prvá země v Jižní Americe která po vítězné bitvě ve Venezuelském zálivu v roce 1823 vypudila španělské vojáky ze země a osamostatnila se.  Ropný průzkum zálivu a okolí začal roku 1947 a první úspěšné vrty byly provedeny o deset let později na úzkém venezuelském pásu poloostrova Guajira. V současnosti je tato šelfová oblast hodnocena jako jedna z nejbohatších na ropu a zemní plyn v Jižní Americe.

Hraniční problémy.

Již z koloniálních časů je vleklý spor o hranici mezi Venezuelou a Kolumbií vedenou v podélném směru přes poloostrov Guajira. Po dlouhé řadě dvoustranných, nebo za pomoci prostředníků vedených jednání došlo v roce 1941 k určení suchozemské hranice která však bývá i dnes zpochybňována.  Mnohem složitější je stanovení mořské hranice v zálivu a mezi jednotlivými výlučnými ekonomickými zónami do vzdálenosti 200 námořních mil od pobřeží. Kolumbie i Venezuela mají na vedení hranice své názory a žádná strana není ochotná ke kompromisu, v obou zemích jsou mezi obyvateli silné nacionalistické proudy rozdmýchávané politiky.

Venezuelský záliv ( Gulf of Venezuela, Golfo de Venezuela) je mělký záliv v Karibském moři na hranici Venezuely s Kolumbií.

委内瑞拉湾()是加勒比海南部,委内瑞拉与哥伦比亚之间的一个海湾,南北长120公里,东西最宽处为240公里。西有瓜赫拉半岛,东为帕拉瓜纳半岛,南通过马拉开波附近11米深的水道与马拉开波湖相通。四周为开垦不多的低地。委内瑞拉湾是马拉开波湖地区石油海运的重要通道。


Historie.

První zlaté mince byly raženy na území starověkého Řecka - v Anatolii v 7. st. př. n. l. Zlato bylo v Řecku pro ražbu ovšem využíváno jen ojediněle, v době, kdy se snižovala zásoba stříbra. Nejvíce zlata v té době vlastnila Perská říše. Za vlády Dareia I. byly raženy zlaté mince, tzv. dareiky. Některé z nich se dokonce zachovaly do dneška. Římská říše, podobně, jako Řecko, držela zlato pouze v rezervách. První římské zlaté mince byly vyraženy v roce 215 př. n. l., aby pomohly financovat 2. punskou válku proti Kartágu. Od 2. do 1. st. př. n. l. dostali římští vojevůdci právo razit zlaté mince, aby mohli vyplácet vojáky. Tak vznikly první velkoražby římských zlatých mincí. Tyto mince dostaly název - zlatý aureus.  První zlatá mince ražená ve středověku na českém území byl zlatý florén. Florény se začaly razit roku 1325 za vlády Jana Lucemburského. Ražbu florénů díky mincovní reformě vystřídala ražba zlatých dukátů.  V roce 1933 byly v USA nařízením prezidenta Theodora Roosevelta všechny oběžné zlaté mince roztaveny a následně uloženy ve Státním depozitáři drahých kovů v pevnosti Fort Knox. Prezident Roosevelt se tímto zvyšováním zlatých rezerv snažil zabránit hospodářské krizi. V novodobých dějinách se se zlatými mincemi setkáme hlavně u sběratelských mincí, které jsou pravidelně emitovány centrálními bankami.

Sběratelské mince.

Je mnoho faktorů, které ovlivňují hodnotu zlatých sběratelských mincí. Například limitace edice, stáří mince, zachovalost, téma. V roce 2002 byl v aukční síni Sotheby's v New Yorku vydražen vzácný Double Eagle 1933 za rekordních 7 590 020 dolarů. Tento prodej z něj udělal nejhodnotnější minci, která byla kdy prodána. Mince se jmenuje Double Eagle neboli dvojitý orel, protože její nominální hodnota představuje dvojnásobnou cenu, jakou v době ražby stálo zlato. Za vysokou cenu dražby může právě nařízení z roku 1933, jelikož se díky němu zachovalo jen několik Double Eaglů z tohoto roku, tím pádem výrazně nabyly na hodnotě.  V roce 2007 vyrobila Kanadská královská mincovna 100 kilovou zlatou minci s nominální hodnotou 1 000 000 dolarů, přestože byl obsah zlata v minci v hodnotě přes 2 miliony. Mince měří v průměru 50 centimetrů a je 3 centimetry hrubá. Unikátní zlatá mince byla vyrobena jen proto, aby propagovala novou řadu mincí - Kanadských javorových listů. Na žádosti zájemců však byly vyrobeny další a prodány v rozmezí od 2,5 do 3 milionů dolarů.

Zlaté mince jsou mince vytvořené zcela nebo částečně ze zlata. Od počátku sloužily jako oběživo, v současnosti jsou raženy zejména jako sběratelské mince.

金币是一种全部或大部分由黄金制造的硬币。黄金差不多在硬币发明之初,就因其价值被用来当作硬币。在现代,多数金币被售予钱币收集者或做金块投资。