Okruh.

Původní okruh.

Původní okruh trojúhelníkového tvaru dlouhý 15 km byl navržen a zkonstruován Julesem de Theirem a Henrim Langloisem Van Ophemem na veřejných silnicích mezi belgickými obcemi Francorchamps, Malmedy a Stavelot. Velká cena Belgie se zde poprvé jela v roce 1924.  Belgičané byli tehdy velmi hrdí na to, že mají velmi rychlý okruh. V důsledku zvyšování průměrné rychlosti vozů, došlo k úpravě, do kopce jdoucí zatáčka při výjezdu z údolí "Eau Rouge" nazývané "Ancienne Douane" byla z okruhu „odstraněna“. Tím vznikla rychlejší zakřivená zatáčka "Raidillon". Do roku 2000 se stále mohlo jezdit veřejně po okruhu, neboť se stále jednalo o veřejnou silnici. V Eau Rouge doprava směřující na jih vedla přes tuto slavnou část, zatímco doprava v opačném směru užívala závodně nepoužívanou Ancienne Douane a na trať se vracela při výjezdu z údolí.  Starý okruh dále pokračoval dále po části Les Combes směrem na vesnici Burnenville. Kolem ní se projíždělo v rychlém pravotočivém zakřivení. U Malmedy začínala dlouhá rovinka Masta, kterou přerušovala pouze rychlá zatáčka Masta mezi farmářskými domy před příjezdem do obce Stavelot.  Masta byla jednou z nejstrašidelnějších pasáží ze všech okruhů na světě, její úspěšné projetí vyžadovalo zručnost a odvahu v dostatečném měřítku. Po dlouhé jízdě z Malmedy dosahovaly vozy nejvyšší rychlosti, musely zdolat Mastu, rychlou levo-pravou šikanu, a dobře rychlostně výjezd, na který navazovala další dlouhá rovinka vedoucí k obci Stavelot.  Formule 1 přišla o Mastu po závodě v roce 1970, částečně také svojí vlastní vinou. Snaha Jackieho Stewarta o zlepšení bezpečnosti jezdců při závodech byla uvedena do pohybu po jeho havárii v tomto místě v roce 1966, když jeho BRM skončilo vzhůru nohama ve sklepě domu nacházejícího se poblíž trati s palivem vytékajícím z nádrže vozu na Stewarta, který si ještě navíc zlomil žebra. Další podobná tragická událost se zde stala v roce 1973 během závodu 24 hodin Spa, při němž se zabili tři jezdci.  Po Mastě následovala rovinka Holowell, na jejímž konci se nacházela ostrá zatáčka na příjezdu do samotné obce Stavelot, která byla později nahrazena rychlejší pravotočivou zatáčkou. Další rychlá část okruhu vedla lesy do Blanchimontu, zde navazuje kratší trať z roku 1979 na původní okruh.  Na původním okruhu Circuit de Spa-Francorchamps se odjelo 18 Velkých cen Belgie, v roce 1968 jej Formule 1 bojkotovala, předtím, než jej přepracovaný projekt okruhu poslal ke konci 70. let do historie. Rekord starého okruhu drží francouzský pilot Henri Pescarolo, který zde dosáhl průměrné rychlosti 226 km/h.

Nový okruh.

Pro rok 2007 byla postavena nová pit lane a budovy pro celý paddock, známá pasáž Bus Stop byla přestavěna včetně nájezdu do cílové rovinky. Během předchozích let došlo k velkému množství úprav trati a také k jejímu zkrácení na současných 7004 m. V současnosti je to rychlá a kopcovitá trať vedoucí Ardenami, kde se rychlosti často vyšplhávají až k hodnotě 330 km/h. Již od počátků zdejších závodů vešlo Spa-francorchamps ve známost také díky svému nevyzpytatelnému a proměnlivému počasí. Může mimo jiné nastat situace, kdy je jedna část tratě suchá, zatímco v jiné části může pršet.  Fanoušci a jezdci mají rádi zdejší závody. Nudný závod je zde velmi vzácný, většina současných jezdců říká, že společně s japonskou Suzukou představuje jednu z největších výzev pro piloty na celém světě. Samotné Spa-Francorchamps demonstruje důležitost zručnosti jezdců více, než kterýkoli jiný okruh. Dokazují to především zatáčky Eau Rouge a Blanchimont. Obě dvě se totiž musí projet velmi prudce, aby se povedl výjezd na následující dlouhé rovinky, který jezdcům napomáhá k výslednému času kola a předjíždění.  Hodně pilotů formule 1 zde svedlo pamětihodné bitvy a vítězství, např. Ayrton Senna, Michael Schumacher, Damon Hill, Mika Häkkinen či Kimi Räikkönen.

Circuit de Spa-Francorchamps je slavný okruh pořádající závody Velké ceny Belgie vozů formule 1 a vytrvalostního závodu 24 hodin Spa. Okruh navíc obsahuje jednu z nejslavnějších a nejnebezpečnějších pasáží ze všech tratí motoristického světa, pasáž "Eau Rouge". Circuit de Spa-Francorchamps je oblíbeným místem mnoha pilotů a fanoušků.

斯帕-弗朗科尔尚赛道(法语:Circuit de Spa-Francorchamps)是位于比利时列日省斯塔沃洛市郊的赛车场。他是目前用以举办一级方程序赛车比利时大奖赛的场地,首次举办大奖赛的年份是1925,并自1983年起固定举办大奖赛(除了1984、2003及2006年)。


生命、宇宙以及任何事情的終極答案

Hledání odpovědi.

Ve světě Stopařova průvodce po galaxii si myši (pandimenzionální to bytosti) položily za úkol najít "odpověď na otázku Života, Vesmíru a vůbec," a proto vybraly ze svého středu dva nejlepší programátory Lunkvila a Fuka, aby sestrojili počítač nazvaný „Hlubina myšlení“, který ji měl vypočítat. A tento počítač jim skutečně po sedmi a půl miliónu letech dal jednoduchou odpověď na otázku života, vesmíru a vůbec: „42“, s tím, že sám neví, jaké je znění oné základní otázky.

Hledání otázky.

Naštěstí "Hlubina myšlení" dokázala navrhnout největší a nejmocnější počítač, který kdy byl a bude ve vesmíru sestrojen, který dokáže vypočítat základní otázku a který se bude jmenovat "Země". Byl postaven Magrathejskou stavební společností. Tato Země byla skutečný skvost, využívající ke svým výpočtům i samotné živočichy žijící na jejím povrchu a výpočet jí měl trvat 10 milionů let. Naneštěstí byla zničena při stavbě hyperprostorové dálnice Prostetnikem Vogonem Jelcem těsně před dokončením výpočtů. Jediný z objektů k projektu použitelných (pokud nepočítáme tyto tři další organismy, které nebyly pro výpočet způsobilé, díky faktu že ji opustili delší dobu před zničením: Trillian, která předčasně opustila projekt se Zafodem Bíblbroxem, a dvě bílé myši, které se jakožto správci projektu nemohly výpočtu aktivně zúčastnit), který se zachránil ze Země, byl Arthur Dent. Když Arthur poté postupně vytahoval písmena namalovaná na kamínky z vaku z ručníku a skládal je za sebou, aby zjistil, jak otázka zní, vyšlo mu: "Co dostanete, když vynásobíte šest devíti?"  Výsledkem této operace v desítkové soustavě není 42, ale 54. Fanouškové knihy posléze zjistili, že tato operace dá správný výsledek v třináctkové soustavě, nicméně autor knihy označil tuto shodu za čistě náhodnou.

Odkaz fenoménu.

Odpověď na otázku života, vesmíru a vůbec se stala kulturním fenomenem na internetu. Např. někteří chatboti, vyhledávače a kalkulátory jsou naprogramováni, aby na výše zmíněnou otázku odpověděli 42, například Google a podobně tak Google Calculator odpoví 42 na text "the answer to life, the universe and everything", podobně tak Wolfram Alpha a vyhledávač Bing.  Podle poznámky z knihy "Koule" je Hlubina myšlení (Deep Thought) narážkou na významný pornografický film "Hluboké hrdlo" (Deep Throat).  Odkaz k odpovědi se také objevuje v seriálu a. Slavný britský seriál "Doctor Who" má jednu epizodu nazvanou na počest odpovědi „42“. V americkém seriálu "Ztraceni" se objevovala řada čísel 4, 8, 15, 16, 23, 42.  Britská hudební skupina Level 42 si vybrala jméno podle "Stopařova průvodce".  V počítačové hře Gothic je "42" kód rušící všechny aktivované cheaty. Po jeho zadání se objeví text ""What was the question?"".

42 v počtech.

42 je v dvojkové soustavě číslo 101010, což bývá vykládáno i jako datum 10. října 2010. Číslo je podle Bible rovněž počet vsech pokolení mezi praotcem Židů Abrahámem a Ježíšem Kristem (Matouš 1,17).

Číslo 42 je častý citát ze sci-fi románu "Stopařův průvodce po Galaxii" od britského spisovatele Douglase Adamse. V románu je toto číslo uváděno jako odpověď na základní otázku života, vesmíru a vůbec.

生命、宇宙以及任何事情的终极答案(英语:Answer to the Ultimate Question of Life, The Universe, and Everything)是英国作家道格拉斯·亚当斯所写的系列科幻小说《银河便车指南》里的一个数。


Dětství a vzdělání.

Peter Dennis Blandford Townshend se narodil 19. května 1945 v západním Londýně, deset dní po kapitulaci Německa v druhé světové válce. Pochází z hudební rodiny: jeho otec Cliff Townshend byl profesionálním altovým saxofonistou v The Squadronaires, taneční skupině pro Royal Air Force, a jeho matka Betty (rozená Dennis) byla zpěvačkou v Sydney Torch and Les Douglass Orchestras. Townshendovi měli velmi nestabilní manželství, protože oba silně pili a měli ostou povahu. Cliff Townshend byl často mimo domov na turné se svou kapelou, zatímco Betty měla milostný poměr s jinými muži. Rozešli se, když byl Pete ještě batole a byl poslán ke své babičce z matčiny strany Emmě Dennis, kterou Pete později popsal jako „klinicky choromyslnou“. Dvouleté odloučení skončilo, když si Cliff a Betty společně koupili dům na Woodgrange Avenue v londýnském Actonu, a Pete se šťastně vrátil ke svým rodičům.  Townshend neměl v dětství mnoho přátel, a tak trávil mnoho času čtením dobrodružných románů jako "Gulliverovy cesty" nebo "Ostrov pokladů". Užíval si časté rodinné výlety k anglickému pobřeží nebo na Isle of Man. Na jednom z těchto výletů v létě 1956 viděl film "Rock Around the Clock", který zažehl jeho fascinaci americkým rock and rollem. Nedlouho poté viděl vystoupení Billa Haleyho v Londýně, což byl první koncert, na kterém Pete byl. V té době neusiloval o kariéru profesionálního hudebníka; místo toho se chtěl stát novinářem.  Poté, co Townshend složil zkoušku Eleven Plus, byl přijat na Acton County Grammar School. Na Acton County byl často šikanován kvůli svému velkému nosu a tato zkušenost ho hluboce ovlivnila. Jeho babička Emma mu na Vánoce 1956 koupila jeho první kytaru, poměrně levný španělský model. Ačkoliv ho otec několik akordů naučil, Townshend si převážně hraní osvojil sám a nikdy se nenaučil hudbu číst. Townshend a jeho kamarád ze školy John Entwistle spolu založili kapelu the Confederates, ve které hrál Townshend na banjo a Entwistle na lesní roh. Hráli především skladby Ackera Bilka, Kennyho Balla a Lonnieho Donegana. Nicméně oba velmi ovlivnil tehdy stále populárnější rock and roll a Townshend obdivoval zejména „Move It“, debutový singl Cliffa Richarda. Townshend odešel od the Confederates po rvačce s jejich bubeníkem Chrisem Sherwinem a ve starožitnictví své matky si koupil „obstojně dobrou československou kytaru“.  Townshendovi bratři Paul a Simon se narodili v letech 1967 a 1960, v tomto pořadí. Protože Pete neměl dostatečně dobré výsledky, aby šel na univerzitu, rozhodoval se mezi uměleckou školou, hudební školou, nebo prací. Nakonec se rozhodl studovat grafický design na Ealing Art College, kam se zapsal v roce 1961. Na Ealingu Townshend studoval spolu s Ronniem Woodem, budoucím kytaristou The Rolling Stones, a s Freddiem Mercurym, budoucím zpěvákem Queen. Přednášeli zde významní umělci a designeři, například průkopník autodestruktivního umění Gustav Metzger. V té době byl Townshendovým spolubydlícím Tom Wright, který měl rozsáhlou sbírku desek, kterou Townshend poslouchal, a ovlivnili ho tak R&B umělci jako Howlin' Wolf, John Lee Hooker, Bo Diddley, Booker T. & the MGs, Little Walter a Chuck Berry. Townshend školy tanechal v roce 1964, aby se mohl plně věnovat hudbě.

Hudební kariéra.

1961–1964: the Detours.

V létě 1961 John Entwistle nabídl Townshendovi členství v The Detours, skifflové rock and rollové kapele, jako další kytarista. Zpočátku se repertoár kapely sestával převážně z coverů písní The Shadows, The Ventures a popových a tradičních jazzových skladeb. Roger Daltrey hrál sólovou kytaru, Townshend na rytmickou kytaru, Entwistle na baskytaru, Doug Sandom na bicí a Colin Dawson zpíval. Daltrey byl zároveň lídrem kapely. Dawson v roce 1962 po hádkách s Daltreym od kapely odešel. Poté se z Daltreyho stal hlavní zpěvák a Townshend začal hrát sólovou kytaru. Pomocí Townshendovy matky kapela získala smlouvu s Robertem Drucem, který z kapely udělal předskokany skupin jako Screaming Lord Sutch, Cliff Bennett and the Rebel Rousers, Shane Fenton and the Fentones a Johnny Kidd and the Pirates. V roce 1963 Townshendův otec zařídil amatérské nahrávání „It Was You“, vůbec první skladby, kterou jeho syn složil. Protože již existovala jiná kapela The Detours, byli nuceni si změnit jméno. Townshendův spolubydlící Richard Barnes vymyslel nový název The Who a Daltrey jej odsouhlasil.

1964–1982: the Who.

Nedlouho po přejmenování byl Doug Sandom nahrazen Keithem Moonem, který předtím několik let hrál poloprofesionálně s The Beachcombers. Brzy se kapely ujal Peter Meaden, který je přesvědčil, aby si změnili název na The High Numbers, a přiblížil je subkultuře mods. Poté, co vydali jeden neúspěšný singl („I'm the Face/Zoot Suit“), se zbavili Meadena a podepsali smlouvu s dvěma novými manažery, Chrisem Stampem a Kitem Lambertem, kteří spolu chtěli najít novou talentovanou kapelu a vytvořit o ní dokumentární film. Těm se název The High Numbers nelíbil, a tak jej změnili zpět na The Who. V červnu 1964, během vystoupení v Railway Tavern, Townshend náhodou o nízký strop zlomil krk své kytary a následně zničil celý nástroj. Rozbíjení nástrojů na pódiu se stalo běžnou součástí koncertů The Who.  S pomocí Lamberta The Who zaujali amerického hudebního producenta Shela Talmyho, který pro kapelu obstaral nahrávací smlouvu. Townshend napsal skladbu „I Can't Explain“, která záměrně napodobovala sound The Kinks, další kapely, jejíž byl Talmy producentem. Tento singl vyšel v lednu 1965, umístil se na osmém místě britských hitparád a stal se tak prvním hitem The Who. Následující singl „Anyway, Anyhow, Anywhere“, na kterém se autorsky podíleli Daltrey a Townshend, se umístil na desátém místě v britské hitparádě. Nicméně to bylo vydání jejich třetího singlu „My Generation“ v listopadu téhož roku, které, podle jejich životopisce Marka Wilkersona, „potvrdilo jejich pověst pragmatické kapely, která odrážela pocity tisíců nasraných adolescentů té doby“. Tento singl napsaný Townshendem se umístil na druhém místě britských hitparád a stal se největším hitem The Who. Tato píseň a její slavný verš – „doufám, že zemřu dřív, než zestárnu“ – byla „především o hledání místa ve společnosti“, prohlásil Townshend v rozhovoru s Davidem Frickem.  Aby vydělali na úspěchu nedávného singlu, vydali The Who na konci roku 1965 své debutové album "My Generation" ("The Who Sings My Generation" ve Spojených státech), které obsahovalo původní Townshendovy skladby a několik coverů písní Jamese Browna, které si Daltrey oblíbil. Townshend dále napsal několik úspěšných singlů, včetně „Pictures of Lily“, „Substitute“, „I'm a Boy“ a „Happy Jack“. Lambert Townshenda přesvědčil, aby pro další album psal delší skladby. Tak vzniklo „A Quick One, While He's Away“. Album bylo později pojmenováno "A Quick One" a ihned po vydání v prosinci 1966 obsadilo čtvrté místo v hitparádách. Na koncertech Townshend začal používat pro něj charakteristický pohyb, ve kterém točí rukou proti strunám na kytaře, což připomíná větrný mlýn. Na tuto techniku přišel při sledování Keithe Richardse, jak se před koncertem protahuje. Své první americké turné zahájili The Who 22. března 1967. Nezačalo zrovna nejlépe; Townshend a Daltrey byli zatčeni za napadení policisty, kterého považovali za výtržníka. Townshend si našel zálibu v rozbíjení hotelových pokojů, ačkoliv v daleko menší míře než Moon. Začal experimentovat s LSD, s čímž přestal poté, co si 18. června před Monterey Pop Festivalem vzal velmi silný trip. Další album, vydané v prosinci téhož roku, bylo "The Who Sell Out" – konceptuální album inspirované pirátským rádiem, které mělo vliv na růst popularity The Who. Nezi písněmi obsahovalo několik zábavných znělek a parodujících reklam a singl „I Can See for Miles“. Navzdory úspěchu tohoto singlu, který se umístil na devátém místě americké hitparády, byl Townshend překvapený, že se „I Can See for Miles“ nestal velkým hitem, protože jej označil za do té doby svou nejlepší skladbu.  V roce 1968 se Townshend začal zajímat o učení Mehera Baby. Začal tvořit hudební dílo o hluchém, němém a slepém chlapci, který prožívá pocity pomocí hudby. Toto dílo zkoumá dogmata Babovy filozofie. Výsledkem byla rocková opera "Tommy" vydaná 23. května 1969. Sklidila uznání kritiky a komerční úspěch. Na podporu tohoto alba vyjeli The Who na turné, které obsahovalo legendární vystoupení na Woodstocku 17. srpna. Zatímco The Who hráli, Abbie Hoffman, vedoucí představitel Yippies, vyskočil na pódium a stěžoval si na zatčení Johna Sinclaira. Townshend ho okamžitě srazil se svou kytarou z pódia.  V roce 1970 The Who vydali album "Live at Leeds", které několik kritiků označilo za nejlepší živé album všech dob. Townshend začal psát materiál pro novou rockovoi operu "Lifehouse". Měl to být multimediální projekt, který by symbolizoval vztah mezi hudebníkem a publikem. Zbytek kapely byl zmatený složitým dějem a chtěl jiné album. Townshend se začal cítit odcizený a poté, co utrpěl nervové zhroucení, byl projekt zastaven. Většina materiálu pro "Lifehouse" byla vydána na tradičním studiovém albu "Who's Next". To se stalo velmi komerčně úspěšné, v britské hitparádě se umístilo na prvním místě a obsahovalo hity "Baba O'Riley" a "Won't Get Fooled Again", které obsahují novátorské použití syntezátoru. "Baba O'Riley" byla částečně napsaná jako Townshendova óda na jeho dva idoly té doby, Mehera Babu a skladatele Terryho Rileyho. V roce 1973 začal psát Townshend skladby pro novou rockovou operu. Rozhodl se, že bude o subkultuře mods a jejích střetech s rockery začátkem 60. let ve Spojeném království. Nazval ji "Quadrophenia" a jedná se o jediné album The Who, které kompletně napsal Townshend, který jej kvůli zkaženému vztahu s Lambertem též produkoval. Bylo vydáno v listopadu a umístilo se na druhém místě v britských i amerických hitparádách. Na turné hráli toto album s pomocí předem nahraných pásek, což způsobovalo neshody. Během vystoupení v Newcastlu pásky selhaly, načež Townshend přitáhl na pódium zvukového inženýra Boba Priddena, křičel na něj a částečně závadné pásky zničil. 14. dubna 1974 hrál Townshend svůj první sólový koncert, benefit pro londýnské kulturní centrum.  18. března 1975 měla premiéru filmová verze "Tommyho", ve které mimo jiné hráli Ann-Margret, Tina Turner, Elton John a Jack Nicholson. Townshend byl nominován na Academy Award. V listopadu bylo vadáno album "The Who by Numbers", kterése umístilo na sedmém místě v britských a na osmém místě v amerických hitparádách. Obsahovalo introspektivní skladby, často pesimistické. Obsahovalo singl „Squeeze Box“, jenž Townshend napsal poté, co se naučl hrát na akordeon. Po turné v roce 1976 si dal Townshend roční pauzu od kapely, aby se mohl věnovat rodině.  Navzdory smrti dvou jejích členů byla a je kapela nadále úspěšná. Mnoha hudebními kritiky jsou The Who považováni za jednu z nejlepších koncertujících kapel, jejíž kariéra trvá od poloviny 60. let až dodnes. Je charakteristická kombinací velké hlasitosti, šoumenství, široké škály rockových rytmů a vysoce energického soundu. The Who i v 21. století stále vystupují na významných událostech, včetně kritikou vysoce uznávaných vystoupení na The Concert for New York City v roce 2001, Isle of Wight Festivalu v roce 2004, Live 8 v roce 2005 nebo na festivalu Glastonbury v roce 2007.  Townshend zůstal hlavním skladatelem a lídrem The Who, pro něž nepsal více než sto skladeb, které se objevily na jedenácti studiových albech. Mezi jeho známé úspěchy patří vytvoření druhé novátorské rockové opery "Quadrophenia"; dramatické vystupování na pódiu; využívání kytarové zpětné vazby a novátorské využití syntezátoru v rockové hudbě.

1972–2002: sólová kariéra.

Kromě práce s The Who se Townshend ojediněle věnuje i své sólové kariéře. V letech 1969–1971 Townshend spolu s dalšími stoupenci Mehera Baby nahráli tři alba zasvěcená jeho učení: "Happy Birthday", "I Am" a "With Love". V roce 1972 vydal své první skutečně sólové album "Who Came First". S baskytaristou The Faces a stoupencem Mehera Baby Ronniem Lanem spolupracoval na albu "Rough Mix" (1977). Po smrti bubeníka The Who Keithe Moona následoval průlom v Townshendově sólové kariéře v podobě alba "Empty Glass" (1980), které obsahovalo úspěšné singly „Let My Love Open the Door“ a „Rough Boys“. Následovalo album "All the Best Cowboys Have Chinese Eyes" (1982) s populární rádiovou písní „Slit Skirts“. Ačkoliv nepředstavovalo velký komerční úspěch, známý hudební kritik Timothy Duggan jej označil za „nejupřímnější a nejvíce introspektivní Townshendův počin od "Quadrophenie"“. V 80. a 90. letech Townshend dále experimentoval s rockovými operami a podobnými formáty a vydal několik konceptuálních alb "" (1985), "" (1989) a "Psychoderelict" (1993).  Townshend také nahrál několik koncertních alb, včetně jednoho s Deep End, superskupinou, kterou sám sestavil. Ta odehrála jen tři koncerty a jedno televizní vystupení pro "The Tube".

Nedávná práce s The Who.

Od poloviny 90. let až dodnes se Townshend účastnil řady turné s žijícími členy The Who, včetně turné v roce 2002, která pokračovala navzdory Entwistleovy smrti.  V únoru 2002 bylo oznámeno velké celosvětové turné na podporu jejich prvního nového alba od roku 1982. Townshend na svém blogu od září 2005 publikoval polo-autobiografický příběh "The Boy Who Heard Music". Blog byl ukončen v srpnu 2006. 25. února 2006 oznámil vydání mini-opery inspirované touto novelou. V říjnu 2006 The Who vydali "Endless Wire", první studiové album po 26 letech.  7. února 2010 hráli The Who na Super Bowl XLIV. V roce 2012 oznámili, že vyjedou na turné, kde budou hrát rockovou operu "Quadrophenia".  The Who byli posledním interpretem na závěrečném cerermoniálu Letních olympijských her 2012, kde zahráli skladby "Baba O'Riley", "See Me, Feel Me" a "My Generation".

Peter Dennis Blandford "Pete" Townshend (* 19. května 1945) je anglický rockový hudebník, skladatel, multiinstrumentalista, zpěvák a spisovatel, známý především jako kytarista a skladatel rockové kapely The Who, ale také svou sólovou kariérou. Jeho kariéra s The Who trvá již 50 let, během kterých se kapela stala jednou z nejvlivnějších kapel 60. a 70. let.

皮特·丹尼斯·布兰福德·“皮特”·汤申德(英语:Peter Dennis Blandford "Pete" Townshend,1945年-5月19日)是一位英国音乐人、歌曲创作者和多乐器乐手。他最知名的身份为摇滚乐队谁人乐队的主要创作兼主音吉他手,该乐队在1960和70年代取得了巨大成功,成为史上最有影响力的乐队之一。汤申德在吉布森的“史上最伟大的50位吉他手”榜单排名第10位,滚石杂志史上最伟大一百位吉他手2003年列为第50名, 2011年滚石杂志一百大吉他手排名第10位。1990年,他作为谁人乐队的一员进入了摇滚名人堂 。2008年,他获得了肯尼迪中心荣誉奖。


Historie.

Provincie byly původně založeny jako administrativní i geografické regiony. Ale na konci období Muromači byla jejich administrativní funkce postupně nahrazována lény jednotlivých sengoku-daimjó. Za vlády Hidejošiho Tojotomiho byly provincie zcela nahrazeny ve své administrativní funkci lény jednotlivých daimjó. Během období Edo byla léna známá jako "han". Provincie nadále zůstaly jako geografické útvary a lidé často označovali určitá místa kombinací názvu provincie a léna.  Během restaurace Meidži byly "han" legitimizovány jako administrativní jednotky, ale vzápětí nahrazeny prefekturami (městské prefektury se nazývaly "fu" a venkovské prefektury "ken"). Provincie jako součást systému adres zrušeny nebyly, ale naopak bylo jejich používání rozšířeno. V roce 1871 bylo prefektur 304, zatímco počet provincií byl 68 (bez Hokkaidó a provincie Rjúkjú). Hranice mezi mnoha prefekturami byly nejen komplikované, ale ani nerespektovaly hranice mezi provinciemi. Prefektury byly postupně spojovány, až se jejich počet snížil na 37 v roce 1881 a následně se jich několik rozdělilo na celkem 45 v roce 1885. Přidáním prefektur Hokkaidó a Okinawa bylo dosaženo současného počtu 47 prefektur.  Do dnešního dne nebyl vydán žádný zákon, který by provincie zrušil. Jsou ale považovány za zcela zastaralé, i když jsou jejich názvy stále široce používány pro označování přírodních jevů, v názvech společností a komerčních značek. Po roce 2000 navrhl guvernér prefektury Nagano přejmenování prefektury na „Šinšú“ (název odvozený od provincie Šinano).  Provincie se dělí na několik skupin: na "kinai" (provincie v okolí hlavního města Kjóto) a na sedm nebo osm "dó" (cesty nebo správní okruhy). "Dó" v této souvislosti by se nemělo zaměňovat za moderní dopravní cesty jako jsou Tókaidó z Tokia do Kjóta nebo Kóbe. Rovněž "Hokkaidó" by se v tomto kontextu nemělo zaměňovat za prefekturu Hokkaidó, i když se geograficky překrývají.

Dnes.

Názvy provincií jsou dnes považovány už jen za historickou zajímavost. Jsou také používány jako součást rodinných příjmení (od období Edo) a v názvech mnoha výrobků jako jsou např. sanuki udon, ijokan a awa odori.  Názvy některých provincií jsou používány pro označení určitých částí současných prefektur společně s jejich kulturními a geografickými charakteristikami. V mnoha případech jsou tyto názvy kombinovány se světovými stranami, např. "Hoku-Seccu" (北摂) znamená "Severní" (北) "Seccu" (摂津).

Předtím než byl zaveden moderní systém prefektur, bylo Japonsko rozděleno na několik desítek kuni (国, země), do češtiny běžně překládaných jako provincie. Každá provincie byla dále rozdělena na několik "gun" (郡, okres; dříve zvaných "kóri").

令制国(),是古代日本基于律令制所设的地方行政区划,又称律令国。在飞鸟时代到明治时代之间,令制国是日本地理区划的基本单位。现今令制国已不再作为行政区划名使用,而仅作单纯的地理区划名词之用。但近年来其作为地理区划的作用也逐渐为都道府县所取代。


Život.

Pocházel z lékařské rodiny a medicína ho fascinovalo už od dětství, ale na to, že šel Charles studovat na lékařskou fakultu v Rouenu měl veliký vliv i jeho otec, který zde pracoval jako velice uznávaný lékař a profesor. Po skončení studia, od roku 1893 se živil nejprve jako preparátor v patologické anatomii na univerzitě a později odešel do hlavního města, Paříže, kde pracoval pod Rouxovým vedením v Pasteurově ústavu. Po návratu do svého rodného města v roce 1895 zde působil nejprve jako profesor v nemocnici a v bakteriologické laboratoři; později, v roce 1903 dotáhl svou kariéru dokonce na ředitele a to Pasteurova ústavu v Tunisu, který se stal díky němu během několika let světoznámým. Velký vliv na jeho dílo mělo i členství ve Francouzské akademii věd, kde působil od roku 1929.  Důvodem, proč je Nicolle světoznámým jsou významné práce o skvrnitém tyfu. Skvrnitý tyfus je zákeřná nemoc, na níž v první světové válce kvůli nedostatečné hygieně zemřelo několik tisíců lidí. Nejvíce se tyfus šířil v těsných prostorech, kde se nedodržovala hygiena, a tím byly např. zajatecké tábory, především koncentrační, kde v důsledku bestiálních a nehygienických poměrů se skvrnitý tyfus nebezpečně rozšiřoval a mnoho lidí na něj zemřelo těsně před osvobozením. Ve druhé světové válce byl tyfus vymýcen jen v místech, kde se dodržovala hygienická pravidla a všude tam, kde byl k dispozici DDT, usmrcující hmyz.  Nicolle se ze všech sil snažil této zákeřné nemoci předcházet a po několikaletých výzkumech vyslovil předpoklad, že boj proti skvrnitému tyfu musí být organizován jako boj za čistotu a proti hmyzu. Zásadní výsledek svých objevů oznámil vědeckému světu v roce 1909 na základě svých pokusů s tím druhem tyfu, který se vyskytoval v Evropě - že skvrnitý tyfus přenáší na člověka veš šatní. Tato doložená informace naprosto otřásla vědeckým, převážně lékařským světem a Nicolle se stal během pár dní slavný.  Charles Jules Henri Nicolle se však zajímal i o jiné infekční nemoci, psal si ve volných chvílích románky a básničky a menší úspěch také sklidil i svou knihou o vzniku, průběhu a překonávání infekčních chorob, která začíná zajímavou filosofickou předmluvou.

Charles Jules Henri Nicolle (21. září 1866, Rouen, Francie – 28. února 1936, Tunis, Tunisko) byl francouzský lékař, nositel Nobelovy ceny za fyziologii a lékařství za rok 1928 „za práce o skvrnitém tyfu“.

夏尔·朱尔·亨利·尼科勒(,1866年-9月21日-1936年-2月28日)是一位法国细菌学家,曾经因为关于辨认出虱子为斑疹伤寒的传染者,而获得1928年诺贝尔生理学或医学奖。


Historie.

Knihovna MFC byla poprvé představena v roce 1992 společně s kompilátorem "C/C++ 7.0" pro 16bitové verze OS Windows. Jazyk C byl postupem času nahrazen C++ pro vývoj komerčního software a "C/C++ 7.0" byl první kompilátor společnosti Microsoft, který C++ podporoval.  MFC 2.0 byla obsažena ve Visual C++ 1.0 z února 1993.  MFC používá "Afx" jako předponu mnoha funkcí, maker a standardních předkompilovaných hlavičkových souborů (např. stdafx.h). Během krátkého období se knihovna MFC stala populární a mnoho programátorů jí začalo zařazovat jako "Application Framework Extensions (Rozšíření pracovního prostředí)" neboli ve zkratce "AFX". Avšak název Microsoft Foundation Class (MFC) byl přijat později, a proto nepronikl do názvů funkcí, maker a hlavičkových souborů. Knihovna je jednou z nejrozšířenějších a nejznámějších knihoven pro vytváření grafického rozhraní v OS Windows. Je psána jazykem C++. Implementuje mnoho funkcí Windows 32 API. Knihovna MFC 8.0 byla vydána společně s Visual Studiem 2005. MFC není součástí volné Visual C++ 2005 Express edice.  Object Windows Library (OWL) je navržena pro Borland kompilátor Turbo C++ a byla představena společností Borland ve stejné době. Borland dokonce přestal vyvíjet OWL a uvalil licenci na kolekci hlavičkových souborů MFC, knihoven a.dll souborů.  I když byla tato licence po krátké době zrušena, MFC přestala plně podporovat OWL. Borland proto později vydal VCL (Visual Component Library), aby opravil nekompatibilitu.  Význam MFC byl ovšem oslaben s příchodem.NET Framework. Alternativou k MFC je Windows Template Library (WTL). Kompilátor Visual C++ Express dokáže zkompilovat MFC aplikace, avšak nezahrnuje podporu IDE profesionálních edicí.

Vlastnosti.

Když se na trhu objevila knihovna MFC, byla programátory Windows API uvítána především proto, že poskytovala rozmanitou sadu tříd, které v podstatě zabalují složitou procedurální architekturu WinAPI. Pro složité operace (jako např. Message Maps) bylo MFC vybaveno množstvím maker, která skrývají obtížnou funkcionalitu do jednoduchých definic. Struktura MFC je za pomocí maker optimalizována pro výkon (zejména díky mapám zpráv, které odlehčují definice tříd, napojených na mapování, o množství virtuálních funkcí, které daná třída zrovna nevyužije).  Pro urychlení vývoje MFC aplikací byly mnohé stěžejní třídy doplněny o funkcionalitu vyšší úrovně, s jejíž pomocí lze s jednoduchostí, nesrovnatelnou s přímým užitím WinAPI funkcí, provádět často užívané a žádané činnosti, jako je např. tvorba uživatelských nabídek a nástrojových lišt, dialogů apod. MFC také poskytlo sadu šablonových tříd pro správu kolekcí, řetězců, vstupu a výstupu apod., což v době, kdy ještě nebyla vyvinutá knihovna STL, vzbudilo velký zájem vývojářů.  Zavedení knihovny MFC ve své době představuje přínos především v rychlosti vývoje a v oblasti stability aplikací. Ač již byl tento produkt překonaný, díky svému někdejšímu rozšíření je stále aktivně používaný.

Chyby.

MFC je spojena s vysokou kompatibilitou v rámci OS Windows. MFC je dynamicky se rozšiřující knihovna, která jako jediná je udržována přímo výrobcem OS Windows firmou Microsoft. Proto pokud je nějaký program napsán např. pro Windows NT a vyšší, téměř jistě se vyskytne mnoho problémů při zprovoznění na Windows 98 a nižší. Důvodem je postupné doplňování obslužných maker a rutin MFC. Dalším důvodem je mnoho chyb přímo v operačních systémech Windows. Příkladem může být chyba v práci s bity ve Windows 98, kterou je třeba brát v úvahu při práci se soubory.

Třídy.

Mnohé třídy MFC tvoří objektově orientované „balení“ pro velmi podobné datové struktury z Windows API, přičemž ze svých členských funkcí volají nativní funkce Windows API.  MFC třídy a jimi obalené Windows API struktury  Mnoho tříd však tvoří zcela novou úroveň, shrnují množství sourodé funkcionality a poskytují ve své implementaci metody pro tvorbu kostry okenní aplikace základní a zásadní. První třídou, na níž padne zrak, je zcela právem třída CWinApp. Tato třída přináší MFC implementaci zpracování zpráv (tzv. Message Loop), čímž vývojářům ušetřila nelehký úkol tvorby vlastního zpracování. Propracovaná konstrukce v duchu OOP pak umožňuje řízení a distribuci zpracovaných zpráv do všech dílčích oken aplikace.

Názvosloví.

MFC zavádí pro své vývojáře také sjednocené názvosloví. Stručný souhrn základních pravidel pro názvy:

Microsoft Foundation Class Library (Microsoft Foundation Classes nebo MFC), vedením Microsoftu označována jako „Nové Windows API“, je knihovna, která zapouzdřuje (zabaluje) většinu funkcí Windows API a uspořádává je do hierarchicky odstupňovaných C++ tříd, které zajišťují použití a plnou kompatibilitu s většinou platforem OS Windows. Třídy spravují většinu objektů ve Windows a tedy předdefinovávají například okna nebo kontrolní panely.

微软基础类库(英语:Microsoft Foundation Classes,简称MFC)是一个微软公司提供的类库(class libraries),以C++类的形式封装了Windows API,并且包含一个(也是微软产品的唯一一个)应用程序框架,以减少应用程序开发人员的工作量。其中包含的类包含大量Windows句柄封装类和很多Windows的内建控件和组件的封装类。


Struktura chromatinu.

Volné vlákno DNA je namotáno na histony, čímž vzniknou nukleosomy. Oblast DNA pevně přichycená v nukleosomu na histon je méně přístupná pro transkripci než oblast vlákna DNA mezi nukleosomy. Struktura tvořená vláknem DNA, které je v pravidelných intervalech obtočené okolo histonů (neboli v pravidelných vzdálenostech jsou na vláknu DNA nukleosomy) se nazývá beads-on-string, protože připomíná korálky na niti. Vlákno s nukleosomy se stáčí jako telefonní kabel do smyček zvaných solenoidy. Tyto smyčky jsou tu a tam přichyceny na proteinové lešení (protein scaffold), čímž vytvářejí záhyby. Toto lešení se záhyby DNA se stáčí, aby utvořilo chromosom.

Euchromatin a heterochromatin.

Chromatin může být málo spiralizovaný, potom mluvíme o euchromatinu. Euchromatin je tvořen pouze nukleosomy navinutými do formy solenoidu, dále spiralizace nepokračuje. Euchromatin je rozvolněný, špatně se barví a hojně se transkribuje. Heterochromatin je označení pro vysoce spiralizovaný chromatin, až do formy chromozomu. Heterochromatin se snadno barví, vyskytuje se během buněčného dělení a je málo transkribován, protože těsně k sobě přitisknuté struktury neumožňují nasednutí transkripčního aparátu.  Je možné kondenzovat chromatin z rozvolněného euchromatinu do těsně sbaleného heterochromatinu a naopak. Podílejí se na tom zejména modifikace histonů, například jejich metylace, která podporuje heterochromatin, či acetylace, která naopak indukuje vznik euchromatinu. Protože heterochromatin téměř není transkribován, jsou tyto změny důležitými regulátory genové exprese.

Funkce chromatinu.

Hlavní funkcí chromatinu je zmenšovat objem DNA, aby se vešlo do jádra buňky. Také zvyšuje kompaktnost DNA, aby mohla proběhnout mitóza a meióza. V neposlední roli ovlivňuje expresi genu (syntézu proteinu).

Historie.

Termín chromatin použil poprvé Walther Flemming v roce 1882.

Chromatin je komplex DNA a některých proteinů. Dohromady tyto látky tvoří chromozomy. Chromatin se nachází v jádře eukaryotních buněk a v jaderné oblasti (nukleoidu) prokaryot. Nukleové kyseliny (RNA, DNA) jsou zde ve formě dvojité šroubovice. Mezi chromozomové proteiny patří zejména histony, i když určitou roli mají i jiné bílkoviny. Chromatin se dá zviditelnit barvením. Mezi používané cytologické barvy patří např. Hoechst nebo DAPI.

染色质(英语:Chromatin,或称核染质)是在细胞中发现的大分子复合物,由DNA,蛋白质和RNA组成。它也是构成染色体的结构。染色质的主要功能是1)将DNA包装成更紧凑,更致密的形状; 2)增强DNA大分子以允许有丝分裂; 3)防止DNA损伤; 4)控制基因表达和DNA复制。 染色质的主要蛋白质组件是致密DNA的组织蛋白。 染色质仅在真核细胞(具有确定的细胞核的细胞)中发现。 原核细胞具有不同的DNA组织(原核染色体等同物称为拟核,并且位于类核区内)。真核细胞的染色质位在细胞核内;原核生物的则位于类核(nucleoid)当中。


Historie.

První státy vznikaly na území dnešní Litvy již v 10.–13. století. Roku 1240 se sjednotily do Litevského velkoknížectví. V letech 1386–1569 měla Litva personální unii s Polskem (tzv. Krewská unie). První zmínky o litevských praporech pochází z bitvy u Grunwaldu (1410), kde litevsko-polsko-ruská vojska porazila Řád německých rytířů. Litevské praporce měly být červené, s vyobrazením legendárního rytíře Vytise s taseným mečem, sedícím na koni.  Po uzavření lublinské unie (1569) se Litevské velkovévodství stalo až do roku 1795 de facto provincií Polska. Užívaly se však symboly s rytířem Vytisem. Roku 1795 byla Litva připojena k Rusku jako Litevská gubernie.  Za I. světové války byla země v letech 1915–1918 okupována Německem. Po říjnové revoluci v Rusku roku 1917 byla 18. února 1918 vyhlášena nezávislá Litevská republika. Vlajkou se měla původně stát historická vlajka s rytířem Vytisem, ale byla negativně spojována s rudými revolučními vlajkami. Odborná heraldická komise ve složení Jonas Basanavičius, Antanas Žmuidžinavičius a Tadas Daugirdas měla proto vybrat barvy vycházející z tradičních litevských výrobků. Výsledkem byla žluto-zeleno-červená trikolóra s vodorovnými pruhy a poměrem listu 2:3. Tyto barvy převládaly na národních krojích. 19. dubna 1918 návrh schválila Litevská Rada. Tato Rada však schválila jako státní vlaku zároveň i historickou červenou vlajku s rytířem Vytisem na rubové straně (ve zdroji je odlišná od dnešní státní vlajky, obrázek však není), na lícové straně pak byly bílé sloupy dynastie Gediminas. Litva tak měla oficiálně dvě státní vlajky. Lícová strana je dnes základem vlajky Litevské armády.  V prosinci 1918 obsadila Litvu sovětská vojska a 27. února 1919 byla vyhlášena Litevsko-běloruská sovětská socialistická republika. Vlajkou se stala rudý revoluční list bez jakýchkoli symbolů. V dubnu téhož roku obsadila polská armáda Vilnius a Střední Litva se stala opět součástí Polska. Nezávislost Litvy byla obnovena v srpnu 1919, státní symboly z roku 1918 byly obnoveny.  Přestože měla Litva dvě oficiální státní vlajky, ústavy z let 1922 a 1928 zmiňují pouze vlajku s pruhy. Ta byla označována jako národní vlajka, vlajka s rytířem pak jako státní, která měla být užívána litevským prezidentem při zvlášť oficiálních a slavnostních příležitostech.  Po podepsání sovětsko-litevské smlouvy o vzájemné pomoci (v říjnu 1939) byly v zemi rozmístěny posádky Rudé armády. Ta začala 14. května 1940 obsazovat celou Litvu. 21. července byla Lidovým sněmem vyhlášena "Litevská socialistická republika" a 3. srpna byla začleněna do Sovětského svazu pod názvem Litevská sovětská socialistická republika. Od 25. srpna 1940 užívala Litva v rámci Sovětského svazu vlastní státní vlajku, tvořenou červeným listem o poměru 1:2, se žlutým nápisem LIETUVOS TSR (Litevská SSR) a zkříženým srpem a kladivem v horním rohu.  Za II. světové války byla Litva v letech 1941–1944 okupována Německem a patřila pod Říšský komisariát Ostland. Užívaly se tehdejší německé vlajky.  15. července 1953 byla zavedena nová státní vlajka Litevské SSR. Byla tvořena listem o poměru 1:2 s třemi vodorovnými pruhy: červeným, bílým a zeleným v poměru 8:1:3. V horním rohu, v červeném pruhu, byla umístěna červená, žlutě lemovaná pěticípá hvězda a pod ní byly zkřížené žluté kladivo se srpem.  V 80. letech 20. století se při uvolňování režimu začaly na různých akcích znovu objevovat žluto-zeleno-červené vlajky z roku 1918. Tlak veřejnosti přiměl prezidium Nejvyššího sovětu Litevské SSR vydat 7. října 1988 vydat usnesení o státní, národní a oblastní symbolice. Dosud zakázané žluto-zeleno-červené vlajky mohly být užívány během mládežnických, sportovních a společenských akcích a při lidových slavnostech. Při ostatních událostech ale stále platila pravidla o užívání vlajky Litevské SSR.  11. března 1990 byla vyhlášena nezávislost Litvy na SSSR a usnesením Nejvyšší rady Litevské republiky byla obnovena platnost historické státní vlajky. Ta byla popsána v dočasné ústavě Litevské republiky v hlavě I., článku 10. Odstín zelené barvy byl určen jako světlejší než historické vlajky a poměr stran byl stanoven na 1:2.  1. září 2004 byl na základě zákona č. IX-2331 z 8. července změněn poměr stran vlajky na 3:5.

Druhá státní (historická) vlajka.

Žluto-zeleno-červená vlajka je užívána jako národní i státní vlajka (viz Vexilologické názvosloví). V roce 2004 byla při změně poměru stran vlajky schválena i vlajka o poměru 3:5 s červeným listem a rytířem Vytisem na koni. Tato vlajka je nazývána státní historickou vlajkou a plní funkci státní vlajky. Vlajku navrhli Česlovas Juršėnas (místopředseda Seimasu, litevského parlamentu) a Edmundas Rimša (předseda Komise pro heraldiku).  Dle zákona o vlajce je vlajka stále vyvěšena na třech místech:  Dále se historická vlajka vyvěšuje na vybraných místech a v určité dny:

Den litevské vlajky.

Den litevské vlajky se slaví 1. ledna. Svátek schválil litevský Seimas 3. července 1997. Poprvé se tak den vlajky slavil v roce 1998. 1. ledna 1919 vyvěsil velitel obránců Vilniusu Kazys Škirpa na Gediminasově hradu poprvé litevskou trikolóru. Již 6. ledna však byla vlajka zničena příznivci Lucjana Żeligowského.

Povinné vyvěšování.

Zákonem je stanovena povinnost vyvěšení státní (žluto-zeleno-červené) vlajky od 7:00 do 22:00 ve dnech: 1. ledna, 13. ledna, 16. února, 24. února, 11. března, 14. června, 15. června, 6. července, 15. července, 23. srpna, 25. října, 18. listopadu a 23. listopadu.

Vlajky litevských krajů.

Litva se od roku 1994 člení na 10 krajů (), mn. č. apskritys). Všechny kraje užívají vlastní vlajky o jednotném poměru 5:6.

Vlajka Litvy je sestavena ze tří horizontálních pruhů: žlutého, zeleného a červeného. Vlajka pochází z roku 1918, poslední změna je z roku 2004 kdy byl však změněn pouze poměr stran.

立陶宛国旗是一面黄、绿、红横向三色旗帜,由立陶宛于1989年3月20日从前苏联独立时采纳为国旗。之前,于1918年至1940年期间,这面旗帜亦是当时仍然保持独立国家地位的立陶宛国旗。1940年被苏联吞并,直至1989年为止。苏联占领期间,立陶宛采用另一面旗帜,为红底左上角有黄色五角星及镰刀、铁锤图案的泛苏联旗帜,之后旗帜下方加上白色窄条和绿色宽条。立陶宛现国旗的长宽比例本来是1:2,2004年改为3:5。


Popis mise.

Start mise se uskutečnil 10. října 2007 z kosmodromu Bajkonur v Kazachstánu. Připojení k ISS proběhlo v pátek 12. října 2007. Členové Expedice 16 nahradili na palubě ISS ruské kosmonauty Fjodora Nikolajeviče Jurčichina a Olega Valerijoviče Kotova, kteří na ISS pobývali přibližně půl roku. Šejch Mustafa Šuchor al Masrie se po několikadenním pobytu na ISS vrátil společně s Kotovem a Jurčichinem na Zem pomocí lodi Sojuz TMA-10.  Třetí člen dlouhodobé posádky Clayton Anderson zůstal na ISS až do další mise raketoplánu Discovery (STS-120).

Přistání.

Transportní kosmická loď Sojuz TMA-11 se s posádkou Jurij Malenčenko, Peggy Whitsonová a I So-jon oddělila od stanice ISS 19. dubna 2008 v 5:03 UTC. Po brzdícím manévru před vstupem do atmosféry se musí od návratového modulu oddělit přístrojová a obytná sekce. Přístrojová sekce se však kvůli selhání pyropatron od návratového modulu neoddělila a celý komplex vstoupil v 8:07 UTC do atmosféry, ovšem nesprávně orientován (neletěl s tepelným štítem dopředu). Vlivem termodynamických sil se nakonec přístrojová sekce oddělila (žárem se přepálily trubky propojující kabinu s přístrojovou sekcí), návratový modul se přeorientoval do správné polohy – díky vyvážení to udělá samovolně. Sestupová dráha se však změnila na podstatně strmější balistickou. Podle Whitsonové přetížení při přistání přesahovalo 8,2 G, Rusové později oznámili, že se dokonce blížilo 10 G. V 8:13 začal pracovat padákový systém a v 8:29:44 UTC loď přistála v kazašské stepi 428 km západně od předpokládaného místa přistání. Posádka tak zažila totéž co kosmonaut Volynov v Sojuzu 5 v lednu 1969, naštěstí pro posádku (i předchozí TMA-10) po letu Volynova sověti přidali další ablativní vrstvy na příď Sojuzu, aby byl bezpečnější, pokud by se situace opakovala. V průběhu následujících 30 let k ničemu podobnému nedošlo, ke cti Rusů nikdo ochranu a váhu navíc neodstranil, což posádkám TMA-10 a 11 zachránilo život. Velkým průšvihem Rusů bylo, že po nouzovém přistání Sojuzu TMA-10 (na jehož palubě nebyl astronaut z NASA nebo ESA) celou událost před svými partnery zatajili a bagatelizovali jako chybu softwaru. Teprve po přistání TMA-11 vypukl skandál, že potenciálně smrtelně nebezpečná událost nebyla oznámena. Rusové museli na ISS provést nouzový výstup Volkova a Kononěnka, kteří ze Sojuzu TMA-12 jednu patronu z vadné série demontovali k pozemním testům. Pyropatrona jako výbušné zařízení je nebezpečná a manipulovat s ní může jen školený pyrotechnik, na ISS ho museli zastoupit kosmonauti, dobře si vědomi toho, že je malé, ale reálné riziko, že pyropatrona při manipulaci vybuchne a střepiny poškodí skafandr kosmonauta a ten zahyne. Výstup dopadl dobře, pyropatrona uzavřená v pevné ocelové krabici na vzorky putovala do Sojuzu. Volkov, Kononěnko a americký turista Garriott se pak při návratu v Sojuzu TMA-12 (protože jiný Sojuz nemohl být včas připraven) modlili, aby nedošlo ke stejnému nebo ještě horšímu problému. NASA byla ruským chováním (které mnohokrát kritizovala už v 90. letech při letech američanů na Mir) znechucena do té míry, že s Ruskem se do dalších programů nepočítá – nejsou spolehlivý partner. Korejská kosmonautka I So-Jon z balistického přistání nevyvázla bez úhony – pochroumala si záda, nápravu zajistila až operace.

Sojuz TMA-11 je ruská kosmická loď řady Sojuz. Letěla k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS), kam dopravila dva členy Expedice 16 a prvního malajsijského kosmonauta Sheikha Muszaphara Shukora. U ISS zůstala připojena od října 2007 jako záchranná loď. V dubnu 2008 přistála v Kazachstánu s Malenčenkem, Whitsonovou a prvním jihokorejským občanem ve vesmíru, studentkou I So-jon.

联盟TMA-11是俄罗斯的一艘联盟号载人飞船。2007年10月10日,它搭载尤里·马连琴科、佩吉·惠特森和谢赫·穆扎法尔·舒库尔在哈萨克斯坦拜科努尔航天发射场升空,飞赴国际空间站。


Historie.

Konvent založili mniši vyslaní Bernardem z mateřského kláštera Clairvaux vedení jeho bratrancem Godefroyem de La Roche-Vanneau. Jednalo se po klášteru Trois-Fontaines o teprve druhý dceřiný konvent Clairvaux založeného krátce před tím (1115). Mniši se usadili v údolí v místě poustevny bratrů Martina a Milona. Rozrůstající se komunita se 1130 přesunula do prostornější části údolí, které jim poskytl Bernardův strýc Raynard z Montbardu. Vlhké a podmáčené místo museli mniši nejdříve odvodnit, sanovat a vymýtit, aby zde mohli postavit nový klášter. Ten získal latinské jméno "Fontenaium" („plovoucí na pramenech“). Mnichům ve Fontenay věnoval Bernard svoje první rozsáhlejší dílo "De Gradibus humilitatis et superbiae" (O stupních pokory a pýchy). V roce 1139 se do kláštera uchýlil norwichský biskup Ebrard z Arundelu, oběť pronásledování ze strany krále. Klášteru věnoval své jmění a byl pohřben ve zdejším kostele, který 1147 vysvětil papež a člen cisterciáckého řádu Evžen III. Ve 12. a 13. století klášter vzkvétal, získával dary, těšil se přízni papežů a králů a stal se mateřským klášterem dalších konventů. Za stoleté války byl klášter vypleněn Angličany a pak znovu skupinami žoldnéřů. Nový rozkvět Fontenay zažilo za opata Jeana Frouarda (1459–1483). V 16. století se klášter dostal do finančních potíží a budovy přestaly být udržovány. Chátrající refektář byl v 18. století zbourán a za Francouzské revoluce mniši z kláštera uprchli. V opuštěných budovách pak vznikly papírny a později v 19. století v okolí další továrny rodiny Montgolfierů.  Na začátku 20. století celý klášterní areál získali noví majitelé Éduard a René Aynardovi, kteří začali jeho pečlivé zrestaurování a rekonstrukci do původní středověké podoby.

Popis.

Klášterní kostel je trojlodní bazilika s transeptem a hlavní lodí zaklenutou valenou klenbou s lomenými oblouky. Na jihu ke kostelu přiléhá rajský dvůr lemovaný křížovou chodbou s arkádou tvořenou dvojicemi oblouků nesených sdruženými sloupy. Křížová chodba zpřístupňuje jednotlivé prostory kláštera jako je kapitulní síň nebo prostorný sál sklenuté žebrovou klenbou. V patře se nachází rozlehlý dormitář zastřešený po požáru v 15. století krovem v podobě obráceného lodního trupu.  V areálu se nacházejí i hospodářské stavby jako například mohutný věžovitý holubník. Nejvýznamnější je rozlehlá kovárna s prostory žebrově klenutými na sloupy, která byla vybavena vodním hamrem.

Klášter Fontenay je francouzský cisterciácký klášter nedaleko Montbardu severozápadně od Dijonu, v oblasti Côte-d'Or v Burgundsku. Klášter byl založen v roce 1118 Bernardem z Clairvaux a jedná se o nejstarší zachovalý cisterciácký klášter. Od roku 1981 je zapsán na seznamu Světového dědictví Unesco.

丰特奈修道院(法语:Abbaye de Fontenay)是一座位于法国科多尔省马尔马尼的熙笃会修道院。始建于12世纪,是欧洲最古老的熙笃会隐修院之一。由圣伯尔纳铎在勃艮第山谷中建造,建筑上属罗马式建筑风格,修道院的教堂、回廊、餐厅、住宿区、面包房和钢铁厂一起,显示了早期熙笃会隐修士自给自足的理想生活。1981年丰特莱隐修院被列入世界遗产名录。


Kancelářský balík.

V kancelářských balících (Microsoft Office, OpenOffice.org a podobně) označuje makro posloupnost akcí, funkcí nebo příkazů, které usnadňují určitou činnost (např. v programech Microsoft Word a Microsoft Excel). Používají se většinou jako posloupnost kroků při výpočtech, úpravách textu a podobně. Jednoduchým příkladem může být makro pro odstranění speciálních znaků tabulátor a odřádkování nebo makro aktivující určitou akci po stisknutí vybrané kombinace kláves.

Programování.

V programovacích jazycích (jazyk C nebo C++) jsou makra nepostradatelnou pomůckou, která je implementována na úrovni preprocesoru jazyka C (cpp). Makra slouží k definování symbolů využitelných při podmíněném překladu, ale i k definování komplikovaných sekvencí, které jsou následně volány v zápisu zdrojového kódu. Výhodou maker je, že jejich předefinováním se při překladu zdrojového kódu automaticky zamění všechny jejich výskyty, což minimalizuje chyby, které by přinesly mnohanásobné editace kódu. Použití makra také může ušetřit režii spojenou s voláním funkce. Nevýhodou je slabší typová kontrola a případné vedlejší efekty při nesprávném použití maker. Z tohoto důvodu se doporučuje upřednostňovat před makry inline-funkce.  Makra jsou texty, které se dají představit jako zdrojové kódy. Ovšem jako se zdrojovými kódy se s nimi pracuje až po zpracování preprocesoru. V mnoha implementacích C-jazyka je preprocesor C-jazyka implementován jako samostatný program, v operačním systému Linux jej lze obvykle volat pod názvem cpp (C Pre Processor). Tento program nahrazuje ve zdrojovém kóduidentifikátor makra jeho obsahem, tj. rozvojem textu makra. Při rozvoji makra se v textu makra provádí substituce formálních parametrů makra za texty uvedené v závorce při volání makra.  Preprocesor je volán překladačem, nebo je přímo jeho součástí. Preprocesor odstraní ze zdrojového kódu komentáře a nahradí makra, které jsou ve zdrojovém kódu. Například když zapíšete do zdrojového kódu codice_1, pak preprocesor vloží na místo tohoto řádku hlavička standardní knihovny codice_2. Všechny direktivy preprocesoru C-jazyka začínají znakem #.  Direktiva preprocesoru musí být vždy první na novém řádku. Před ní mohou být maximálně jen „bílé znaky“ (tabulátor, mezera,...). Direktiva končí s koncem řádku. Pokud chcete pokračovat na novém řádku, pak před „konec řádku“ napište zpětné lomítko.  Podle normy ANSI C existují následující makra, které musí každý preprocesor jazyka C znát. Standardní makra preprocesoru začínají a končí dvěma podtržítky. Existují i implementačně závislá makra, která jsou definována jen na některých OS a v některých preprocesorech jazyka C. Například makro codice_3 se může hodit ke zjištění, zda program překládáme v linuxu.  Existují dva typy maker:

Makra bez parametrů.

Používají se pro definici konstant, kdy se místo konstanty používá nějaké specifické slovo. Používané pravidlo v tomto případě je psát identifikátor makra bez parametru velkými písmeny. Kromě standardních maker se dají vytvářet vlastní makra. Jejich užívání je velmi rozšířené, například je lze použít pro definování počtu prvků pole. Takové makro se pak používá v celém zdrojovém kódu a při změně počtu prvků pole stačí změnit jen makro. Makro se definuje za direktivou codice_4 a lze jej zrušit direktivou codice_5.  Zápis takového makra pak vypadá: Volání takového makra pak vypadá:

Makra s parametry.

Makra mohou mít také argumenty. Jsou uzavřeny v kulatých závorkách za jménem makra a pokud je více jak jeden argument, jsou odděleny čárkou. Mezi jménem makra a závorkou obsahující argumenty nesmí být mezera. Obsahují formální parametry, se kterými se v textu makra dále pracuje. Často se používají namísto funkcí. Rozdíl mezi makry a funkcí je ten, že makra jsou rychlejší a za formální parametry mohou být načteny i hodnoty libovolných datových typů. Používané pravidlo je psát identifikátor malými písmeny.  Zápis takového makra pak vypadá: Volání takového makra pak vypadá:

Alternativní jazyky.

Některé jazyky, jako třeba PHP, mohou být vloženy do libovolného textového formátu, nebo zdrojových kódů jiných jazyků. Mechanismus, kterým se rozpozná kód jazyka (např. v již zmíněném php: codice_13 a codice_14) je podobný jako textové makro jazyka. Ale existují mnohem silnější plnohodnotné jazyky.

Makro (od Řeckého slova „μακρό – „velké“ nebo „daleko“) je v informatice definice pravidla, jak bude vstupní posloupnost transformována na výstupní posloupnost (znaků, akcí, výpočtů a podobně). Tuto transformaci označujeme jako "substituci" nebo "expanzi" makra. Původní termín byl zaveden překladači jazyka symbolických adres, kde programátor může pomocí makra zaměnit dlouhou sekvenci příkazů jediným krátkým výrazem (makrem).

宏(英语:Macro),是一种批量处理的称谓。


Historie.

V antickém Řecku byla nazývána Fasis (). První zmínka pochází od Hésioda v jeho díle "O původu bohů" (, "Theogonia" – hexametr l, 340). Pozdější autoři Apollónios z Rhodu ("Argonautica" 2.12.61), Vergilius ("Georgica" 4.367) a Aelius Aristides ("Ad Romam" 82) ji považovali za nejvýchodnější bod námořní splavnosti. Sokrates popisuje část světa, kterou znal, jako zem mezi Héraklovými sloupy a řekou Fasis, zatímco Herodotos považoval Rioni za hranici mezi Evropou a Asií.  Latinský název bažanta obecného (Phasianus colchicus), který se promítá i do angličtiny ("pheasant"), je odvozen od jména této řeky a oblasti Kolchidy (latinsky "Colchis"), jak byla ve starověku nazývána pobřežní země, jíž řeka protékala.

Průběh toku.

Odtéká z ledovců na jižním svahu hlavního rozvodňového hřebene Velkého Kavkazu. Teče v úzké a hluboké soutěsce, poté v rozsáhlé dolině mezi Lečchumským a Račinským hřbetem a pak zase skrze úzkou soutěsku. Pod Kutaisi vtéká do Kolchidské nížiny, kde se rozvětvuje na jednotlivá ramena. Koryto je zde členité, obehnané hrázemi a vyvýšené nad okolní krajinu. Ústí do Černého moře, přičemž vytváří deltu. Převážná část toku (90 %) dotéká do moře kanálem, který byl vybudován v roce 1939 za účelem ochrany města Poti před zaplavením při velkých povodních. Hlavními přítoky jsou Cchenisckali zprava a Kvirila zleva.

Vodní stav.

Zdroj vody je smíšený s převahou dešťového a na horním toku ledovcového. Nejvyšších vodních stavů dosahuje od března do října. K povodním dochází v průběhu celého roku. Průměrný roční průtok vody v ústí činí 405 m3/s. Řeka se vyznačuje velkou kalností, jež dosahuje na jaře až 2650 g/m3.

Využití.

Na řece byly vybudovány vodní elektrárny (Gumatská, Rionská). Voda na středním toku se využívá na zavlažování. Údolím řeky prochází Vojenská osetinská cesta. Vodní doprava je možná do vzdálenosti 95 km od ústí. Na řece leží města Oni, Kutaisi, Poti.

Rioni () je řeka v Gruzii (kraje Rača-Lečchumi a Dolní Svanetie, Imeretie, Samegrelo-Horní Svanetie). S délkou 327 km je nejdelším vodním tokem na území Gruzie. Povodí má rozlohu 13 400 km2.

里奥尼河(格鲁吉亚语:,)是位于格鲁吉亚西部的一条主要河流,它发源于高加索山脉,最终在波季注入黑海。


Život a dílo.

Narodil se 5. srpna 1811 ve francouzském Metzu a jeho oba rodiče byli učiteli hudby a i jejich syna Thomase hudba svedla již od velice útlého věku. Ve svých deseti letech dokonce výborně ovládal hru na piano a violoncello a v roce 1828 začal studovat na pařížské konzervatoři, kde získal mimo několika důležitých zkušeností týkající se hudby, i několik cen za svou komorní hudbu a kantáty, např. v roce 1832, byla jeho kantáta "Hermann et Ketty" oceněna Grand Prix de Rome. Ambroise Thomas byl velice pečlivým žákem a na konzervatoři velmi oblíben. I přes velký úspěch s komorní hudbou, změnil svoje zaměření a obrátil se hlavně na komponování pro divadlo, pro které tvořil téměř půl století řady baletů a oper pro vybrané pařížské obecenstvo.  I když jeho melodické, ale povrchní opery sklízely snadný úspěch, jejich tituly padly za nedlouhou dobu do zapomnění, až na několik árií nebo předeher jako je např. opera "Raymond" (1851). Thomas si začal pomalu uvědomovat, že upadá do zapomnění a slávu začínal sklízet konkurent Gounod. Na základě stále sílícího tlaku Gounoda se rozhodl, že svou slávu musí upevnit a dal se do komponování dvou oper, které přežily plynutí času a i dnes patří mezi oblíbené: "Mignon" (1866) a "Hamlet" (1868). Hned po prvních uvedeních se staly hitem a Thomas velice oblíbeným tvůrcem. Obě obsahují dojemné scény a příjemné melodicky typicky francouzského založení, ale jako hudební ekvivalenty téměř zcela neodpovídající literárním dílům Shakespearovým a Goethovým, jimiž byly inspirovány.  Na druhou stranu se však na Ambroise spustilo několik kritik, které jsou kladeny až dodnes a dalo by se říct, že Ambroise Thomase jaksi zastínily a daly vyniknout spíše jeho současníka Gounoda. Celkově posoudit dílo Ambroise Thomase je velice složité, ale některá díla jsou krásná a v historii hudby má Ambroise určitě své přednější místo. Mezi jeho méně známá díla patří i balety, např. "La Tempête", který napsal v roce 1889. Jeho dílo za hranice Francie ale proniklo především až po jeho smrti - po roce 1896, kdy zemřel ve věku 84 let jako slavný, i když trochu zastíněný především operní tvůrce.  Byl mimo jiné i učitelem hudby dalšího významného francouzského skladatele Julese Masseneta (1894 - 1912) a jeho dílo mělo vliv na několik nejen francouzských operních skladatelů.

Charles Louis Ambroise Thomas (5. srpna 1811, Mety, Francie – 12. února 1896, Paříž, Francie) byl francouzský operní skladatel období romantismu (19. století), jehož nejvíce proslavily jeho opery "Mignon" (1866) a "Hamlet" (1868). Psal i komorní hudbu, balety a kantáty.

夏尔·路易·安布鲁瓦兹·托马(,1811年-8月5日-1896年-2月12日),19世纪法国作曲家,1832年曾获得罗马最高奖(Grand Prix de Rome),1840年起开始了歌剧的创作。


Život a dílo.

Mládí a dospívání.

Narodil se 29. května 1860 v Camprodónu v provincii Girona. Jeho otcem byl Ángel Albéniz, profesí celní úředník, matkou Dolores Pascualová. K zájmu o hudbu ho přivedli rodiče. Jako zázračné dítě začal koncertovat ve svých čtyřech letech. Při svém prvním koncertě fascinoval barcelonskou společnost natolik, že jeho vystoupení považovali za podvrh. I nadále se zdokonaloval ve hře na klavír. V sedmi letech složil přijímací zkoušky na klavír na Pařížské konzervatoři, ale nebyl přijat kvůli příliš nízkému věku. V devíti letech byl přijat na madridskou konzervatoř, ale po několika měsících s trpkostí odešel. V té době v doprovodu otce absolvoval koncertní turné po severním Španělsku se svou sestrou Clementinou. Velký obdiv sklidil také ve svých deseti letech, kdy už začal pořádat recitály.  Ve dvanácti letech měl Albéniz za sebou několik pokusů o útěk z domova. Traduje se, že ve dvanácti letech dostal načerno na loď do Buenos Aires. Poté se měl dostat na Kubu a do USA a koncertovat v New Yorku a v San Francisku, poté i v Liverpoolu, Londýně a Lipsku. V patnácti letech již prý koncertoval po celém světě. Tato přehnaně dramatická historka však není úplně pravdivá. Albéniz sice v patnácti letech jezdil hrávat po světě, ale v doprovodu otce, který jako celní úředník cestoval poměrně často. Z porovnání dat Isaakových koncertů při jeho údajném dobrodružství a otcova cestovního deníku vyplývá, že cestovali společně.  Po krátkém pobytu na konzervatoři v Lipsku v roce 1876 odešel studovat na Královskou konzervatoř v Bruselu, poté co mu osobní tajemník krále Alonsa, Guillermo Morphy, zařídil královskou podporu. Hrabě Morphy si Albénize velmi vážil. Albéniz později věnoval jeho ženě klavírní suitu "Sevillu" při jejím prvním provedení v Paříži v lednu 1886. Do Španělska se Albéniz vrátil v roce 1877, ale stále v něm žila touha podívat se ještě alespoň jednou do Ameriky. To se mu podařilo ještě předtím, než roku 1879 získal prestižní cenu za hudbu. V roce 1880 přijel do Budapešti, aby studoval u Ferencze Liszta, avšak zjistil, že Liszt je ve Výmaru. S Lisztem se stali přáteli, a přestože se jim nepodařilo setkat se osobně. Udržovali alespoň písemný kontakt.  V roce 1883 se setkal s učitelem a skladatelem Felipem Pedrellem, který jej inspiroval ke komponování španělské hudby. Tak vznikly např. "Španělské písně". První věta této suity (Preludium), po skladatelově smrti přejmenované na "Asturias (Leyenda)", dnes patří mezi nejslavnější skladby kytarového repertoáru, ačkoliv byla původně zkomponována pro klavír. (Pro kytaru bylo přepracováno mnoho Albénizových skladeb, zvláště Franciskem Tárregou.)

Vrchol tvorby.

V roce 1883 se oženil se svou žačkou, Rosinou Jordanaovou, s níž měl tři děti: Blanku (zemř. 1886), Lauru (malířku) a Alfonse, který po roce 1900 hrál fotbal za Real Madrid a později se věnoval dráze diplomata. V roce 1885 se po velkém rozhodování odstěhoval spolu s rodinou do Madridu, kde pokračoval v koncertní činnosti, kterou si získával stále větší přízeň. Za vrchol jeho koncertní kariéry se považuje období 1889–92, kdy koncertoval po celé Evropě. S koncertováním však skončil v 90. letech, protože se rozhodl věnovat skladbě.  Slavné písně inspirované texty španělského spisovatele Gustava Adolfa Bécquera zkomponoval v Americe. Albéniz napsal dvě verze, jednu pro zpěv a druhou pro recitátora a klavír. Módní žánr těchto let také poskytuje důležité informace o vlivu, který mladý Albéniz měl a dokresluje atmosféru hudby během svého pobytu na Kubě).  Isaac Albéniz nevydržel žít na jednom místě více než několik let. Byl to člověk, který rád objevoval nová místa, nové kraje a tomu odpovídá i to, že se v roce 1890 odstěhoval do Londýna, kde žil do roku 1893. Zde si u něho bohatý bankéř a amatérský spisovatel Francis Money-Coutts, 5. baron Latymer objednal zhudebnění svých libret, ale z trilogie o Artušovi se dochovala jen první opera, "Merlin" (1898-1902). Myslelo, že je ztracena, ale později byla zrekonstruována a provedena. Příznivě byla přijata i lyrická komedie, "Pepita Jiménez" (1896). Několikrát navštívil Paříž, kde se setkával s Debussym, který jej ovlivnil. Studoval také u Dukase a d'Indyho.  Ke konci života se Albéniz vrátil ke komponování klavírní hudby. Jeho skladatelská nesmrtelnost spočívá v kompozicích pro klavír, v němž byl virtuos. Jeho klavírní hudba je podrobně propracovaná, obsahuje bohatství španělského koloritu a je nástrojově nesmírně obtížná. Mezi takováto díla patří i jeho "Španělské písně", často hrané na kytaru; "Španělská suita", ale za opravdu mistrovské dílo je považována jeho suita dvanácti klavírních „impresí“, nazvaná "Iberia" (1906-8)

Poslední léta.

Isaac Albéniz onemocněl v roce 1900 tzv. Brightovou nemocí postihující ledviny. Zemřel 18. května 1909 v nedožitých 49 letech v Cambo-les-Bains. Několik týdnů před smrtí mu francouzská vláda udělila nejvyšší vyznamenání, Velký kříž čestné legie. Je pohřben na hřbitově Montjuïc v Barceloně.

Popularita.

Dílo Albénize se dostalo za hranice Španělska převážně až po jeho smrti. Nejdříve se začalo objevovat ve městech, kde Albéniz žil či nějaký čas působil. Mezi tato města patří Londýn, Paříž a Madrid. Během života si slávu získával poměrně těžko. Na poli světové hudby doznívala vlna obliby Gounoda, a tak, i přes svou pozdější slávu ve Španělsku, zůstal k němu svět poměrně lhostejný. K jeho znovuobjevení pak došlo v 2. polovině 20. století. Jeho hudba si znovu začíná dobývat místo v hudební historii. Albéniz si získal místo v encyklopediích i mezi kritiky a stal se oblíbeným skladatelem.

Isaac Albéniz, vlastním jménem Isaac Manuel Francisco Albéniz y Pascual, (IPA: ) (29. května 1860, Camprodón, Girona (Katalánsko) – 18. května 1909, Cambo-les-Bains) byl jeden z největších a nejvlivnějších španělských hudebních skladatelů a klavíristů období romantismu. Je znám především pro své klavírní skladby. Jeho dílo zahrnuje i několik oper.

伊萨克·曼努埃尔·弗兰西斯科·阿尔贝尼斯·帕斯卡尔(,1860年-5月29日-1909年-5月18日),西班牙作曲家,钢琴家。


Dějiny.

Sasové, Anglové a Jutové.

Sasové přišli poprvé na území dnešní Anglie v roce 450 na žádost britského náčelníka Vortigerna, aby mu pomohli proti Piktům. Sasové byli skvělí válečníci, proto postupně dobyli území na jihu, východě a středu Británie, kde zakládali svá království. Bojovali hojně i mezi sebou, avšak jen dynastii Cerdikovců se podařilo posléze v 9. století sjednotit sedm území a vytvořit tak středověkou jednotnou Anglii.

Anglosaská království.

Jedním z prvních známých saských králů na území Británie byl Hengest, který roku 455 založil království Kent. Ten lstí zneškodnil britské vyslance (Noc dlouhých nožů) u Stonehenge, kteří přišli vyjednávat o míru.  Další anglosaský král Cerdic připlul z kontinentu do Británie roku 494 a založil roku 519 království Wessex. Byl zakladatelem rodu Cerdikovců, který vládl v Anglii až do roku 1066 a jehož členem byl i Alfréd Veliký.  Sv. Gilda (zemřel 570) poprvé zavedl mezi Sasy křesťanství (oženil se s křesťankou). O této době pojednává dílo De Excidio Britonum (De Excidio Britanniae).  Saský král Northumbrie Ethelfrith chtěl dobýt roku 605 další území (bitva u Chesteru), vyvraždil královskou rodinu a hodlal se spojit s východoanglickým králem Raedwaldem. Ten však umožnil přeživšímu královskému synovi Edwinovi ujmout se trůnu. Spolu s Readwaldem pak porazili Ethelfritha (617) a spojili východní Anglii s Northumbrií a Walesem. Edwin byl zabit v bitvě roku 632, také on byl zastáncem křesťanství. Král východní Anglie Readwald je pohřben u Sutton Hoo v dřevěné lodi – nedávno to potvrdil archeologický průzkum – dle něj Sasové byli na stejné řemeslné úrovni jako Římané v době svého vrcholného rozvoje.  Anglii v počátcích středověku tvořila tzv. heptarchie – sedm království situovaných na jihu, jihovýchodě a středu Anglie. Království byla vytvořena Sasy: Northumbrie, Mercie, Kent, Východní Anglie, Essex, Sussex a Wessex. Sasové v Anglii zavedli dnešní názvosloví Sussex (South Saxons), Essex (East Saxons), Middlessex (Middle Saxons) a Wessex (West Saxons). Např. Wales je odvozeno z germánského výrazu pro cizince.  Tato území pak vytvořila v 9. století království, sjednotil je král Wessexu Egbert (roku 827 jmenován anglickým králem) a pod vedením Alfréda Velikého (848–899) vzkvétalo. Sedm království se změnilo v hrabství a dodnes tento správní systém funguje, ovšem pro celou Anglii. Vytvořili na hranicích opevněná města a dovedli se tak účinně bránit proti nájezdům Keltů a hlavně Vikingů, kteří vytvořili své území na východě Anglie (Danelaw). Království padlo až vpádem Normanů roku 1066 – bitva u Hastingsu.

Anglosasové je kolektivní označení obvykle užívané k popisu kulturně a jazykově spřízněných kmenů žijících na jihu a východě ostrova Velká Británie zhruba od poloviny 5. století až do doby normanského dobytí země v roce 1066. Anglosasové hovořili germánskými dialekty a podle Bedy Ctihodného byli potomky dvou mocných germánských kmenů, Anglů a Sasů původem ze současného severního Německa, a Jutů z dnešního Dánska.

盎格鲁-撒克逊(英语:Anglo-Saxon) 是个统称,通常用来形容5世纪初到1066年诺曼征服之间,生活于大不列颠东部和南部地区,语言和种族相近的民族。 他们使用非常近似的日耳曼方言,历史学家比德认为其是三个强大日耳曼部族-源自日德兰半岛的盎格鲁人和朱特人、以及来自之后称作下萨克森地区的撒克逊人的后裔。盎格鲁人有可能来自盎格恩半岛,比德描述他们的整个国家都来到了不列颠,留下他们空空的古老大地。


Výhody a nevýhody trie vzhledem k binárnímu vyhledávacímu stromu.

Výhody oproti binárnímu vyhledávacímu stromu:  Konstrukce trie, ať už dávková nebo postupným přidáváním, je implementačně trochu složitější než u binárního vyhledávacího stromu. To platí zvláště při použití optimalizací a optimalizovaných variant.

Užití.

Jako náhrada jiných datových struktur.

Trie může nahradit hašovací tabulku, oproti které má následující výhody:  Má také ale nevýhody:

Reprezentace slovníku.

Častou aplikací trie je uložení slovníku, např. v mobilních telefonech. To využívá schopnosti trie rychle vyhledávat, vkládat a odstraňovat záznamy.  Trie je také vhodné pro implementaci algoritmů přibližného matchování, jako jsou ty používané v programech pro kontrolu pravopisu.

Algoritmy.

Následující pseudokód ukazuje obecný algoritmus zjišťující, jestli je daný řetězec v trie. Pole "naslednici" obsahuje následníky uzlu, koncový uzel je ten, který obsahuje platné slovo.  codice_1

Řazení.

Lexikografické řazení skupiny prvků může být provedeno jednoduchým algoritmem založeným na trie:  Tento algoritmus je formou číslicového řazení.  Trie tvoří základní datovou strukturu burstsortu, v současné době nejrychlejšího známého algoritmu pro řazení řetězců založeném na využití cache.  Paralelní algoritmus pro řazení N klíčů založený na trie je O(1), pokud je N procesorů a klíče mají konstantní horní omezení. Existuje možnost, že klíče mohou kolidovat tím, že mají společné prefixy, nebo jsou identické, což snižuje výhodu rychlosti zpracování více paralelně pracujícími procesory.

Fulltextové vyhledávání.

K indexování všech sufixů v textu za účelem rychlého fulltexového vyhledávání může být použit speciální druh trie, sufixový strom. Dalším využitím může být hledání nejdelšího společného prefixu.

Trie nebo prefixový strom je datová struktura, která se používá pro uchovávání dvojic klíč-hodnota, kde klíči jsou obvykle řetězce. Na rozdíl od binárního vyhledávacího stromu, kde se podle hodnoty uzlu rozhoduje, do které větve sestoupit, trie v každém uzlu obsahuje všechny podřetězce, kterými může pokračovat řetězec v dosud prohledané cestě. Všichni následníci uzlu mají společný prefix, který je shodný s řetězcem přiřazeným k danému uzlu. Kořen je asociovaný s prázdným řetězcem. Hodnoty obvykle nejsou asociovány se všemi uzly, ale jen s listy a některými vnitřními uzly, které odpovídají klíčům.

在计算机科学中,trie,又称前缀树或字典树,是一种有序树,用于保存关联数组,其中的键通常是字符串。与二叉查找树不同,键不是直接保存在节点中,而是由节点在树中的位置决定。一个节点的所有子孙都有相同的前缀,也就是这个节点对应的字符串,而根节点对应空字符串。一般情况下,不是所有的节点都有对应的值,只有叶子节点和部分内部节点所对应的键才有相关的值。


Historie.

Rané počátky tvorby.

Tim Armstrong a Matt Freeman působili během let 1987-1989 ve skupině Operation Ivy. Když se Operation Ivy rozpadla, rozhodli se vytvořit novou kapelu, založili tedy hardcore punkovou formaci zvanou Generator, která se ovšem také brzy rozpadla. V roce 1991 se Tim a Matt rozhodli se pokusit založit jinou skupinu. Přibrali bubeníka Bretta Reeda a vytvořili Rancid.

Roky tvorby a úspěchů (1991–2003).

První vydaná nahrávka skupiny Rancid byla 1992 EP, která vyšla u bývalého vydavatelství kapely Operation Ivy, Lookout! Records. Krátce po vydání kapela podepsala smlouvu s Epitaph Records, vydavatelstvím Bretta Gurewitze, kytaristy skupiny Bad Religion. V roce 1993 vydali Rancid u Epitaphu debutové album Rancid.  Během práce na následujícím albu doplnil kapelu Billie Joe Armstrong ze skupiny Green Day, aby spolupracoval na tvorbě skladby „Radio“. To ho přivedlo až k živému vystupování se skupinou. Tim Armstrong ho nakonec požádal o členství ve skupině, ale Joe se rozhodl zůstat u Green Day. Poté co Joe odmítl, Lars Frederiksen změnil svůj názor a rozhodl se skupinu doplnit.  Frederiksen hrál poprvé se skupinou na albu z roku 1994, Let’s Go. Toho roku měla velký úspěch jejich spřátelená kapela The Offspring se svým albem Smash. The Offspring vzali Rancid na společné turné a pomohli tak jejich prvnímu albu dosáhnout značného úspěchu. Díky tomu byla kapela oslovena některými hlavními hudebními vydavatelstvími, včetně Madonny a Maverick Records.  Skupina se nakonec rozhodla zůstat u Epitaphu a následující rok vydala své třetí album s názvem...And Out Come the Wolves. Nové album rychle překonalo Let’s Go v počtu dosažených úspěchů, zejména díky skladbám "Roots Radicals", "Time Bomb" a "Ruby Soho".  V roce 1998 vydali Rancid své čtvrté album nazvané Life Won't Wait. Toto album se poněkud vymyká z předchozího hudebního stylu skupiny a kombinuje punkrock s prvky reggae, rockabilly, dubu, hip-hopu a funku. Díky tomu bývá často srovnáváno s albem "Sandinista!" skupiny The Clash.  Druhé album pojmenované Rancid bylo vydáno ve vydavatelství Tima Armstronga Hellcat Records (což byla divize Epitaphu). Toto album ovšem již nedosáhlo úspěchů předchozích dvou.  Roku 2002 vydali Armstrong, Freeman a Reed tři skladby pod názvem Devil’s Brigade, jednu na kompilaci Give 'Em the Boot III a dvě na 12" LP. V témže roce všichni čtyři členové skupiny nahráli BYO Split Series, Vol. 3, společné album s kapelou NOFX, kde Rancid hraje skladby NOFX a naopak.  V roce 2003 vyšlo album "Indestructible". Opět bylo vydáno Hellcat Records, ale nově bylo distribuováno Warner Bros. Records. "Indestructible" obsahuje populární skladbu „Fall Back Down“ a v žebříčku se objevilo ze všech alb skupiny Rancid nejvýše.

Odmlka (2004–2005).

V roce 2004, po turné propagujícím "Indestructible", udělala skupina výraznou přestávku v tvorbě. Členové skupiny trávili čas prací na vlastních projektech, ačkoliv oficiálně se nerozešli.  Armstrong pokračoval ve hraní se svojí vlastní skupinou The Transplants, která v roce 2005 vydala své druhé album s názvem "Haunted Cities". Také přispěl doprovodnými vokály k singlu Cypress Hill „What's Your Number?“, z jejich desátého alba "Till Death Do Us Part" a ačkoliv se v klipu objevuje s kytarou, na albu přispěl skutečně jen zpěvem na pozadí.  Frederiksen pokračoval v práci se svojí vlastní kapelou Lars Frederiksen and the Bastards a v roce 2004 vydal její druhé album "Viking".  Freeman v roce 2004 krátce účinkoval se Social Distortion, jako náhrada za Johna Maurera, dokud skupina nenašla současného baskytaristu Brenta Hardinga.

Reformace (od 2006).

Počátkem roku 2006 se skupina opět sjednotila, aby mohla vystoupit na úspěšném turné a zahrála několik akustických vystoupení jako součást série koncertů Hellcat Nights pořádané Hellcat Records. Bylo to poprvé, co kapela hrála pohromadě od předchozí odmlky. 13. dubna 2006 skupina oznámila, že má v plánu celosvětové turné začínající v červenci 2006 a vydání DVD obsahujícího 31 videoklipů. Také určila jaro 2007 jako prozatímní datum vydání dosud bezejmenného nového alba.  22. května 2007 vydal Armstrong své dlouho očekávané sólové LP "A Poet's Life". Samostatné skladby měly být vydávány jako volně stažitelné na stránkách Epitaphu, ale je také možné je koupit v obchodech s nahrávkami a online. Deska představuje 10 skladeb a album samotné je doplněno bonusovým DVD s klipem ke každé skladbě.  3. listopadu 2006 opustil Brett Reed Rancid a byl nahrazen Brandenem Steineckertem, bývalým bubeníkem skupiny Used. Steineckert opustil Used z neznámých důvodů, ale sám ohlásil, že kvůli tomu necítí hořkost a chce se stát permanentně členem Rancid.  Soudě podle nového Steineckertova blogu, předpokládá skupina, že se dá na podzim roku 2007 dohromady a začne pracovat na novém albu, které plánuje vydat v únoru 2008. Je to první album, které nenahrají ve své klasické sestavě, Steineckert nahradí za bubny Reeda.  23. července 2012 Rancid vůbec poprvé v historii vystoupili v České republice. Pražský koncert ve zcela zaplněném Velkém sále Paláce Lucerna byl jednou z prvních zastávek evropské části celosvětového tour ku příležitosti dvaceti let kapely.

Rancid je punková skupina založená roku 1991 Mattem Freemanem a Timem Armstrongem v kalifornském Berkeley.

恶臭合唱团(英语:Rancid),于1991年成立,美国著名朋克乐队。它是由提姆·阿姆斯壮(Tim Armstrong)与麦特·费曼(Matt Freeman)于加州阿拉米达县阿尔巴尼(Albany)创立。目前的成员有提姆·阿姆斯壮(Tim Armstrong,吉他手与歌手)、拉斯·弗瑞德里克森(Lars Frederiksen,吉他手与歌手)、麦特·费曼(Matt Freeman,贝斯手与歌手)与布兰登·斯坦科特(Branden Steineckert,鼓手)。


Historie.

Pozoruhodný vzestup starověkých Athén patrně začíná reformami voleného vládce Solóna, který roku 594 př. n. l. zrušil otroctví za dluhy, rozdělil svobodné občany do čtyř tříd podle majetku a přiznal jim odstupňovaná práva. Posílil moc lidového shromáždění ("ekklésia") a zavedl přezkoumatelnost každého úředního rozhodnutí před soudem. Solónovy reformy dále prohloubil Kleisthenés, přesto se roku 561 př. n. l. chopil moci tyran Peisistratés, po pádu tyranie v roce 510 př. n. l. však nastal zřetelný posun k demokracii. Po vítězstvích v Perské válce (bitva u Marathonu, 490 př. n. l., a u Salaminy 480 př. n. l.) se Athény staly první námořní mocností a rozšířily své panství na další města Athénského námořního spolku.  Úspěšný vladař Periklés (490-429 př. n. l.) dovedl Athény na politický vrchol a staral se i o zvelebení města, zejména staveb na Akropoli. Město se však zapletlo do válečných sporů zejména se Spartou a na velkou epidemii tyfu (?) zemřel roku 429 patrně i Periklés. Do tak zvané Peloponéské války mezi řeckými obcemi se vložili také Peršané a roku 404 byly Athény definitivně poraženy.  Athény tak zřetelně ztratily na významu, kulturní a umělecký život však pokračoval a ještě ve 4. století př. n. l. přinášel velmi cenné plody. Obnovila se demokratická vláda a v menším měřítku i námořní spolek. Athény vycházely vstříc makedonskému králi Filipovi II., ale pod vlivem řečníka Démosthena vznikl protimakedonský spolek většiny řeckých měst, který byl ovšem roku 338 př. n. l. v bitvě u Chairóneie poražen. Filip i jeho syn Alexandr Veliký († 323) měli úctu k řecké vzdělanosti, po Alexandrově smrti však bylo město střídavě pod vládou dosazených správců a demokraticky volených vůdců.  Ve sporech mezi Makedonci a Římany stály Athény na straně římské republiky, protože však podpořily pontského krále Mithridata, dobyl je a roku 88 př. n. l. vyraboval římský generál Sulla. Athény se ovšem dále těšily pověsti kulturního centra a císař Hadrián zde postavil řadu velkolepých staveb. Jako centrum novoplatonismu je však postihl zákaz pohanských bohoslužeb (391) a zejména uzavření Platónovy akademie východořímským císařem Justiniánem v roce 529. Mistři akademie uprchli do Persie, po několika letech se však zase vrátili do Římské říše. Když kolem roku 580 Athény zpustošili avarští a slovanští válečníci, byl to konec starověkých Athén.

Popis.

Městské hradby ohraničovaly plochu o průměru přibližně 1,5-2 km a podle Xenofonta mělo město na vrcholu své slávy přes 10 tisíc domů. V hradbě byla řada bran a branek, nejdůležitější z nich byla brána Dipylon na severozápadě, Acharnská brána na severu, Diocharova brána na východě, Itonská brána na jihu a Pirejská na jihozápadě. Pirejskou branou se vstupovalo do 7 km dlouhého koridoru "Dlouhých zdí", který vedl do přístavu Pireus s vlastní hradbou.  Starému městu vévodil skalnatý pahorek Akropolis (řec. Horní město), z jihu i ze severu ohraničený nepřístupným skalním srázem, na němž stál od nejstarších dob athénský hrad s hlavními chrámy (Parthenon, Erechtheion) a vstupní branou (Propyleje) na západní straně. Asi 200 m západně od Akropole je daleko menší skalnaté návrší Areopág (Areova skála) s plošinou na vrcholku, kde se scházel nejstarší athénský soud. Na sever pod Areopágem se rozkládá stará agora, veřejné prostranství a tržiště s množstvím veřejných budov, sloupořadí a chrámů. Východně od ní vznikla v římské době nová agora čili forum.  Už v klasické době se město rozšířilo i za hradby. Patrně nejvýznamnější byla čtvrť Kerameikos na severozápadě, zčásti uvnitř a zčásti vně hradeb. Byla čtvrtí hrnčířů a asi nejvýznamnější athénské exportní výroby. Od jejího názvu se odvozuje slovo keramika. Ve vnějším Kerameiku byla platónská Akademie. Za hradbami směrem na východ leželo Aristotelovo Lykaion a směrem na jihovýchod Panathénajský stadion.

Život ve starověkých Athénách.

Vzdělávání.

Škola byla jen pro svobodné chlapce, což je dnes těžko představitelné, v 5. století př. n. l. to však byl nesmírný pokrok. Hlavní předměty vyučování byly čtení, psaní a hudba. Každý občan se to potřeboval naučit, stejně jako hru na hudební nástroj, protože hudba byla součástí každé slavnosti a oslavy. Hned vedle učebny se nacházela také palestra, prostranství pro tělesnou výchovu. V Athénách bylo důležité umět číst, protože všechny zákony byly vytesané do kamene. Děti také četly díla velkých básníků, jako například Homéra, a některé se učily nazpaměť. Psalo se na voskové tabulky, jejichž povrch se mohl vyhladit a znovu použít k psaní. Dívky se zaučovaly doma pečovat o domácnost, příst a tkát, některé ženy si však získaly slávu zejména hudbou a psaním básní.

Postavení žen.

Sňatky se domlouvaly mezi rodiči, často i bez vědomí nevěsty a ženicha, protože ve sňatku šlo i o rodinný majetek. V chudších domech na tom žena nebyla o mnoho lépe než otrokyně. Bohatší muži trávili většinu času mimo dům. Večer si mohli pozvat domů k jídlu své přátele, ale jejich manželky a dcery se večeře nesměly zúčastnit. Bohatí muži se setkávali při společné pitce, známé jako symposium. Leželi přitom na lehátkách a nechávali se obsluhovat otrokyněmi. Často si zdobili hlavy květinami, pilo se víno smíchané s vodou. Hosté mezi sebou soutěžili ve zpěvu a hře na lyru, také recitovali básně.

Filosofie a vědecké bádání.

Athéňané byli nesmírně zvídaví. Chtěli vždy pochopit, jak určité věci fungují, lékaři se snažili porozumět podstatě nemoci, astronomové pozorovali hvězdy. Vědci jako Aristotelés studovali svět okolo sebe, různé živočichy, rostliny i lidi. Zaznamenávali své myšlenky a položili tak základy moderní matematiky a jiných věd. Filosofové jako Platón a Sókratés si kladli otázky jako například: "„Co to je dobrý člověk?“" nebo "„Jak nejlépe řídit stát?“" Pro dnešní dobu jsou zajímavou studií jejich diskuse, které byly zaznamenávány. Obvyklým místem, kde se setkávali filosofové se studenty, byla stěnná sloupová síň (stoa).

Politický systém.

Athénský politický systém založil Solon ( 638-555 př. n. l.), který privilegia starých rodů (eupatridů) nahradil čtyřmi majetkovými třídami. Propustil všechny, kdo se dostali do otroctví kvůli dluhům a zakázal prodeje občanů do otroctví. Athénskou ústavu dále reformoval Kleisthenés (asi 570-507), který výrazně posílil její demokratické rysy. Nejvyšší výkonnou funkcí byla funkce archonta; bylo jich 9 a do funkce se později volili na 1 rok. Archonti měli vojenskou, náboženskou a soudní funkci. Na všeobecném sněmu se volilo do úřadů a do rady pěti set.  Úředníci původně neměli plat, teprve Periklés (500-429 př. n. l) nařídil, že úředníci musí mít platy, i když ne příliš veliké. Díky tomu mohli i chudí muži zastávat veřejné úřady.

Athénská demokracie.

V Athénách byli považováni za občany svobodní muži, kteří dosáhli věku 20 let a jejichž oba svobodní rodiče pocházeli z Athén. Pokud mladík splňoval tyto podmínky, byl zařazen do "seznamu shromáždění" ("pinax ekklesiastikos," πίναξ ἐκκλησιαστικός) a nastoupil obvykle dvouletou vojenskou službu - efebii. Teprve pak se stal občanem s právy a povinnostmi, které odpovídaly jeho majetkové třídě. Na rozdíl od dnešních představ o demokracii se ovšem veřejného života a hlasování ve shromážděních nemohly účastnit ženy, závislé osoby a otroci ani přistěhovalci.  Běžně se tedy na chodu společnosti mohli podílet až muži starší dvaceti let (např. ve Spartě až od 30 let). I tak se však očekávalo, že nebudou při hlasování promlouvat k věcem, o nichž pravděpodobně nic nevědí. Kovářův názor na stavbu chrámu nebyl relevantní. Pokud se ale jednalo o věci vládní, nikoliv technické, mohl se k nim vyjádřit každý občan.

Náboženství.

Athéňané považovali bohy za mocné bytosti, které lidem mohou uškodit nebo pomoci. Věřilo se, že nejvýznamnější bohové žijí na hoře Olympu na severu Řecka. Počítali k nim Dia, nejvyššího boha, Héru, jeho manželku, Afrodítu, bohyni lásky, Poseidóna, boha moře a původce zemětřesení. Bohům se obětovala zvířata nebo víno a doufalo se v jejich přízeň.  Athéna byla bohyní moudrosti a vítězné války. Athéňané věřili, že olivy do jejich města přinesla ona a na Akropoli uctívali prastarý olivovník, který zde prý zasadila. Od bohů Řekové očekávali pomoc všude tam, kde si nemohli pomoci sami: v nemoci, v neštěstí, ve válce. Cítili se být na nich závislí a pomocí modlitby a obětí se snažili ovlivnit svůj osudi. Města mezi sebou soutěžila, které z nich postaví větší a lépe vyzdobený chrám. Uvnitř chrámu Parthenónu v Athénách býval uložen městský poklad. Uprostřed byla socha bohyně Athény, pokrytá zlatem a s tváří vyřezanou ze slonoviny. Řecké chrámy byly vždy obklopeny sloupy z mramoru. Stejně jako je Pražský hrad dominantou Prahy, je Akropolis dominantou Athén. Tato pozoruhodná stavba byla pevností jak ve starověku, tak i ve středověku. Muzeum pod Akropolí dnes patří mezí nejkrásnější a nejbohatší archeologické světové sbírky. Centrum antických i dnešních Athén tvoří starověká Agora, podivuhodná architektonická památka. Dříve, ještě za dob největší slávy, zde stály administrativní budovy, chrámy i soudy. Tady se nakupovalo, prodávalo, dělala se politika a diskutovaly aktuální otázky.

Války.

Války a povstání byly v řeckém světě pravidlem, kdežto mír představoval spíše výjimku. Ve starších dobách šli do války všichni svobodní muži a řečtí stratégové objevili význam vojenské disciplíny, kdy všichni vojáci poslouchají své velitele. Řekové byli vždy dobrými námořníky s technicky vyspělým loďstvem. K jednomu z největších athénských námořních vítězství došlo u ostrova Salamíny roku 480 př. n. l. Peršané zaútočili na Řeky s velkým loďstvem, které se Athéňanům podařilo vlákat do úžiny a zničit. O řeckých lodích se můžeme poučit z maleb na keramice a z vyobrazení na mincích, která oslavovala námořní vítězství.

Athény, řecky Αθήνα, v moderní řečtině "Afína", hlavní město dnešního Řecka, byly osídleny již v neolitu a někdy kolem roku 1600 př. n. l. vznikla na pozdější Akropoli krétská (minojská) osada s palácem. Od 6. do 3. století př. n. l. byly Athény nejvýznamnějším z řeckých městských států a centrem řecké politiky, obchodu, umění (Sofoklés, Eurípidés, Feidiás) a řecké filozofie (Sókratés, Platón, Aristotelés).

古雅典是一个古希腊城邦。城邦时代,位于阿提卡平原,科林斯湾和爱琴海的汇流之地。核心是高地卫城,依靠阿瑞斯山,后来成为在阿提卡平原发展而成的城邦。


Historie.

Slovo „salát“ pochází z francouzského "salade", či italského "insalata" odvozeného z latinského "sallita" v původním významu „nasolit“, tedy „naložit do soli“.  První publikací, která pojednává výhradně o salátech byla kniha Johna Evelyna "Acetaria: A Discourse on Sallets" vydaná v Londýně v roce 1699. Ta uvádí, že zeleninové saláty pochází z Itálie a Nizozemska.

Ingredience a přílohy.

Kromě listů salátu (např. hlávkový salát nebo ledový salát) jsou užívány jako ingredience různé druhy zeleniny, bylinek, koření (zejména sůl, pepř), citronová šťáva, krutony (pouze pro posyp), jedlé houby, olivy, různé druhy masa (zejména šunka, slanina či kuřecí maso, ale i maso nasolené, vařené nebo uzené), sýrů (ementál, mozzarella), mořské plody nebo ryby (většinou tuňák). Jako doplněk pikantních salátových jídel se někdy podává bílý chléb.

Salátová jídla s jiným základem než listovou zeleninou.

Existují také saláty, jejichž základem ani ingrediencí není listová zelenina:

Zálivky a dresinky.

Vinaigrette je jeden ze základních zálivek dělaný z octa a oleje. Základní druhy zálivek a dresinků se dají různě variovat přidáváním dalších chutí a vůní, např. přidáním čerstvých bylinek jako je např. petržel, bazalka, pažitka nebo oregano. Další součástí dresinku může být např. česnek, stejně tak šalotka, křen nebo chilli.

Nejjednodušší druhy zálivek.

V odměřeném množství vody se rozpustí cukr a sůl. Následuje přidání octa nebo oleje, dochucení citrónem a dobré promísení. Na saláty lze tvořit zálivky z mléka či smetany. Cukr se rozmíchá v mléce nebo ve smetaně, jogurtu či podmáslí a podle chuti přikyselí.

Salát je pokrm připravovaný z jednoho či více druhů potravin pokrájených na menší kousky a ochucených nejčastěji zálivkou nebo dresinkem. Nejčastější ingrediencí v salátech je listová zelenina. Saláty se mohou podávat jako předkrm (např. Caprese), jako příloha jídla, jako hlavní chod nebo i jako dezert.

沙律(),是西餐中的一道普遍菜式,通常是配菜或前菜,有时也会作为一道主菜。沙拉可被视为凉菜。