Dějiny.

Konec 19. století - rok 1920: Počátky.

K přílivu obyvatel docházelo v rámci tzv. alijí. Nově příchozí byli k příchodu různě motivováni, ať už se jednalo o důvody náboženské, či politické. Velká část olim (imigrantů v rámci alijí) přišla v důsledku protižidovských pogromů v carském Rusku a později kvůli vzestupu národního socialismu v Evropě. V důsledku židovského přistěhovalectví docházelo k arabským nepokojům.

1920 - 1948: Britský mandát Palestina.

Dne 14. května 1948 na základě plánu OSN vyhlásil Izrael nezávislost. V roce 1917 vydal britský ministr zahraničí Arthur Balfour deklaraci, v němž sděluje, že "„vláda jeho Veličenstva pohlíží příznivě na zřízení národní domoviny židovského lidu v Palestině.“" Po první světové válce došlo k rozpadu Osmanské říše a území současného Izraele, Palestinské autonomie a Jordánska, byla dána do správy Spojenému království, jako protektorát Britský mandát Palestina. V mezidobí došlo k osamostatnění Jordánska, a tak se pro zamýšlený židovský stát připadlo v úvahu pouze území západně od Jordánu.  Během britské správy bylo Arabům i Židům umožněno se částečně podílet na správě Mandátu. Arabové sice působili na některých úřednických místech, avšak odmítli se podílet na vzniku nového legislativního orgánu, a tak se do značné míry odřízli od vlivu na dění v Mandátu. Během správy zavedli Britové kvóty pro židovské imigranty, které vyvrcholily v roce 1939 přijetím Bílé knihy. V reakci na neochotu Britů dostát svým závazkům se proti mandátní správě postavila židovská podzemní organizace Irgun, která proti britským vojenským civilním a vojenským cílům páchala atentáty. Později se z Irgunu vydělila skupina Lechi, která byla ještě militantnější. Britové nakonec nevěděli jak nastalou situaci řešit a tak v roce 1947 předali tento problém k řešení Organizaci spojených národů. Ta sestavila zvláštní komisi pro Palestinu (UNSCOP), která posléze připravila plán na rozdělení Palestiny. Tento plán byl v roce 1947 schválen Valným shromážděním OSN. Jeho rozhodnutím připadlo 54 % území mandátu Židům, kteří tvořili 1/3 obyvatelstva, zatímco Arabům, kteří tvořili 2/3 obyvatelstva, bylo určeno 46 % území. Židé plán přijali, přestože 75 % území, které jim bylo přiřknuto, byla poušť, zatímco Liga arabských států a Vysoká arabská komise plán odmítly a ihned zahájili útoky na židovské osady. Britové, kteří se z Palestiny stahovali velmi neochotně sice Araby proti Židům zvýhodňovali (Arabskou legii dokonce vedl britský důstojník), díky ilegálnímu vyzbrojování a malé koordinaci jednotlivých arabských vojenských frakcí se však Židé dokázali těmto útokům nezřídka ubránit. Židé se snažili zejména o ubránění celé oblasti, kterou jim přiřkla rezoluce OSN, v čemž jim pomohly i československé dodávky zbraní v dubnu 1948.  Úspěchy židovských vojáků zejména v Galileji vyděsily arabské obyvatele, již začali masově opouštět své domovy. Část Židů dokonce Araby zastrašovala zcela cíleně, aby je donutila k odchodu z území budoucího židovského státu. Na mnoha místech docházelo ze strany Židů k etnickému čištění území, boření domů a celých vesnic a k vyhánění místního arabského obyvatelstva. Odcházející britská vojska se nijak nesnažila tuto „nevyhlášenou válku“ nějak mírnit, ačkoli při ní docházelo i k masakrům židovského i arabského civilního obyvatelstva.  Když 14. května (tedy den před vypršením britského mandátu v Palestině) britští vojáci opustili Jeruzalém, rozhodlo se židovské vedení vyhlásit nezávislost. Slavnostní Prohlášení nezávislosti přečetl v 16 hodin v Tel Avivu David Ben Gurion. Mezinárodního uznání se Státu Izrael vzápětí dostalo od USA i SSSR.

1948 - 1967.

Druhý den nato armády pěti arabských států Izrael napadly, a rozpoutaly tak Válku za nezávislost. Po více než roce bojů bylo vyhlášeno příměří a stanoveny dočasné hranice, známé jako Zelená linie. Jordánsko anektovalo území Judeje a Samaří, známé spíše jako Západní břeh Jordánu, a Východní Jeruzalém. Egypt převzal kontrolu nad Pásmem Gazy. Krátce před válkou a během ní došlo k masivnímu arabskému exodu do sousedních arabských zemí, podle odhadů OSN na 711 tisíc Arabů, tj. zhruba 80 % dřívější arabské populace. Arabové, kteří zůstali, byli začleněni do nového státu, zatímco ti, kteří odešli, byli označeni jako uprchlíci bez práva návratu. Arabské země, kde se uprchlíci nacházeli, však nepodnikly žádná opatření vedoucí k jejich začlenění a naopak je udržovali v uprchlických táborech, využívali je jako politický trumf a uměle v nich vyvolávali nenávist vůči Izraeli.  Z území okupovaných Egyptem a Jordánskem do Izraele vyráželi tzv. fedajíni, kteří podnikali útoky na izraelské cíle a obyvatelstvo. V roce 1959 došlo k založení teroristické organizace Fatah a v roce 1965 k založení Organizace pro osvobození Palestiny (OOP), jež deklarovala cíl "„dosáhnout zničení Izraele“" a v jejíž Národní chartě se až do počátku 90. let uvádělo, že "„ozbrojené povstání je jediný způsob jak osvobodit vlast.“" V tomto období také vzniká označení „Palestinci“, které poprvé použil Jásir Arafat za účelem sjednocení palestinských teroristických organizací, palestinských Arabů, zvýšení nacionálního cítění a nenávisti vůči Izraeli.  V květnu 1967 egyptské vojsko překročilo Suez a vyzvalo jednotky OSN, aby se ze Sinaje stáhly. Protože jednotky OSN výzvu uposlechly, vyhlásil Izrael totální mobilizaci. Koncem měsíce vznikl egyptsko-jordánsko-syrsko-irácký vojenský pakt a arabské státy začaly přesouvat k izraelským hranicím své jednotky. 5. června 1967 se proto Izrael rozhodl zaútočit, zničil celé egyptské letectvo a během šesti dnů obsadil Pásmo Gazy, Sinajský poloostrov, Západní břeh Jordánu a Golanské výšiny.

1967 - 1993.

V důsledku Šestidenní války došlo k dalšímu odlivu arabského obyvatelstva. Západní břeh a Pásmo Gazy byly spravovány jako okupovaná území, zatímco východní Jeruzalém byl formálně připojen k Izraeli. Po válce probíhala v Izraeli diskuse, jak naložit se získanými územími. Silně levicové strany požadovaly jejich vrácení, zatímco silně pravicové strany o navrácení odmítaly jednat. Nakonec došlo za levicové vlády Ma'arachu k výstavbě prvních osad na strategických územích podél údolí Jordánu. Po válce došlo k velkým investicím jak v Pásmu Gazy, tak na Západním břehu a palestinští Arabové z těchto území získali povolení pro práci v Izraeli, takže došlo k plné zaměstnanosti.  V roce 1970 se v Jordánsku odehrálo tzv. Černé září, během něhož se palestinští Arabové pokusili svrhnout a zabít jordánského krále Husajna. Ten následně nařídil zaútočit na sídla OOP a vyhnal tuto organizaci ze země. OOP se přesunula do Libanonu, odkud útočila na Izrael. K mediálně nejznámějšímu teroristickému útoku došlo během letních olympijských her v Mnichově roku 1972. Došlo při něm k únosu a následnému zavraždění 11 izraelských olympioniků. Izrael odpověděl Operací Boží hněv, pokusem izraelské tajné služby Mosad zlikvidovat strůjce mnichovského útoku. V roce 1974 bylo na sedmém arabském summitu v Rabatu určeno OOP jako jediný legitimní zástupce palestinského lidu. V listopadu téhož roku bylo OOP přizváno Valným shromážděním OSN jako pozorovatel. Mezi další teroristické akce s velkou mezinárodní publicitou patřil únos letounu Air France s izraelskými turisty a jeho odlet do Ugandy. Izraelská speciální komanda Sajeret Matkal však při operaci Entebbe všechny cestující osvobodila. V důsledku útoků z jižního Libanonu došlo koncem 70. a počátkem 80. let ke konfrontaci s Libanonem. V roce 1978 to byla operace Lítání, kdy IOS zatlačily jednotky OOP až za řeku Lítání. Poté se však stáhly a území kontrolovaly jednotky OSN. Další konfrontací byla první libanonská válka, při níž došlo k úplnému vyhnání OOP z Libanonu. Tato válka a následná izraelská vojenská přítomnost v Libanonu vedla k velkým protestním hnutím v Izraeli a ke vzniku teroristických organizací Hamás a Hizballáh. Obě tyto organizace odmítají jakékoliv územní ústupky ve sporu s Izraelem. Koncem 80. let došlo k palestinskému lidovému povstání zvaného první intifáda.  První intifáda, která se také někdy označuje jako válka kamenů, byla vyvrcholením trvalého napětí mezi palestinskými Araby. Rozbuškou se stala dopravní nehoda, při které zahynulo několik Arabů. Následné násilí a nepokoje se brzy z Pásma Gazy přesunuly i na Západní břeh. Oficiálně byla intifáda vedena OOP, ve skutečnosti však byl sám Arafat intifádou překvapen. Většinou nedocházelo k ozbrojeným bojům. Palestinské akce zahrnovaly porušování veřejného pořádku, demonstrace, generální stávky, bojkoty, házení kamenů, zapalování pneumatik, graffiti, barikády a pouze občas byly zaznamenány skutečné teroristické akce, při nichž došlo k používání Molotovových koktejlů či granátů.

1993-2000: Dohody z Osla.

Během 90. let se konalo množství mírových konferencí. První se uskutečnila po Válce v Zálivu roku 1992 a nazývala se Madridská konference. Ta byla průlomová tím, že se poprvé u jednoho stolu sešly znepřátelené strany, jejichž představitelé zde spolu přímo hovořili poprvé od Války za nezávislost. Během roku 1992 docházelo k přímým schůzkám mezi Izraelci a Araby v různých městech po celém světě. Tzv. Mírová dohoda z Osla byla podepsána 13. září 1993 ve Washingtonu. Z ní vyplývalo, že má být po přechodnou dobu pěti let na území Západního břehu a pásma Gazy ustanovena Palestinská samospráva. Podepsání dohod z Osla narazilo na obou stranách na odpor radikálů, což mírový proces značně zkomplikovalo. Na palestinské politické scéně začala sílit opozice, a to zejména Hamás a Palestinský islámský džihád, která se proti Organizaci pro osvobození Palestiny a Smlouvám z Osla začala vymezovat. V Izraeli se proti smlouvě vymezila strana Likud a další pravicová uskupení, sám Jicchak Rabin byl 4. listopadu 1995 zavražděn pravicovým židovským radikálem Jigalem Amirem.  Mírový proces se poté velmi zpomalil a o rok později, po zvolení Benjamina Netanjahu z Likudu premiérem se zastavil téměř úplně. Netanjahu byl odpůrcem územních kompromisů, nicméně i přes to byly za jeho funkčního období podepsány dvě důležité dohody a to Hebronský protokol a Memorandum od Wye River. První znamenala předání posledního velkého palestinského města Arabům a druhá pak předání 13 % Západního břehu Palestincům. V roce 1999 vystřídal Netanjahua labouristický Ehud Barak. Za jeho funkčního období došlo ke konání několika mírových konferencí (nejznámější z nich v Camp Davidu v roce 2000), ale žádná z nich nebyla úspěšná. Barak v jednáních nabídl historické ústupky, včetně předání východního Jeruzaléma, avšak Arafat nabídku odmítl, jelikož se nevypořádávala s otázkou palestinských uprchlíků. Po ztroskotání jednání a poté co Ariel Šaron z Likudu vystoupil na Chrámovou horu vypukla druhá intifáda (neboli intifáda al-Aksá).

2000 - Současnost: Druhá intifáda.

Podobně jako první intifáda, i tato druhá byla výsledkem dlouhodobé frustrace palestinských Arabů. Vedou se spory, zda se jednalo o organizované vypuknutí nepokojů, či zda bylo samovolné. Mezi příčiny se kromě neúspěchu izraelsko-palestinských vyjednávání a cesty Ariela Šarona na Chrámovou horu řadí také recese palestinské ekonomiky, vysoká nezaměstnanost, výstavba izraelských osad včetně výstavby předměstí ve východním Jeruzalémě. Velkou roli během této druhé intifády hrála média. Mezi nejvíce mediálně známé obrazy této intifády patřilo zabití dvanáctiletého palestinského chlapce při přestřelce v Gaze (30.9.2000) údajně příslušníkem izraelské armády a zlynčování a umlácení dvou izraelských záložníků v Ramalláhu (12.10.2000). Na obou stranách konfliktu se objevily nové způsoby boje. Mezi palestinské patřily sebevražedné bombové atentáty na izraelské občany a po stažení Izraele z Gazy v roce 2005 také raketové ostřelování jihoizraelských měst. Izrael zahájil taktiku mimosoudní likvidace teroristů. Ta fakticky znamenala, že byli vybraní palestinští teroristé likvidováni raketami vypálenými z izraelských vrtulníků. Názory na konec intifády se různí. Někteří za její konec pokládají smrt Jásira Arafata v listopadu 2004, jiní summit v Šarm aš-Šajchu, kde 8. února 2005 představitelé Izraele, Palestinců, Egypta a Jordánska vyhlásili příměří, jiní ji považují za neukončenou.  V roce 2001 se konaly předčasné premiérské volby v nichž zvítězil Šaron, který vytvořil vládu národní jednoty. Po volbách v roce 2003 vytvořil pravicovou vládu, která je označovaná jako jedna z nejnacionálnějších v izraelských dějinách. Navzdory tomu prosadil v roce 2005 jednostranné stažení z Pásma Gazy, které vedlo k rozštěpení Likudu. V reakci na druhou intifádu prosadil výstavbu bezpečnostní bariéry kolem Západního břehu. V září 2005 došlo k evakuaci všech Izraelců a Izraelské armády z Pásma Gazy a severního Samařska. Šaron posléze odešel z Likudu a založil centristickou stranu Kadima, která měla v rámci územních ústupků rychle vyřešit izraelsko-palestinský konflikt. Poté co vyvolal předčasné volby však utrpěl mozkovou mrtvici, po níž upadl do kómatu, z něhož se neprobral.  V roce 2007 proběhla v americkém Annapolis mírová konference, která měla vyřešit otázku územních sporů a palestinských uprchlíků. V praxi však nepřinesla žádné hmatatelné výsledky. V nedávné době se také objevil saúdský návrh řešení konfliktu, který spočívá v úplném návratu do hranic z roku 1949 (tzv. Zelená linie). To by v praxi znamenalo vrácení východního Jeruzaléma, včetně Chrámové hory, celý Západní břeh i strategicky významné Golanské výšiny.  Na konci roku 2008 eskalovalo napětí v Pásmu Gazy. Hnutí Hamás vypovědělo předchozí dvouměsíční příměří a obnovilo ostřelování izraelských měst raketami Kásam. Izrael reagoval leteckými útoky a pozemní invazí.  Kadimou vedená vláda prohrála předčasné volby do Knesetu.. Novou izraelskou vládu sestavil předseda strany Likud Benjamin Netanjahu.

Izraelsko-palestinský konflikt, jakožto součást arabsko-izraelského konfliktu je jednou z nejproblematičtějších událostí druhé poloviny 20. a počátku 21. století. Jeho počátek se datuje přibližně ke konci 19. století, kdy docházelo k prvnímu většímu osidlování Země izraelské, která je označovaná také jako Palestina. Mezi jeho klíčové sporné otázky patří Jeruzalém, palestinští uprchlíci, izraelské osady, bezpečnost, hranice a mezinárodní status a rozdělení vodních zdrojů.

以色列-巴勒斯坦冲突是持续中的冲突,为阿以冲突及中东战争的一部分。以巴冲突不能够简单地概括为所有以色列犹太人与所有巴勒斯坦阿拉伯人之间的双边冲突。在争端双方的族群里,有些个人和团体呼吁完全消灭对方在以巴冲突,双方亦皆有主张对方并非真正的民族,故无权建国的论述;现时国际的共识是支持两国方案;亦有些支持一国方案——建立一个包括现在的以色列、约旦河西岸、加沙地带和东耶路撒冷在内、种族及宗教地位平等的世俗国家。


Manželství s Richardem.

Berengarie se narodila zřejmě v polovině šedesátých let 12. století jako jedno z posledních dětí z manželství navarrského krále Sancha VI. Moudrého a Sanchi, dcery kastilského krále Alfonse VII. Podnět k manželskému svazku s Richardem Lví srdce dala Richardova energická matka Eleonora, která nechtěla dopustit spříznění s Kapetovci. Sňatku předcházelo nevěstino únavné putování za budoucím chotěm z jižní Francie přes Alpy a Lombardii do Pisy. Odtud se plavily obě dámy na Sicílii, kde v Reggiu di Calabria 30. března 1191 došlo k setkání.  Richard Lví srdce totiž stejně jako francouzský král Filip vyslyšel volání křesťanstva na záchranu Jeruzaléma a vydal se na křížovou výpravu. Bylo mu dvaatřicet let a dle současníků byl světlovlasý, prchlivý a přes svůj pokročilý věk dosud nebyl ženatý. Dodnes se zpochybňuje jeho sexuální orientace. Slovy Richardova současníka:  Královna matka zanechala Berengarii v Mesině a vrátila se zpět do Anglie. Svatba byla prozatím pro právě probíhající postní dobu odložena a navarrská princezna se přidala ke křížové výpravě. Dle kronikáře Richarda z Devizes byla při odjezdu z Messiny zřejmě stále pannou. Společně se svou budoucí švagrovou Johanou, vdovou po sicilském králi Vilémovi se během plavby prozíravě vyhnula hrozícímu zajetí u kyperského města Amathos. 12. května 1191 se provdala v Limassolu za Richarda a vzápětí byla korunována anglickou královnou.  Na počátku června 1191 vyplula výprava z Kypru směrem ke Svaté zemi. Berengarie trávila většinu výpravy po boku švagrové Johany. Levantu obě ženy opustily společně s Damselou, dcerou svrženého kyperského císaře Izáka Komnena 29. září 1192, kdy vypluly směrem k Evropě. Poklidná plavba byla zakončena v Brindisi a pak se vydaly směrem k Římu, kde také zůstaly. Richard takové štěstí neměl, cestu mu zkomplikovala bouře a tak se vydal přes Korfu, Dubrovník a Rakousko, které se mu stalo osudným. Ve vsi Erdberg (dnešní součást Vídně) byl i přes svůj převlek rozpoznán a zajat. V zajetí strávil více než rok.  Manželé se setkali po mnoha peripetiích až 4. dubna 1195 pravděpodobně v Le Mans a usadili se v Thorée.

Královna vdova.

Richard zemřel 6. dubna 1199 za války s místohrabětem z Limoges na následky zranění kuší při obléhání hradu Châlus. Ke zranění došlo 26. března, po lékařském zákroku, kdy se chirurg snažil šíp z páteře vyjmout, začala Richarda sužovat horečka a infekce zkázu dokonala. Stačil včas vyrozumět svou matku, která dlela v klášteře Fontevrault a zemřel jí v náručí. Richardovo srdce bylo pohřbeno v katedrále Nanebevzetí Panny Marie v Rouenu, tělo v opatském kostele ve Fontevraultu a vnitřnosti na hradě Chalus. Manželství zůstalo bezdětné.  Jako vdova žila Berengarie v Chinonu a pak v Le Mans, kde dodnes stojí dům, kde údajně královna vdova přebývala. Zemřela roku 1230 ve věku snad i sedmdesáti let a je pohřbena v cisterciáckém klášteře Epau, který založila roku 1229 a trávila v něm podzim života.

Berengarie Navarrská ( "Bérangère de Navarre", "Berenguera de Navarra" ; 1165 – 23. prosince 1230 Le Mans) byla anglická královna, manželka Richarda Lví srdce, po jehož boku se zúčastnila třetí křížové výpravy.

纳瓦拉的贝伦加丽亚(Berengaria of Navarre,1165年-1230年-12月23日),纳瓦拉王国公主,生年约在1165年至1170年间,1191年成为英格兰国王理查一世的王后。父亲为纳瓦拉王国的国王「英明者」桑乔六世。


弗雷德里克·温斯洛·泰勒

Život.

Frederick Winslow Taylor se narodil v pennsylvánském Germantown v křesťanské rodině tzv. kvakerů. Od svého mládí se pokoušel zlepšit vše, co viděl. Ostatní děti ho považovaly za divného, protože to vypadalo, že se více zajímá o to, jak je položené hřiště, než o svou hru.  Rodiče chtěli, aby byl právníkem, takže jej jeho otec přihlásil na Phillips Exeter Academy, aby ho připravil na Harvardovu univerzitu. Ačkoli Taylor přijímacími zkouškami na Harvard prošel s vyznamenáním, tak jeho špatné zdraví a zrak jej přinutil jít do učení jako mistr a strojník ve společnosti Enterprise Hydraulic ve Filadelfii, kde pracoval od roku 1874. Na konci učení se Taylor připojil ke společnosti Midvale Steel. Začal zde jako běžný pracovník a v krátkém období šesti let postupně povýšil na strojaře, předáka, mistra v obchodě, mechanika s odpovědností za opravy a údržbu závodu a hlavního strojního inženýra.

Taylorovy zásady řízení.

Taylor patřil mezi největší velikány v oblasti managementu své doby. Hlásil se k proudu klasického řízení (tj. vertikálního, hierarchicky uspořádaného) a uplatňoval technokratické přístupy. Snažil se u dělníků v hromadné výrobě eliminovat všechny zbytné pohyby a nalézt ty nejefektivnější. Velký důraz kladl na normování a ergonomii pracovních pohybů. Pro stanovení normy nepoužíval průměrnou hodnotu, ale nejlepší výkon. Tvrdil, že dělník musí jasně znát, co a jak dělat, a mít při tom normalizované pomůcky a materiál. Jen tak lze trvale zachovat vysoký výkon. Iniciativa dělníků na změnách je podle Taylora nežádoucí. Pokud byl Taylor účasten projektu, sám dělníkům optimální vykonávání operace předváděl.

Frederick Winslow Taylor (20. března 1856 – 21. března 1915) byl strojní inženýr v Midvalských ocelárnách (Midvale Steel Works) v Pennsylvánii, USA. Je znám především pro svou teorii „vědeckého řízení výroby“, jež byla velmi vlivná v období klasického kapitalismu před 1. sv. válkou (v Evropě i v letech po ní), ale našla např. i jisté uplatnění v raných fázích komunistického plánování v SSSR, především za života Lenina, jež Taylora obdivoval.

弗雷德里克·温斯洛·泰勒(英语:Frederick Winslow Taylor,1856年-3月20日-1915年-3月21日),美国管理学家、机械工程师。他是20世纪早期美国效率增进运动的领导者之一。


Vývoj do roku 1918.

První pokusy zautomatizovat činnost mechanismů střeleckých zbraní a tím výrazně zvýšit palebnou sílu pěchoty probíhaly již ve druhé poovině 19. století. Již v roce 1863 získal v USA konstruktér Regulus Pilon první patent na samočinnou pušku. Roku 1866 Angličan Joseph Curtiss sestrojil vícerannou samočinnou pušku s válcovým zásobníkem. Poté se objevují další systémy v různých zemích (Winchester, Krnka, Maxim, Mannlicher apod.).  Na přelomu 19. a 20. století ještě tento nový typ nemohl účinně konkurovat doposud používaným opakovacím puškám, jejichž bojové kvality plně odpovídaly požadavkům tehdejšího vojenství. První samočinné pušky byly zatím konstrukčně málo dokonalé a nespolehlivé. Značný problém představovalo rovněž zásobování střelců municí. Zásoba 180–200 nábojů (což je přes 5 kg hmotnosti) mohla být při střelbě z opakovaček vystřílena už za několik minut. Samočinné pušky s jejich vysokou kadencí vyžadovaly ještě více nábojů, což by přineslo mnohé těžkosti při zásobování a bylo by i ekonomicky nevýhodné. Z těchto důvodů početné vzory samočinných a samonabíjecích pušek vzniklých před první světovou válkou nebyly nikde přijaty do výzbroje řadových jednotek; pouze v několika málo zemích byly jednotlivé vzory přijaty do výzbroje některých jednotek speciálních.

Vývoj v letech 1918 - 1945.

V období mezi světovými válkami došlo opět k částečnému oživení konstrukčních prací na tomto typu zbraně. Přes vznik celé řady různých konstrukcí a vzorů se žádná armáda nemohla odhodlat k plnému přezbrojení ze starých ale osvědčených opakovacích pušek na modernější samonabíjecí nebo plně samočinné pušky. Pouze v USA došlo ve třicátých letech k zavedení samonabíjecí pušky M1 Garand jako standardní pěchotní pušky.  Zatímco rané vzory samočinných pušek se od standardních opakovaček lišily většími rozměry i hmotností, u pozdějších vzorů docházelo k jejich rozměrovému sbližování. Vedle konstrukčního zdokonalování bylo rovněž postupně upuštěno od snahy projektovat samočinné pušky s velkokapacitními zásobníky a těžkými hlavněmi, které by umožňovaly střelbu dávkami. Později se konstruktéři zaměřili spíše na vytvoření samonabíjecí pušky s kapacitou zásobníku 5-10 nábojů střílející jednotlivými ranami. Pušky střílející dávkou a těžké samočinné pušky se dále nerozvíjely v důsledku velmi malé přesnosti, zbytečně velké spotřeby nábojů, značného ohřívání hlavně a malé životnosti celého systému.  Poslední vzory samonabíjecích pušek vzniklých před druhou světovou válkou a v jejím průběhu byly sice konstrukčně velmi různorodé, ale většinou všechny využívaly princip odběru prachových plynů. Uzamčení závěru nejčastěji probíhalo prostřednictvím vykývnutí závěru nebo otočným závorníkem s uzamykacími ozuby.

Období po roce 1945.

Po mnoha letech vývoje bylo zřejmé, že samočinné pušky používající nadměrně výkonný puškový náboj nemají další perspektivu jako hlavní pěchotní zbraň. Vývoj samonabíjecích a plně samočinných pušek na standardní puškové náboje byl zastaven a uvolnil prostor vzniku samonabíjecích a plně samočinných karabin a nové kategorie - útočných pušek.

Samonabíjecí puška je ruční dlouhá samonabíjecí palná zbraň umožňující střelbu pouze jednotlivými ranami, vybavená zásobníkem na několik nábojů. Činnost závěru probíhá automaticky v důsledku předchozího výstřelu.

自动步枪指自动进弹、连续击发、具备全自动射击能力的步枪。利用推进弹头的部分气体或后座力进行退弹壳、装弹并再次射击的步枪,也就是说,只要扣住扳机不放,就能连续射击,直到枪内子弹用尽。


Stavba.

Celkem byly postaveny tři jednotky této třídy. "Bretagne" postavila loděnice Arsenal de Brest v Brestu, "Provence" loděnice Arsenal de Lorient v Lorientu a "Lorraine" loděnice Ateliers et Chantiers de la Loire v St. Nazaire. Do služby byly přijaty v letech 1915–1916.  V 1914 byla objednána čtvrtá jednotka této třídy pro řecké námořnictvo. Kýl plavidla byl založen v červnu 1914, ale po vypuknutí první světové války byla stavba zastavena a později zrušena. Vzniklý spor trval do roku 1925.  Jednotky třídy "Bretagne":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořilo 10 kusů 340mm kanónů v pěti dělových věžích, z nichž po dvou bylo na přídi a zádi lodi, pátá věž byla umístěna v ose lodi v jejím středu. Kanóny měly elevaci pouhých 12° a tedy velice malý dostřel. Tento nedostatek byl napravován při modernizacích. Sekundární výzbroj představovalo 22 kusů 138,6mm kanónů, umístěných po jednom v kasematách. Lehkou výzbroj tvořilo sedm 47mm kanónů, lodě měly také čtyři pevné podhladinové torpédomety.

Služba.

V meziválečné době byly všechny jednotky několikrát modernizovány. "Bretagne" byla potopena 3. července 1940 při britském útoku na Mers-el-Kébir. Po pádu Vichistické Francie potopila "Provence" vlastní osádka 27. listopadu 1942 v Toulonu, aby nepadla do německých rukou. "Lorraine" kotvila v době pádu Francie v roce 1940 v Alexandrii. Po vystoupení Francie z války zde byla odzbrojena a internována. Zpět ke spojencům se připojila až v roce 1943, kdy byla reaktivována a svou střelbou podporovala spojenecké výsadkové operace (například Operaci Dragoon – vylodění v jižní Francii v srpnu 1944). "Lorraine" byla vyřazena v roce 1953.

Třída Bretagne byla třída francouzských bitevních lodí a druhá generace francouzských dreadnoughtů, která konstrukčně navazovala na předchozí třídu Courbet, tentokrát však s děly ráže 340 mm. Celkem byly postaveny tři jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1915–1945. Nasazeny byly za obou světových válek. Ve druhé světové válce byly dvě potopeny. Čtvrá jednotka této třídy, kterou objednalo Řecko, nebyla dokončena.

4组鱼雷管
1935年后:
8门340毫米45倍径1912年式火砲在4座二联装砲塔内
14门138毫米口径1910年式海军砲
8门75毫米口径1924年式火砲


Obsah.

Todd Bowden zjistí, že v jeho sousedství žije jakýsi Arthur Denker, hledaný nacistický zločinec Kurt Dussander. Chlapec muže pozná a nabídne mu dohodu: za mlčení o jeho pravé totožnosti mu bude podrobně vyprávět, co se ve skutečnosti dělo v koncentračních táborech za II. světové války. Starý muž souhlasí a Todd jej začne pravidelně navštěvovat. Množství informací o hrůzách páchaných na lidech však pomalu začne měnit chlapcovu osobnost a ten začíná zanedbávat školu. Rodičům vysvětluje své časté návštěvy u Denkera tím, že starý pán špatně vidí a on mu předčítá z knih. Nacistickými zvěrstvy je tak zasažen, že z velmi nadaného žáka se stává podprůměrným, dokonce mu hrozí propadnutí. Denker předstírá u výchovného poradce Gumáka Eda, že je Toddův dědeček a odvrátí tak katastrofu. Donutí Todda dohnat učivo a ten s vypětím sil dosahuje stejných výsledků jako před seznámením. Dussander i Todd mají děsivé sny o koncentračních táborech a oba je řeší podobným způsobem. Dussander si zve domů vandráky, zde je opíjí a poté je probodne. Jejich mrtvoly zakopává ve svém sklepě. Todd svou situaci řeší brutálními vraždami tuláků na opuštěných místech. Po jedné vraždě Dussandera postihne ve sklepě infarkt, stačí však zavolat chlapce, ten rodičům tvrdí, že starému pánovi přišel dopis a on na něj nevidí a chce ho přečíst. Po příchodu k Dussanderovi nepořádek uklidí a přivolá starci lékařskou pomoc. Dussander leží na pokoji s bývalým židovským vězněm z koncentračního tábora Patin, kde působil i Dussander, po čase jej pozná. Dussander žije v USA na falešné doklady od Cosa Nostry. Dussander přijde na své odhalení včas a předávkuje se léky. Raději zemřel, než aby se dostal do rukou izraelského Mosadu, který by jej bez milosti oběsil. Policista Richler s izraelských hledačem nacistů Weisskopfem přichází na podivné skutečnosti okolo chlapce. Výchovný poradce Gumák Ed náhodou objeví pravého Toddova dědečka a přijede se zeptat Todda na vysvětlení. Todd jej zastřelí a s puškou odchází na dálnici, kde dále bezhlavě střílí, dokud jej policisté nezastaví.

Nadaný žák ("Apt Pupil") je próza od amerického spisovatele Stephena Kinga z roku 1982. Knihu zfilmoval v roce 1998 Bryan Singer s Ian McKellenem a Bradem Renfroem v hlavních rolích.

《纳粹追凶》(英语:"Apt Pupil")是史蒂芬金于1982年收录于《四季奇谭》的中篇小说,故事副标题为『夏日沉沦』("Summer of Corruption")。标题原文意思为『资优生』。


Historie.

První ročník mužského tenisového turnaje proběhl ve druhé polovině července 1881 v Toronto Lawn Tennis Clubu, což z něj učinilo nejstarší turnaj na americkém kontinentu. V tomto ohledu o měsíc předstihl úvodní ročník zářijového majoru US National Championships 1881. Ženská část zaznamenala debut v roce 1892.  Před otevřenou érou datovanou od sezóny 1968 nesl turnaj název Canadian National Championships. Mezi lety 1972–1975 a 1978–1989 se konal na okruhu Grand Prix v rámci kategorie Grand Prix Super Series. Od roku 1990 se zařadil do založeného okruhu ATP Tour, a to série Masters hrané v průběhu let pod různými názvy. Ženská část byla v roce 1988 včleněna do kategorie Tier II na okruhu WTA Tour a po dvou letech postoupila do kvalitativně vyšší úrovně Tier I. Po rekonstrukci kategorií v roce 2009 se zařadila do nově konstituované WTA Premier 5.  Hlavními partnery se staly firmy tabákového průmyslu, za což byli organizátoři kritizováni. V 70. letech se jednalo o Rothmans International, jíž v 80. letech nahradila společnost Player's Limited. Sponzoring probíhal i přesto, že Kanada v roce 1988 zakázala federálním zákonem tradiční formy sponzorství ze strany tabákových firem. V roce 1993 vstoupila do turnaje tabáková společnost Matinée Ltd., orientující se na ženský artikl. O rok později uhradila startovné 60 tisíc dolarů Steffi Grafové. V období 1996–2000 událost zaštiťoval producent cigaret du Maurier. Kanadský tenisový svaz podepsal 14. srpna 2000 smlouvu s novým generálním partnerem od sezóny 2001, jímž se pro ženskou část stala mediální skupina Rogers Communications (resp. její část AT&T Rogers), která v sezóně 2005 převzala i mužskou polovinu.  Do sezóny 1978 se turnaj hrál na antukových dvorcích, než došlo k přechodu na tvrdý povrch. Do roku 1980 probíhaly mužská a ženská část společně v torontském Národním tenisovém centru. V následující sezóně se muži poprvé přestěhovali do areálu Jarry Park Stadium v Montréalu. V rámci rotace odehrály turnaj v montréalském klubu roku 1982 premiérově ženy.  V sezóně 2004 vstoupil Canada Masters do vytvořené letní série na severoamerických betonech US Open Series, vrcholící grandslamovým US Open. Srpnové datum konání s navazujícím newyorským majorem vedlo do roku 2008 k opakovanému odhlašovaní předních tenistek včetně Venus a Sereny Williamsových či Marie Šarapovové, které před grandslamem upřednostňovaly odpočinek. Tento přístup omezila nová pravidla z roku 2009, jež členkám první světové desítky v konečném žebříčku předchozí sezóny nařizovala účast alespoň na čtyřech turnajích Premier 5 pod hrozbou trestu a ztráty bodů. Rogers Cupu 2009 se tak zúčastnilo již devatenáct členek z první dvacítky světové klasifikace.  V sezóně 2011 došlo ke sloučení mužské a ženské poloviny do téhož hracího týdne, s paralelně hranými koly v jednotlivých dnech.

Canada Masters nebo Canadian Open (francouzsky: "Tournoi de tennis du Canada"), oficiálně Rogers Cup presented by National Bank (francouzsky: "Coupe Rogers"), je profesionální tenisový turnaj mužů a žen, každoročně pořádaný v Montréalu a Torontu jako součást severoamerické letní sezóny na betonech US Open Series.

罗渣士杯(Rogers Cup),又名加拿大大师赛(Canada Masters),原名加拿大公开赛(Canadian Open),是每年在加拿大举办的网球赛事。为ATP大师赛的其中一站。罗渣士杯历史颇为悠久,于1881年开始举办。场地为硬地。一般于每年的7到8月间举办。在单数年份,男子赛事于蒙特利尔举办,女子赛事于多伦多举办;双年反之。


Historické pozadí.

Byzantsko-perské války.

Protahující a přiostřující se válka v 6 a 7. století zanechala jak Byzantskou říši, tak sásánovskou Persii, vyčerpané a zranitelné tváří v tvář nové hrozbě v podobě arabské expanze. Poslední tři byzantsko-perské války zvítězili Byzantinci: císař Herakleios dobyl nazpět všechna byzantská území zabraná Peršany a v roce 629 navrátil Pravý kříž zpět do Jeruzaléma. Nicméně ani jedna říše nedostala šanci se vzchopit, když se ocitly pod náporem nově islámem sjednocených Arabů, kteří, podle britského historika Jamese Howarda-Johnstona, „mohli být přirovnání k lidskému tsunami“. George Liska dodává: „zbytečně protahovaný byzantsko-perský konflikt islámu otevřel cestu“.

Předmuslimští Arabové a prorok Mohamed.

Arabští nomádi, jejichž vlastí byl Arabský poloostrov, představovali pro okolní civilizované státy hrozbu již dlouhou dobu před islámem. Nájezdy a přepady civilizovaných zemí i konkurenčních nomádských kmenů se stalo nedílnou součástí života arabských nomádů. V 5. a 6. století začaly upadat zemědělské arabské státy jižní Arábie a jihoarabské obyvatelstvo se uchýlilo ke kočovnému způsobu života ve středu poloostrova. Přelidnění mělo za následek zintenzivnění arabských nájezdů na perská a byzantská území, na což tyto velmoci reagovaly vybudováním systému nárazníkových arabských křesťanských vazalských států na pomezí Arábie; říše Ghassánovců v Sýrii a Lachmovců v Mezopotámii.  Arabové netvořili jednotný národ, ale existovaly jednotlivé kočující kmeny, v oázách vznikaly osady, mající povahu městských států. Původní náboženství Arabů byl primitivní animismus a jednotlivá božstva, jež každý kmen měl svá vlastní, ale na severu Arábie mělo pevnou pozici křesťanství, na pobřeží Rudého moře poté judaismus a na jihu existovaly vyspělejší formy pohanství.  Jednotu v podobě náboženství dal Arabům až koncem dvacátých let 7. století prorok Mohamed, který roku 630 získal pod svou kontrolu Mekku a posléze sjednotil pod svou vládu divoké kočovné kmeny, což se žádné mocné říši nikdy předtím nepodařilo.

Počátky konfliktu.

Válka začala jako konflikt muslimů s arabskými vazaly Byzantské a Sásánovské říše, křesťanskými státy Ghassánovců a Lachmovců s centrem v al-Híře. Tyto konflikty brzy přerostly v regulérní válku s oběma říšemi, která vyústila v dobytí celé Levanty a Persie muslimskými generály Chálidem ibn al-Valídem a Amrem ibn al-Ásem.  První arabsko-byzantské střety se udály pod Mohamedovým vedením. Jen několik měsíců po dohodě císaře Herakleia a perského generála Šárbaráze o stažení perských jednotek z obsazených byzantských území (629) se soudobé byzantské prameny se zmiňují o bitvě u Mu'ty, nedaleko Mrtvého moře. Byzantinci zde arabské nájezdníky, vedené Mohamedovým nevlastním synem Zajdem bin Hárithem, rozdrtili a Zajda v bitvě zabili. V létě roku 631 stanul Mohamed osobně v čele odvetné výpravy za bitvu u Mu'ty a smrti svého nevlastního syna proti Byzantincům. Nicméně pro velmi horké počasí, podle arabských zpráv až třicetitisícová Mohamedova armáda, dospěla do Tabúku na severozápadě dnešní Saúdské Arábie, kde si Mohamed od zdejších křesťanských a židovských Arabů nechal složit hold a tažení ukončil. Ačkoliv tato výprava nevedla ke k přímě vojenské konfrontaci, z historického hlediska lze tuto výpravu považovat za první arabskou výpravu proti Byzantské říši. Po Mohamedové smrti roku 632 byl vůdcem muslimské obce a Mohamedova politického dědictví zvolen Mohamedův tchán a jeden z jeho nejbližších společníků Abú Bakr, jenž se tak stal prvním voleným chalífou a poté, co potlačil i odpor vzbouřených kmenů proti novému vládci a upevnil tak muslimskou státu napříč poloostrovem, i suverénním vládcem celé Arábie.

Arabské dobytí Sýrie: 634–638.

V Levantě se muslimská vojska utkala s byzantskou armádou, kterou tvořily jak císařské jednotky, tak oddíly postavené z místních obyvatel. Monofyzitští křesťané a Židé v celé Sýrii vítali arabské dobyvatele jako osvoboditele od nenáviděné byzantské nadvlády. Arabské kmeny také měly významné obchodní, kulturní i rodinné vazby na obyvatelstvo úrodného půlměsíce. Východořímský (byzantský) císař Herakleios byl v té době těžce nemocný a nebyl roku 634 schopen se osobně postavit do čela svých vojsk a vzdorovat muslimskému vpádu v Sýrii a Palestině. Ofenzivy proti arabskému vpádu se ujal císařův bratr Theodoros, který byl bitvě poblíž Adžnádajnu v létě 634 poražen. Poté, co Arabové zvítězili také v bitvě z Fálu, arabské jednotky vedené Chálidem ibn Valídem ještě téhož roku dobyly Damašek. Jako odpověď Byzantinci shromáždili největší síly, které se jim podařilo dát dohromady a pod velením nejlepších byzantských generálů, včetně Theodora Trithyria či Arména Vahana, aby se pokusili Araby vytlačit z jejich nově nabytých pozic. V roce 636 se odehrála bitva u Jarmúku. Arabové měli dokonale zmapovaný terén, přiměli Byzantince podniknout několik nákladných protiútoků a poté je vlákali do úzkého údolí mezi vysokými skalami do léčky, kde je posléze na hlavu porazili. Když císař Herakleios cestoval zpět z Antiochie do Konstantinopole, pronesl:  Ztrátu Sýrie byzantský kronikář Jan Zonaras popisuje slovy:  Roku 637 Arabové dobyli a obsadili také Jeruzalém, který chalífovi Umarovi vydal ortodoxní jeruzalémský patriarcha Sofronios. V létě 637 Arabové dobyli Gazu a v téže době byzantští vládcové v Egyptě s Araby za velké výkupné vyjednali mír, který trval tři roky. V době trvání příměří v Egyptě se Arabové zaměřili na byzantské pozice v severní Sýrii a útokem na Caesareu Maritimu a dobytím Askalonu konečně završili dobývání Palestiny. V prosinci 639 muslimové vytáhli z Palestiny na Egypt, kam vpadli počátkem roku 640.

Arabské dobytí severní Afriky: 639–717.

Dobytí Egypta a Kyrenaiky.

Antiochie a severní Sýrie dočasně zůstala pod byzantskou správou, ale v době Herakleiovy smrti, v letech 647–648, padla celá Sýrie a Egypt do muslimských rukou. Naprostá většina měst nekladla Arabům žádný odpor a překvapivě dokonce i velkoměsto jako Antiochie se bránilo jen velmi slabě.  Společně s vojskem čítajícím asi 3500–4000 vojáků překročil na přelomu let 639 a 640 Ámr ibn al-Ás Sinaj a vstoupil jako první muslimský vojevůdce do Egypta. Postupně se spojil s dalšími posilami, asi s armádou o síle 12 000 mužů vedenou al-Zubairem. Muslimové nejprve dobyli Babylón a poté vzali útokem Alexandrii. Byzantinci byli překvapeni tak rychlým arabským postupem i ztrátou tak rozsáhlých území a roku 642 přistoupili na kapitulaci Alexandrie. Pád Alexandrie ukončil byzantskou vládu v Egyptě a otevřel muslimům cestu k dalším vojenským akcím v severní Africe. V letech 643–644 Ámr ibn al-Ás dobyl oblast Kyrenaiky na východě dnešní Libye. V té se době Arabové zmocnili také Kypru. Po smrti Umara I. se novým arabským chalífou stal Uthmán ibn Affán.  Přes mnohé porážky na souši si Byzantinci udržovali nad Araby námořní převahu a byzantské námořnictvo tak roku 645 bylo schopno Alexandrii dobýt zpět. Ale již následujícího roku po bitvě u Nikiú město znovu obsadili Arabové. Místní křesťanští Koptové Araby vítali jako osvoboditele stejně jako monofyzité v Jeruzalémě. Ztráta bohatých provincií na Blízkém východě Byzanc připravila o cenné zdroje pšenice, což zapříčinilo nedostatek chleba v celé říši a ovlivnilo dodávky potravin pro byzantská vojska na celá další desetiletí.

Dobytí zbylých byzantských teritorií v severní Africe.

Roku 647 arabská armáda vedená Adballáhem ibn al-Sa’adem vtrhla do byzantského Afrického exarchátu. Arabové dobyli oblast Tripolska a následně se přesunuli do Sufetuly ležící asi 150 kilometrů jižně od Kartága. Bývalý zdejší byzantský místodržící, patrikios Gregorios, byl zabit. Poté co Gregoriův nástupce Gennadios přislíbil vyplatit Arabům 300 000 solidů, stáhly se Abdalláhovy pěší jednotky zpět do Egypta.  Poté následovala první občanská válka uvnitř arabského impéria, kdy se k moci dostal první člen rodu Umajjovců Mu'ávija I. Za Umajjovců byly Araby dobyty poslední byzantské výspy v severní Africe. Krátce poté, co Arabové získali své vlastní námořnictvo, byly schopni dostat se přes rozsáhlé oblasti Maghrebu a pod velení berberského generála Taríka ibn Zijáda přes Gibraltarskou úžinu podniknout invazi do Vizigótské říše v Hispánii. Arabové si nezbytnost námořní síly dobře uvědomovali a s nové vybudovaným loďstvem již roku 655 rozdrtili byzantské námořnictvo pod osobním velením císaře Konstanta II. u Lýkijského pobřeží a muslimové následně obsadili Rhodos.  Mu'ávija začal upevňovat arabskou moc od Aralského jezera na východě až po západní hranice Egypta. Sídelní město pro egyptského místodržícího nechal vybudovat v al-Fustatu. Roku 652 začali muslimové pod jeho vedením pořádat nájezdy na Sicílii a roku 663 také do Anatolie. Později se v letech 665–689 uskutečnila další muslimská kampaň v severní Africe kvůli ochraně Egypta, který byl „z boku pod útokem z byzantské Kyrény“. 40 000-ové arabské vojsko obsadilo Barcu a porazilo 30 000-ovou byzantskou armádu.  Desetitisícové arabské vojsko pod velením Ukby ibn Náfího vytáhlo z Damašku na podporu arabského tažení. Roku 670 byl v Tunisku vybudován Kairuan jako základna pro další vojenské operace; později se Kairuan stal i hlavním městem islámské provincie Ifriqiya a jedním z nejvýznamnějších center arabské islámské kultury ve středověku. Ibn Náfí se při svém postupu dostal až do srdce země, přešel poušť, kde jeho nástupci vybudovali velkolepá města, například Fès, a pronikl až k Atlantskému oceánu a okraji Saharské pouště. Při svém tažení Maghrebem ovládl přístavní města Budžája a Tanger, čímž definitivně rozbil to, co kdysi zbývalo z římské provincie Mauretania Tingitana, a kde také svůj postup konečně zastavil. Historik Luís García de Valdeavellano napsal:  Navíc, jak píše Edward Gibbon:  Ukbovy síly neměly daleko ke vzpouře a v jedné bitvě byl Ukba ibn Náfí obklíčen vzbouřenci a zavražděn. Poté, třetí africký guvernér Zuhejr byl svržen velikou byzantskou armádou vyslanou z Konstantinopole císařem Konstantinem IV. na pomoc Kartágu. Mezitím v Arábii a Sýrii zuřila druhá občanská válka, což vyústilo ve vládu čtyř chalífů vládnoucích v období mezi smrtí Mu'áviji I. roku 680 a nástupem Abd al-Malika o pět později. Válka pokračovala až do roku 692, kdy zemřel vůdce povstalců Abdalláh ibn al-Zubajr.  Války císaře Justiniána II. s musily, posledního císaře Herakleiovské dynastie, „odrážely všeobecný chaos té doby“. Po úspěšném tažení na východ uzavřel Justinián s Araby mír, který Byzantincům přiřkl oblasti Arménie, východní (kavkazské) Iberie a Kypru; nicméně Justinián nechal přemístit 12 000 křesťanských maronitů z jejich domovů v dnešním Libanonu a odstranil tak hlavní překážku Arabům v Sýrii. Roku 692 po katastrofální bitvě u Sebastopole muslimové dobyli celou Arménii. Justinián II. byl roku 695 sesazen a téhož roku Arabové za námořní podpory Kartágo, které po tříletém obléhání bylo dobyto a vítězi zničeno. Ztráta pozic v Africe pro Byzantskou říši znamenala konec námořní dominance v západním Středomoří a stala se výzvou pro arabská loďstva operující ze základen v Tunisku. V letech 705–711 znovu vládl Justinián II., který se zmocnil svého trůnu nazpět, ale Justiniánova druhá vláda se vyznačovala dalšími arabskými postupy v Anatolii a občanskými nepokoji. Říká se, že Justinián nařídil popravit celou jednotku, která ho jako jediná neopustila v jedné bitvě, aby tak dal výstrahu dalším před dezercemi.

Útoky na Konstantinopol.

Roku 674 umajjovský chalífa Mu'ávija oblehl Konstantinopol. V této bitvě nebyli Arabové schopni překonat Theodosiánské hradby. Nicméně s blížící se zimou byli obléhatelé nuceni stáhnout se na 130 kilometrů vzdálený ostrov.  Nicméně před obléháním asyrský křesťanský uprchlík jménem Kallinikos (latinizovaně Callinicus) z Heliopole pro Byzantskou říši vynalezl novou zničující zbraň později známou jako „řecký oheň“. V roce 667 byzantské námořnictvo novou zbraň vyzkoušelo v bitvě u Syllaea v Marmarském moři a drtivě porazilo umajjovské loďstvo; Arabové následujícího roku ukončili obléhání města. Mezi padlými, kteří zemřeli při obléhání Konstantinopole, dnešní městské části Eyüp, byl i Mohamedův posel, poslední z jeho přeživších druhů. Dodnes muslimové jeho hrob považují za jedno z nejsvětějších míst v Istanbulu. Byzantské vítězství zastavilo arabský postup do Evropy na téměř třicet let.  Počáteční konflikt se ještě přiostřil za vlády byzantského císaře Leona III. a umajjovského chalífy Umara ibn Abd al-Azíze, po druhém arabském obléhání Konstantinopole v letech 717–718. Postup arabských pozemních jednotek vedených Maslamou se zastavil o konstantinopolské hradby právě když Byzantincům dorazili na pomoc bulharští spojenci a arabské loďstvo bylo poraženo díky řeckému ohni:

Pozdější střety.

Primárně byl konflikt ukončen obléháním Konstantinopole roku 718 a ačkoliv konflikty pokračovaly až do 11. století, arabské územní zisky již byly omezené. Muslimské pokusy o ovládnutí Anatolie nevedly k výsledku až do invaze seldžuckých Turků.

Spor o ikony.

Mezi důsledky byzantsko-arabských válek patřily smíšené náboženské a občanské nepokoje odehrávající se přímo v srdci Byzance. "Iconomachia", či "války o ikony" začaly roku 726 ediktem císaře Leona III., kterým nařídil krucifix nahradit prostým křížem, čímž rozpoutal spor o ikonoklasmus. Záznamy naznačují, že nejméně jeden důvod odstranění krucifixu mohly být vojenské zvraty ve válce s muslimy, a pak také erupce na vulkanickém ostrově Théra, který Leon považoval za Boží trest za ikonodulii, kterou uznávala církev. A zatímco Leon vedl válku s Araby, zaznamenal, že přísné arabské hodnoty zakazují zobrazování náboženských motivů jako idolatrii a věřil, že Byzanc by následováním tohoto příkladu mohla znovu nabýt úspěchů. Svůj krok císař nekonzultoval s církví a byl proto překvapen širokým lidovým odporem, na něž narazil.  Roku 732 Leon vyslal byzantské námořnictvo, aby znovudobylo Ravennu a zatklo papeže Řehoře III. za ignorování císařova ediktu. Nicméně loďstvo se při cestě Jaderským mořem potopilo, vzniklý spor tak uhašen nebyl. Spor o ikony oslabil Byzantskou říši a stal se klíčovým faktorem ve schismatu mezi konstantinopolským patriarchou a římským biskupem. Mezitím Leonův syn Konstantin V. v letech 750 až 770 podnikl sérii vojenských výprav proti Bulharům i Arabům ve snaze nabýt zpět značné územní ztráty.  V Byzantské říši vypukla občanská válka mezi příznivci ikonodulie a ikonoklasmu, mnohdy s podporou Arabů. S podporou chalífy al-Má'múna, podnikli Arabové pod velením Tomáše Slovana invazi do Byzance a během několika měsíců v Anatolii zůstala pouze dvě themata loyální císaři Michaelovi II. Když Tomáš však obsadil Soluň, druhé největší město říše, byli Byzantinci oddaní císaři schopni ji rychle dobýt nazpět. V roce 821 Tomáš napadl i hlavní město Konstantinopol, jeho jednotky však nepronikly skrze městské hradby a nakonec byly donuceny ustoupit.

Anatolie, Kréta a Sicílie.

Arabové se však nevzdali svých plánů na ovládnutí Anatolie. Roku 838 provedli další tažení a v roce 843 dobyli město Amorion. Rozpolcenost uvnitř Byzantské říše, spolu se špatnými vztahy se Západem zapříčinila roku 824 i pád Kréty do rukou Arabů. Sicílie byla postupně ztracena v období dlouhém 75 let. Díky muslimským námořním základnám v Tunisku mohli Arabové začít s invazemi na Sicílii a postupně ji dobývat; roku 831 padlo Palermo, roku 842 Messina a v roce 859 i Enna.

Byzantská obnova.

Nicméně náboženský mír, stejně jako znovu silná a jednotná pozice Byzantské říše přišla až roku 867 s nástupem Makedonské dynastie, zatímco Abbásovský chalífát byl naopak roztříštěn mezi různé zájmové frakce. Vláda císaře Basileia I. znovu navrátila Byzantské říši její pozice regionální mocnosti a byla ve znamení územní expanze v Itálii i na Východě, což říši činilo silnějším faktorem vůči Evropě a byzantská vláda rovněž udržovala dobré vztahy s papežstvím. Basileios uzavřel spojenectví s římským císařem Ludvíkem II. namířené proti Arabům, jehož loďstvo tak vyčistilo Jaderské moře od arabských pirátů. S Byzantskou pomocí roku 871 Ludvík dobyl od Arabů italský přístav Bari, který se o pět let později stal byzantským územím. Na druhou stranu byzantská pozice na Sicílii se hroutila; roku 878 se přístav Syrakusy dostal pod vládu Sicilského emirátu, v roce 900 padla Catania a poslední byzantská država na ostrově byla Araby dobyta o dva roky později. Sicílie zůstala plně pod arabským vlivem až do normanské invaze roku 1071.  Ačkoliv většina Sicílie byla pro Byzanc ztracena, naopak na italské pevnině Byzantinci zaznamenali úspěch; generál Nikeforos Fokas starší roku 880 ovládl přístav Tarento a většinu themat Langobardie a Kalábrie. Krétu Byzantinci znovudobyli roku 960 a drželi ji až do roku 1204, kdy padla do rukou Benátčanům v rámci čtvrté křížové výpravy. Úspěch na Apeninském poloostrově otevřel dveře nové éře byzantského panství v Itálii, zejména díky vybudování silné byzantské námořní přítomnosti ve Středomoří a především v Jaderském moři.  Poté, co byzantský císař Basileios II. skoncoval s vnitřními spory, uspořádal roku 995 se 40 000 armádou vojenskou výpravu proti Arabům. Byzantské občanské války oslabili vliv Byzance na východě a území, jež dobyli císařové Nikeforos II. a Jan I. Tzimiskes byly téměř ztraceny; Aleppo bylo obleženo a byzantská území s centrem v Antiochii byly vážně ohroženy. Basileios v Sýrii zvítězil v několika bitvách, zachránil Aleppo a dokázal vojensky pronikat dále na jih. Ačkoliv již neměl síly na dobytí Palestiny a Jeruzaléma, jeho vítězství zajistila Byzanci kontrolu nad většinou Sýrie, včetně velkých měst v čele s Antiochií, sídlem patriarchy. Žádný císař od dob Herakleia nebyl schopen držet tato východní území po delší dobu. Sice již roku 998 byli Byzantinci z Antiochie Araby poraženi, ale císař osobně rychle podnikl protiútok a napadl arabské území v údolí řeky Orontes. Ačkoliv jeho útok nebyl úspěšný, válka roku 1001 skončila stabilním příměřím, které vydrželo až do roku 1016. Roku 1025 se Byzantská říše znovu rozkládala řeky Dunaj na západě až po Eufrat na východě.  Za vlády Basileia II. Byzantinci na východních hranicích zřídili nový pás themních jednotek sahajících od Aleppa, které bylo byzantským protektorátem na severovýchodě až k Mantzikertu. Říše dosáhla největšího územního rozmachu za posledních pět set let od dob císaře Justiniána I. na následující čtyři staletí.

Epilog.

Byzantsko-arabské války se přiblížily ke svému konci s příchodem Turků a různých mongolských nájezdníků na Blízký východ, kteří vytlačili Araby. V 11. a 12. století byzantské války směřovaly především ke konfliktům se Seldžuky. Po porážce byzantského vojska v bitvě u Mantzikertu Turky ztratila Byzanc kontrolu nad rozsáhlými oblastmi v Anatolii. Později se s pomocí první křížové výpravy Byzantské říši podařilo část ztracených území získat zpět, stejně jako její pozici velmoci v oblasti východního Středomoří. Mezitím se většina válek vedených Araby přesunula na křižácké státy v Levantě a později na mongolské nájezdníky, zejména Ílchanát v Persii, Zlatou hordu a říši Tamerlánovu.  Po druhé křížové výpravě jeruzalémský král Balduin III. dobyl roku 1153 egyptský Askalon. Jeho nástupce Amaury I. v 60. letech 12. století podnikl pět vojenských tažení do Egypta. Byzantský císař Manuel I. sledoval vstřícnou politiku vůči západní Evropě a zejména vůči křižáckým státům, které se snažil co nejvíce připoutat k Byzanci, což stvrdil i sňatkem s antiochijskou princeznou Marií. Naopak král Amaury se pro utvrzení byzantsko-jeruzalémského spojenectví oženil s Manuelovou praneteří Marií. Roku 1168 byla jeruzalémským vyslancem Vilémem z Tyru vyjednána smlouva o byzantské námořní pomoci při další z křižáckých expedic do Egypta. Následujícího roku se byzantské loďstvo skutečně účastnilo Amauryho útoku proti egyptské Damiettě. Manuelovou strategií bylo užívat křižáckých států jako nástroj byzantské politiky na Východě a jeho pomoc se měla stát okázalou demonstrací byzantské moci. Protože v Egyptě byla svržena dynastie Fátimovců a moci se chopil válečník Saladin, služebník syrského sultána Núr ad-Dína, Manuel toto považoval za porušení rovnováhy sil na Blízkém východě mezi Egyptem, Byzancí, křižáky a Núr ad-Dínem. Společné křižácko-byzantské dobytí Egypta by znamenalo upevnění pozice křižáků ve Svaté zemi a pro Byzanc obnovení dodávek obilí z bohatého Egypta.  Pro invazi křižácko-byzantských sil se počítalo s podporou koptských křesťanů, kteří žili pod muslimskou vládou již pět staletí. Jenže během předchozího křižáckého vpádu roku 1168, při kterém křižáci v deltě Nilu rozpoutali rozsáhlý masakr Koptů a ti tak pojali značnou nedůvěru k latinským křižákům a podporovat je nadále odmítali. Navíc selhávala během obléhání Damietty spolupráce mezi Byzantinci a křižáky; byzantské námořnictvo, které celý rok čekalo na Kypru na mobilizaci jeruzalémského vojska, spotřebovalo své zásoby a křižáci se o své podělit nechtěli, také se rozcházeli názory jeruzalémského krále Amauryho I. a byzantského admirála Andronika Kontostefana na obléhání města. Město stále vzdorovalo a s příchodem zimy bylo obléhání ukončeno, křižáci se stáhli zpět do Palestiny a loďstvo se vydalo zpět do Konstantinopole. U břehů Palestiny však lodě překvapila bouře, mnoho se jich potopilo a do Konstantinopole jich nakonec doplulo velmi málo. Navzdory katastrofě, jakou porážka u Damietty byla, zůstalo spojenectví mezi Byzantskou říší a Jeruzalémským královstvím v platnosti.  Mezitím seldžucký sultán Kilič Arslan II. v Anatolii upevňoval svou pozici a zbavoval se svých rivalů. Poměr sil se ve východním Středomoří změnil a Manuelova porážka v Egyptě na Byzanc doléhala ještě dlouho po jeho smrti. Roku 1174 zemřel sultán Núr ad-Dín, o několik měsíců později následovaný králem Amaurym. Když Núr ad-Dín zemřel, Kilič Arslan okamžitě využil mocenského vakua k uskutečnění vlastních ambicí. Jeho úspěch byl tak očividný, že se ho začal vážně obávat i císař Manuel a tak proti sultánovi roku 1176 vytáhl s velikou a dobře vybavenou byzantskou armádou. Turci se Byzantincům postavili u Myriokefala, kde císařskou armádu na hlavu porazili. Tato katastrofální porážka znamenala konec byzantského velmocenského postavení a říše byla definitivně vyřazena z politického dění na Blízkém východě. Roku 1180 Manuel zemřel a s ním i poslední císař ochotný ke spolupráci a vstřícné politice vůči Evropanům.

Důsledky.

Jako mnohé války takového trvání, měly zdlouhavé byzantsko-arabské války dlouhotrvající následky jak pro Byzanc, tak pro muslimské státy. Byzantská říše během válek ztratila mnohá území, jež nikdy nedobyla nazpět, zatímco Arabové získali kontrolu nad zeměmi Blízkého východu a Afriky. Ohnisko byzantských zájmů se tak od územních zisků císaře Justiniána I. na Západě přesunulo především na obranu ohrožených východních hranic říše. Bez byzantských zásahů v rodících se evropských středověkých křesťanských státech situace poskytla obrovský impuls feudalismu a ekonomice soběstačnosti.  Moderní historikové za jeden z důsledků válek mezi Byzantinci a Araby považují vyostření vztahů mezi Konstantinopolí a Římem. Zatímco Byzantinci bojovali s Araby, nebyli naopak schopni zajistit ochranu Římu, kterou již před tím papežství jednou nabídli; situace se stále zhoršovala a podle historika Thomase Woodse se císařové „stále vměšovali do života církve i v oblastech, které jasně ležely za pravomocí státu“. Spor o ikony v 8. a 9. století se také stal klíčovým faktorem, který, podle Normana Daviese, „vehnal latinskou církev do náruče Franků“. Z toho se později vyvinula polemika, zda Karel Veliký byl jen vedlejším produktem islámské expanze; belgický historik Henri Pirenne napsal:  Svatá říše římská vybudovaná na Západě nástupci Karla Velikého se za vlády Ludvíka II., i později v dobách křížových výprav, stala spojencem Byzance. Nicméně vztahy mezi těmito dvěma říšemi zůstávaly napjaté; díky Salernské kronice (Chronicon Salernitanum) je známo, že císař Basileios poslal ostrý dopis svému západnímu protějšku, kde mu vyčetl uzurpaci císařského titulu. Basileios připomínal, že franští vládcové jsou pouze pouze králové a každý národ má svůj vladařský titul, zatímco císařskou hodnost může nést pouze vládce východních Římanů, tedy sám Basileios.

Historiografie a další prameny.

Podle Waltera Emila Kaegiho se arabské zdroje vyznačující záhadností a protiklady. Některé nearabské prameny jsou rovněž problematické, například kronika Theofana Vyznavače či císaře Nikefora I., psané v syrštině, které mají sklon k podávání krátkých a kusých informací. Některé zdroje arménského historika Sebea se rovněž objevují psané syrsky. Mezi latinské prameny těchto událostí patří Historia Francorum ze 7. století a poté dvě španělské kroniky pocházející z 8. století, všechny čerpající ze starších byzantských a orientálních zdrojů.  Rovněž existuje celá řada byzantských nehistorických dokumentů, od papyrů až po kázání (z nichž nejvýznamnější jsou kázání Sofronia z Jeruzaléma a Anastasia Sinaita), poezii (Sofroniovu a Jiřího z Pisidie), korespondenci často patristického původu, apologetická pojednání, zjevení, hagiografie, vojenské příručky (zvláště pak Maurikiův "Strategikon" z počátku 7. století) a další neliterární zdroje, stejně jako různé nápisy, archeologické a numismatické nálezy. Žádný z těchto zdrojů neobsahuje souvislou zmínku o muslimské expanzi, ale mnohé obsahují neocenitelné detaily, které se nikde jinde nedochovaly.

Byzantsko-arabské války byly sérií vojenských konfliktů mezi arabským chalífátem a Byzantskou říší v období 7–12. století. Počáteční střety se odehrály během prvních arabských tažení pod vedením volených chalífů a Umajjovců a pokračovaly v podobě trvalých pohraničních střetů a nájezdů v podstatě až do počátku křížových výprav. V důsledku toho Byzantinci, sami se považující za Římany (Byzantská říše měla státoprávní kontinuitu s východní částí Římské říše; v muslimských kronikách označovaná jako „Rûm“) utrpěli značné územní ztráty.

阿拉伯-拜占庭战争是公元7世纪到11世纪发生在阿拉伯帝国与拜占庭帝国之间的一系列战争。战争从穆斯林阿拉伯人的扩张开始,经过四大哈里发、倭马亚王朝等时期,到11世纪中期结束。


Biografie.

Rok jeho narození ani místo jeho narození (země) není přesně známo a je dodnes předmětem sporů. Vzhledem k tomu, že raná léta svého dětství strávil v Helsingøru (Helsingborgu, Elsinoru) ve Skanii, což bylo území, jenž v té době přináleželo k tehdejšímu Dánsku, je některými hudebními historiky a muzikology považován za dánského skladatele. Nicméně jiné odborné názory uvádí, že se narodil u Oldesloe v Holštýnsku (tedy dnešním Německu), odkud pocházel jeho otec, varhaník Johann Buxtehude (Hans Jenssen Buxtehude, 1602–1674). Jedná se o přímého předchůdce nejznámějšího barokního hudebního skladatele Johanna Sebastiana Bacha.  Jako varhaník působil nejprve v Helsingborgu, později trvale zakotvil v Marienkirche v Lübecku, jenž byl císařským městem. Toto město mu poskytovalo značnou tvůrčí a uměleckou volnost a pozitivně zapůsobilo na rozvoj jeho hudební kariéry. Jeho osobní příklad pak působil coby pravzor pro rozvoj hudební kariéry pozdnějších barokních mistrů jako byli Georg Friedrich Händel, Johann Mattheson, Georg Philipp Telemann a Johann Sebastian Bach. V roce 1705 se Johann Sebastian Bach vydal pěšky z Arnstadtu do Lübecku, aby se s ním, lübeckým varhaníkem, osobně setkal a slyšel jej hrát.

Dílo.

Mnoho z jeho hudebních děl se ztratilo. Dochovala se například libreta jeho oratorií, ale žádná z jejich partitur nebyla nalezena, což je velice špatné, neboť jeho německá oratoria byla patrně vzorem pro jeho hudební následovníky, zejména pro Johanna Sebastiana Bacha a Georga Philippa Telemanna. V Bachově osobní sbírce hudebních děl se dochovaly jeho některé varhanní skladby, dochovala se i vydání jeho dvou sbírek komorních sonát. Dále se dochovalo určité množství jeho kantát, které také pravděpodobně posloužily jiným hudebním skladatelům jakožto tvůrčí vzor.  Díla Dietericha Buxtehudeho jsou katalogizovány v Buxtehude-Werke-Verzeichnis (zkratka BuxWV).  135 vokálních děl (BuxWV 1–135): 89 varhanních skladeb (BuxWV 136–225): 26 skladeb pro cembalo (BuxWV 226–251): 24 skladeb pro smyčce a basso continuo (BuxWV 252–275)

Dietrich či Dieterich Buxtehude (asi 1637, pravděpodobně Helsingør – 9. května 1707 Lübeck) byl německo-dánský varhaník a hudební skladatel z období baroka, jenž patří do tzv. severoněmecké varhanní školy.

迪特里克·布克斯特胡德(,1637年-1707年-5月9日),巴洛克时期德国-丹麦裔作曲家及风琴手。他的出生地备受争议,一般认为他出生于1637年的赫尔辛堡。他承认丹麦为他的祖国。


Život.

Po studiu práv na univerzitách ve Ferraře a v Bologni se mladý Ippolito Aldobrandini dostal do Říma a seznámil se s životem a politikou papežské kurie, což se mu později hodilo v diplomatické kariéře. Jako 35letý se v papežské delegaci, kterou vedl kardinál Michele Bonelli, účastnil roku 1571 jako auditor jednání mezi papežským legátem a španělským králem, které vyústilo v protiturecký spolek (ten následně porazil Osmanskou říši ve slavné bitvě u Lepanta) a kde si počínal tak obratně, že zastínil i samotného kardinála Bonelliho. Po návratu se jeho kariérní vzestup v době pontifikátu Řehoře XIII. (1572–1585) zastavil, ale již v prvním roce vlády Sixta V. (1585–1590) byl povýšen na datáře a získal kardinálský klobouk. Následujícího roku se stal velkým penitenciářem a v květnu 1588 byl pověřen zatím nejdůležitějším a pro něj osobně nejslavnějším diplomatickým úkolem, tedy usmířit Polsko a Habsburky v boji o krakovský trůn. Polsko bylo totiž od roku 1573 voleným královstvím a Habsburkové se již poněkolikáté snažili polský trůn získat. A tak jako již několikrát v minulosti došlo i po smrti Štěpána Báthoryho k dvojí volbě (procísařská strana zvolila Arnošta Habsburského, protihabsburská opozice naopak Zikmunda Vasu ze švédského panovnického rodu). Kardinálu Aldobrandinimu, tajnému protivníkovi Habsburků, se však podařil husarský kousek, když se mu za jeho pražského pobytu (6.–19. prosince 1588) podařilo získat dojem, že je na habsburské straně, přestože již v Krakově deklamoval podporu Zikmundovi III. Tímto tahem se mu podařilo zabít dvě mouchy jednou ranou, neboť zaprvé oslabil habsburskou pozici a zadruhé si zajistil prakticky absolutní věrnost Polska, které potvrdilo své postavení „pravé bašty katolické víry“ a jistého spojence Říma. Tento diplomatický úspěch fakticky zaručil Aldobrandinimu papežskou tiáru.

Papež.

Jelikož měla španělská (habsburská) strana v kardinálském kolegiu ještě stále převahu, podařilo se jí ve třech rychle po sobě následujících konkláve zamezit zvolení Aldobrandiniho a protlačit jiné kandidáty. Po pontifikátu Urbana VII. (15.–27. září 1590), Řehoře XIV. (5. prosince 1590 – 15. září 1591) a Inocence IX. (29. října – 30. prosince 1591) byl nakonec 30. ledna roku 1592 Ippolito Aldobrandini zvolen papežem. Vybral si jméno Klement VIII..  Poměrně dlouhý pontifikát Klementa VIII. (13 let) může být charakterizován 9 významnými událostmi.  1. Papežova angažovanost v tzv. patnáctileté válce mezi císařem a Turkem. V Uhrách vypukla v roce 1592 válka mezi císařem Rudolfem II. a Osmanskou říší, která trvala patnáct let. V této válce se papež velmi angažoval a podařilo se mu získat slib Madridu, že finančně císaři v Uhrách pomůže.  2. Absoluce udělená Jindřichu IV. Francouzský král Jindřich IV. Navarrský, ačkoliv se již roku 1593 zřekl hugenotské víry a následujícího roku byl slavnostně korunován v Chartres, se musel dostavit do Říma a 17. září 1595 předstoupil bosý před papeže. Ten slavnostně zbavil Jindřicha klatby dotknutím proutku a přijal ho zpátky do lůna církve. Tento triumf barokního papežství v lecčems připomínal Canossu.  3. Brestlitevská unie. Již papež Řehoř XIII. poslal do Moskvy svého legáta Antonia Possevina, aby připravil půdu pro sjednocení katolické a ortodoxní církve. Jezuitu Possevina si proto vybral i Klement VIII., který ho pověřil vedením papežské delegace na synod, svolaný roku 1596 do Brestu. Na nátlak polské vlády byla většinou zástupců ortodoxní církve prohlášena dne 6. října 1596 unie mezi katolickou a pravoslavnou církví, jejíž hlavou se stal sám papež. Mimo Polsko však praktický význam neměla, neboť ji žádná z národních pravoslavných církví neuznala.  4. Připojení Ferrary. Papež si nárokoval rozhodovat o Ferrarském vévodství jako o svém lénu v boji s konkurentem, dědicem ferrarského trůnu, Donem Cesarem neváhal použít středověké metody exkomunikace a interdiktu, ale zároveň, plně v duchu renesančních papežů (Julius II.), povolal papežské vojsko z Uher, aby léno dobyl vojensky. Toho však nakonec nebylo třeba, Don Cesare se dědictví vzdal a Ferrara se nakonec stala na přelomu let 1597–1598 součástí papežského státu. Dohrou byly i protesty, přicházející z Prahy, neboť císař odmítal uznat včlenění Ferrary do Papežského státu, a to z pozice středověkého vnímání císaře jako vrchního leníka jednotlivých italských států.  5. Zprostředkování smíru mezi Francií a Španělskem. Pod vedením papežského legáta Alessandra Medici a francouzského nuncia Gonzagy („"šedou eminencí"“ papežské diplomacie byl v tomto případě obratný františkánský generál Fra Bonaventura Calatagirone se svým sekretářem) byl zprostředkován mír mezi Francií a Španělskem, podepsaný 2. května 1598 ve Vervins. Ostrý kontrast s jednáním o míru v Cateau-Cambrésis, kam nebyla kurie ani pozvána, nejlépe dokládá vzestup papežství na mezinárodním poli.  6. Zprostředkování smíru mezi Francií a Savojskem. Roku 1601 zprostředkoval kardinál Pietro Aldobrandini mír v Lyonu, který vyřešil dlouholetý spor mezi Francií a Savojskem o území Saluzzo.  7. Popravy nepohodlných protivníků. Hned první rok svého pontifikátu nechal popravit Troila Savelliho, aby získal jeho statky Castel Gandolfo a Rocca Priora. Dále dává stít Beatrici a Francescu z patricijského rodu Cenci, oficiálně jako trest za vraždu Franceska Cenciho, ve skutečnosti, aby kurie získala cenciovské statky. Třetí případ Aldobrandiniho zlovůle je poprava dědiců násilně usmrceného Lelia Massimia (což opět přinese kurii nějaké statky) a konečně nejznámější Aldobrandiniho obětí je světoznámý vědec Giordano Bruno, upálený na Campo de' Fiori na základě vykonstruovaného inkvizičního procesu roku 1600.  8. Rekatolizační snahy. Klementovy rekatolizační snahy jsou nejlépe vidět v politice pražských nunciů, především pak v politice Spinelliho, díky němuž se na významná místa v Českém království dostali katolíci v čele s Lobkovicem a Dietrichsteinem.  9. Vyhlášení Svatého roku 1600. Také Svatý rok 1600 patří neodmyslitelně k pontifikátu Klementa VIII. V té době údajně přijely do Říma 3 miliony poutníků. Bylo to výročí „plné přepychu a zábav“ – jak zaznamenali tehdejší kronikáři.

Klement VIII. (24. února 1536 Fano u Florencie – 3. března 1605 Řím), rozený Ippolito Aldobrandini, byl papežem od 30. ledna 1592 do 3. března 1605. Pontifikát Klementa VIII. patří mezi ty nejzajímavější a nejdůležitější, neboť završuje protireformační papežství. Zároveň byl prvním barokním papežem, pro něž byla typická záliba v přepychu a v prosazování vlastní rodiny (nepotismus).

教宗克勉八世(;1536年-2月24日-1605年-3月3日)原名依玻里多·阿尔多布兰迪尼(Ippolito Aldobrandini),1592年1月30日当选罗马主教(教宗),同年2月9日即位至1605年3月3日为止。


Beranidlo ve starověku.

Beranidlo bylo spolu s žebříkem první nástroj používaný k dobývání pevností. Zpočátku bylo beranidlo pouze jakýsi kus dřeva, avšak brzy bylo opatřováno železnou hlavicí. Beranidlo bylo často používáno Asyřany, kteří se stali prvními velkými obléhateli starověku. Asyřané vybavili svá beranidla krytím (i když ne zcela dokonalým) a kolečky, což zvyšovalo rychlost beranidla. Při obléhání bylo beranidlo přisunuto na mnoha místech k opevnění, aby se zvýšila šance na proražení hradeb. Beranidlo bylo také hojně využíváno jako výbava dobývacích věží, přičemž bylo umisťováno v nejnižších patrech věže. Po pádu Asyrské říše se vývoj obléhacích technik (a tedy i beranidla) zastavil.  Až Řekové na Sicílii se zasadili o rozvoj obléhacích strojů. Svá beranidla opatřovali krytím pro obsluhu a samotné beranidlo bylo zavěšeno na řetězech. V pozdějších obdobích bylo beranidlo zavěšeno na kladkostrojích, což maximalizovalo jeho účinnost. Stříška, která zajišťovala krytí, byla opatřena buď surovou kůží nebo železnými pláty (ochrana proti šípům). Tento model beranidla se stal postrachem pevností a byl použit při mnoha obléháních. Římané toto beranidlo převzali a rovněž ho hojně používali, i když byl tento nástroj zastíněn tehdejší mechanickou artilérií. Ke konci starověku se beranidlo stávalo primitivnější a vytrácela se jeho účinnost. Určitá obměna beranidla byla využívaná i na moři. Šlo o tzv. beran a byl rovněž opatřen kovovou hlavicí.

Beranidlo ve středověku.

Středověk se ve vývoji beranidla velmi podobal starověku. Kromě Byzantské říše a pozdějších islámských států začínal vývoj beranidla opět od nuly. Byzantinci beranidla používali a je nutno říci, že v asi nejdokonalejší formě, kterou středověk poznal. V ostatních částech Evropy se používalo beranidlo ve své nejprimitivnější formě. Byl to tedy jenom trám opatřen kovovou hlavicí a jeho obsluha nebyla vůbec chráněna. Někdy byla použita místo hlavice špice, která byla používána k odstranění pojiva mezi kameny zdi. Avšak, brzy se středověcí vojevůdci poučili a beranidla byla opět opatřena stříškou, koly a kladkostroj nahradil provaz. V některých případech byla nutná improvizace, a tak někdy jako beranidlo sloužil demontovaný stožár lodi.  Ve vrcholném středověku se beranidlo stalo stejně účinné jako ve starověku a dokonce se stalo v některých ohledech ještě účinnější. Beranidlo bylo přítomno při každém velkém středověkém obléhání a stejně jako ve starověku jím byly vybaveny dobývací věž. Obránci se při obléhání snažili beranidla buď zničit šípy či ohněm, a nebo používali měkké desky, které minimalizovaly sílu beranidla. S nástupem trebuchetu a děl se beranidla používají stále méně a s koncem středověku již nejsou pravidelnou složkou obléhacího trébu. V některých případech se používalo beranidlo a to jako improvizovaná obléhací zbraň.

Od středověku až do moderní doby.

V novověku se beranidlo nevyužívá jako běžný prostředek ke zničení hradeb. Avšak, při některých příležitostech se beranidlo stále uplatnilo. Například existují zprávy, že při dobývání aztéckých a inckých měst je využívali španělští vojáci. V dnešní době využívají beranidlo buď policisté nebo speciální jednotky (např. SWAT) a to k rozrážení dveří. Beranidlo je většinou vyrobeno z kovu a k jeho obsluze stačí pouze dva muži.

Beranidlo je vojenský nástroj sloužící k průstupu skrz zavřené dveře, vrata či zeď. Většinou se jedná o vyztuženou část nějakého kmene stromu (polena, špalku apod). Beranidlo je obvykle poháněno manuální silou, s jejíž pomocí naráží do překážky a postupně ji rozbíjí nebo rozráží. Beranidlo se často používalo k dobývání tvrzí, hradů a jiných opevněných míst. Tento nástroj se používal již od starověku a konec jeho využívání spadá do konec středověku (nepočítáme-li moderní beranidlo používané policisty). Beranidlo mělo mnoho podob, od pouhého kmene stromu až po krytá beranidla zavěšena pomocí kladkostroje.

冲车、或称撞车,属于古代攻城器械,在四轮车上安装撞木,前裹铁皮,以冲撞的力量破坏城墙或城门的攻城主要兵器。


Život.

V letech 1972–1974 sloužil jako voják základní služby v sovětské armádě. V roce 1979 ukončil studium filologie na Jerevanské státní univerzitě. V období let 1979 až 1988 působil v komunistických a komsomolských orgánech ve svém rodném městě Stěpanakertu, posléze byl velitelem karabašské domobrany ve válce o Náhorní Karabach.  V roce 1990 se stal poslancem Národního shromáždění, v 90. letech byl postupně ministrem obrany, vnitra a ministrem národní bezpečnosti. V období 1999–2007 byl tajemníkem Národní bezpečnostní rady, v roce 2000 se stal znovu ministrem obrany. V roce 2007 se stal arménským premiérem.  V únoru 2008 vyhrál s podporou vlastní Republikánské strany Arménie prezidentské volby; do funkce nastoupil v dubnu 2008. Jako prezident se zasadil o vytvoření celní unie s Ruskem a dalšími postsovětskými republikami v roce 2014 a realizoval přeměnu Arménie z prezidentské v parlamentní republiku, což bylo podle kritiků vyjádřením snahy o udržení si vlastního politického vlivu.  V roce 2011 se konaly velké demonstrace proti Sarkisjanovu režimu. Při dalších protestech v červenci 2016 žádali protestující jeho odstoupení a propuštění všech politických vězňů – tyto demonstrace následovaly po přepadení policejní stanice v hlavním městě Jerevanu skupinou ozbrojenců, kteří požadovali propuštění opozičního politika a veterána války o Náhorní Karabach Žirajra Sefiljana. Při vzájemných střetech bylo zraněno přes 50 lidí.  Sarkisjanovo prezidentské období skončilo dne 9. dubna 2018 a hned 17. dubna se stal předsedou vlády. Po několikadenních bouřlivých protestech, během nichž demonstranti požadovali jeho odstoupení a bylo zadrženo přes 200 lidí, nakonec dne 23. dubna (po pouhých šesti dnech v úřadu) rezignoval, v důsledku čehož následně odstoupila i arménská vláda.

Serž Azati Sarkisjan, někdy Sargsjan ( Սերժ Ազատի Սարգսյան; * 30. června 1954 Stěpanakert) je arménský politik, ministr v několika vládách, posléze premiér a v období 2008–2018 arménský prezident.

谢尔日·阿扎特·萨尔基相(;1954年-6月30日),亚美尼亚政治家,现任亚美尼亚共和党主席。曾任亚美尼亚国防部长、内务部长、国家安全委员会主席和亚美尼亚总统(总统制)、亚美尼亚总理(议会制)。


Biografie a kariéra.

Raná léta.

Narodil se ve čtvrti South Side, Chicago roku 1972. Jeho rodiče se rozvedli roku 1978, po čem se jeho otec, bývalý hráč basketbalové ABA, odstěhoval do Denveru, Colorado. Dále vyrůstal s matkou, ale stále se stýkal i se svým otcem, který mu později zajistil práci u týmu Chicago Bulls. Navštěvoval chicagskou střední školu Luther High School South, kde založil rapové trio C.D.R. Po zakončení střední školy získal stipendium na Florida A&M University, kde dva roky studoval obchodní správu.

1992–1997: Počátky kariéry.

Na začátku devadesátých let 20. století mu byl věnován článek v magazínu "The Source" v rubrice "Unsigned Hype". To vedlo k jeho upsání u nahrávací společnosti Relativity Records v roce 1992, kde vydal singl "Take It EZ". Tehdy začal používat pseudonym "Common Sense".  V říjnu poté vydal i své debutové album "Can I Borrow a Dollar?". Album nezaznamenalo nějaký velký úspěch, ale pomohlo budovat reputaci.  V říjnu 1994 u Relativity Records vydal své druhé album nazvané "Resurrection". To zaznamenalo mnohem více dobrých kritik, a také se již dostalo do žebříčku Billboard 200, kde obsadilo 173. pozici. Lehce úspěšným singlem se stala píseň "Resurrection". Album bylo oblíbené hlavně u mimo mainstreamového posluchačstva.  Písní "I Used to Love H.E.R." z alba "Resurrection" rozpoutal spor s West Coast rapovou skupinou Westside Connection. Common v písni kritizoval popularitu Gangsta rapu. Skupina odpověděla v písni "Westside Slaughterhouse", Common poté v písni "The Bitch In Yoo". Spor byl součástí "East Coast-West Coast hip hop rivalry" a skončil ve stejné době jako celá rivalita mezi pobřežími.  Ve stejné době se musel soudit o své umělecké jméno s kalifornskou reggae skupinou stejného jména. Soud prohrál a zkrátil si svůj pseudonym jen na Common.  Album "One Day It'll All Make Sense" bylo vydáno, téměř po ročním odkladu, v září 1997 jako jeho poslední u Relativity Records, a také poslední, které celé produkoval producent No I.D.. Umístilo se na 62 příčce žebříčku Billboard 200. Alba se v USA prodalo okolo 250 000 kusů. Také znovu sklidilo skvělé kritiky. Singl "Reminding Me (Of Sef)" (ft. Chantay Savage) zaznamenal menší úspěch.

2000–2003: MCA éra a Soulquarians.

Kvalita alba "One Day It'll All Make Sense" vedla k podepsání smlouvy u major labelu MCA Records. Kvůli nahrávání nového alba se Common přestěhoval z Chicaga do New Yorku. Na albu spolupracoval s úzkou skupinou muzikantů, kteří si začali říkat „Soulquarians“. Uskupení tvořili producenti Questlove, D'Angelo, J Dilla, James Poyser a interpreti Mos Def, Bilal a další.  Výsledné album "Like Water for Chocolate" bylo vydáno v březnu 2000. Album debutovalo na 16. příčce žebříčku Billboard 200 a celkem se ho v USA prodalo přes 500 000 kusů, čím Common získal svou první certifikaci zlatá deska. Album proniklo na trh i v Kanadě. Velký úspěch zaznamenala píseň "The Light", která se umístila na 44. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a dodnes je jeho nejúspěšnější písní.  Druhé album u MCA Records a ve spolupráci se "Soulquarians" nazvané "Electric Circus" bylo vydáno v prosinci 2002. Album však nebylo propagováno tak jako předchozí. I proto se celkem v USA prodalo "jen" 293 000 kusů. Debutovalo na 47. příčce žebříčku Billboard 200. Vcelku úspěšným se stal singl "Come Close" (ft. Mary J. Blige). Ten se umístil na 65. příčce žebříčku Billboard Hot 100.  Roku 2003 získal svou první cenu Grammy za spolupráci se zpěvačkou Erykah Badu na písni "Love of My life (An Ode to Hip-Hop)".

2004–2009: éra GOOD Music.

Roku 2004 hostoval na písní "Get Em High" rappera a hudebního producenta Kanye West z jeho alba "The College Dropout". To vedlo k jeho upsání pod Westův label GOOD Music a k přesunutí smlouvy pod Geffen Records. Album "Be" bylo vydáno v květnu 2005. Téměř celé ho produkoval Kanye West, který na několika písních i hostoval. Album debutovalo na druhé příčce žebříčku Billboard 200 a prodalo se ho okolo 800 000 kusů, dodnes je jeho nejprodávanějším albem. Album přineslo Commonovi i mezinárodní úspěch. Mimo to bylo i velmi dobře hodnoceno kritiky. Album bylo nominováno na čtyři ceny Grammy. Nejúspěšnějším singlem byla píseň "Go!" (ft. Kanye West & John Mayer). Menší úspěch měly i písně "The Corner" (ft. Kanye West & The Last Poets) a "Testify".  Druhé album pod GOOD Music a celkem již sedmé studiové bylo nazváno "Finding Forever". Album debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200, když se ho prodalo 155 000 kusů v první týden prodeje v USA. Celkem se ho v USA prodalo přes 500 000 kusů. Lehce úspěšnými singly se staly písně "The People" (ft. Dwele) a "I Want You" (ft. will.i.am).  Za píseň "Southside" (ft. Kanye West) získal cenu Grammy. Album bylo celkově nomináno na tři ceny Grammy.  Album "Universal Mind Control" mělo být vydáno pod názvem "Invincible Summer" v červnu 2008 nakonec bylo vydáno pod změněným názvem v prosinci téhož roku. Album bylo tvořeno ve stylu electro hop, kdy kompletní produkci zajistilo duo The Neptunes, které vede Pharrell. Po vydání sklidilo průměrné kritiky a stejně tak prodej. Debutovalo na 16. příčce s 81 000 prodanými kusy v první týden prodeje v USA. Celkem se v USA prodalo 211 000 kusů. Úspěšnější singl z alba byla píseň "Universal Mind Control" (ft. Pharrell), která se umístila na 62. příčce Billboard Hot 100.

2010–2012: The Dreamer, The Believer.

Od roku 2010 pracoval na svém devátém studiovém albu "The Dreamer, The Believer", které bylo vydáno 2011. Album po letech znovu produkovat pouze No I.D. Bylo vydáno pod společnostmi Think Common Music / Warner Bros. Records. Z alba pochází neúspěšné singly "Ghetto Dreams" (ft. Nas) a "Blue Sky". Alba se k únoru 2012 v USA prodalo 123 000 kusů.

2013–...: éra Def Jam.

V roce 2013 byl upsán k nahrávací a distribuční společnosti Def Jam Recordings. Nové album s názvem "Nobody's Smiling" začal nahrávat ve spolupráci s labelem ARTium Recordings, který založil hudební producent No I.D., který celé album produkoval. Album bylo vydáno 22. července 2014 a za první týden se ho v USA prodalo 24 000 kusů, tím se umístil ona 6. příčce žebříčku Billboard 200. Celkem se ho v USA prodalo 37 581 kusů. Z alba pochází singly "Kingdom" (ft. Vince Staples), "Speak My Piece" a "Diamonds" (ft. Big Sean), ani jeden se v žebříčcích neumístil.  V roce 2015 obdržel ocenění Zlatý glóbus a Oscar za píseň "Glory" (ft. John Legend), kterou nahrál pro soundtrack k filmu "Selma".  V roce 2016 vydal své jedenácté album s názvem "Black America Again". Album bylo oceněno kritiky (87 bodů ze 100 na Metacritic), ale bylo komerčním neúspěchem, o první týden prodeje se prodalo 16 000 kusů a tím debutovalo na 25. příčce žebříčku Billboard 200. Z alba bylo vydáno pět singlů, ale ani jeden se v hudebních žebříčcích neumístil.

Ostatní.

Herectví.

Common poprvé hrál v roce 2007 ve filmu "Smokin' Aces" / ("Sejmi Eso"). Má již za sebou filmy jako "American Gangster" / ("Americký Gangster") (2007), "Street Kings" (2008), "Wanted" (2008) nebo "Terminátor Salvation" (2009).

Osobní život.

V roce 1997 se mu narodila dcera Omoye Assata Lynn.  Je křesťan a praktikuje v chicagské "Trinity United Church of Christ". Určitou dobu se scházel s tenistkou Serenou Williams a zpěvačkou Erykah Badu.  V květnu 2015 obdržel čestný doktorát od výzkumné univerzity Winston-Salem State University (která spadá pod University of North Carolina).

Charita.

Roku 1996 se zapojil do nahrávání alba "America is Dying Slowly", které mělo přinést informovanost o nemoci AIDS mezi afroamerickým obyvatelstvem. Akci zaštítila organizace Red Hot Organization. Také je členem hnutí "Knowing Is Beautiful", které v současnosti informuje o nebezpečí nemoci AIDS.  Je zakladatelem neziskové organizace "Common Ground Foundation", která se zabývá podporou vzdělanosti.

Lonnie Rashied Lynn, Jr. (* 13. března 1972), známý jako Common (a dříve jako Common Sense), je americký rapper a herec. Jedná se o dvojnásobného držitele prestižní ceny Grammy.

朗尼·拉希德·林恩(英语:Lonnie Rashid Lynn,1972年-3月13日),艺名凡夫俗子(英语:Common),是一名美国嘻哈男歌手和演员。他于1992年推出首张专辑《Can I Borrow a Dollar?》,并凭着1994年专辑《Resurrection》在地下嘻哈界获得巨大的成功。后来于90年代末开始与Soulquarians合作,并开始在主流界渐露头角,2000年在主流唱片公司MCA发行的Like Water for Chocolate更为他带来极大好评与初尝商业成功。2011年,凡夫俗子创立了自己的唱片厂牌Think Common Entertainment,在此之前,他曾与Artium、格芬和GOOD Music合作。


Prameny poznání.

Oppida jsou z písemných pramenů známa hlavně díky Juliu Caesarovi, který se o nich zmiňuje ve svých "Zápiscích o válce galské". Díky výraznému způsobu, jakým jejich pozůstatky ovlivňují reliéf krajiny, se stala oblíbeným cílem amatérských archeologů již v 19. století a archeologický zájem o ně neupadá dodnes.

Charakteristické znaky oppid a problematika jejich městského charakteru.

Oppida se ohledně charakteristických znaků jako celek nedefinují snadno. Především vykazovala značnou rozmanitost ve velikosti (od několika hektarů po sto a více). Někteří vědci v souvislosti s velikostí uvažují o jakési hierarchii, kdy malá oppida spadala pod svrchovanost velkých center.  Dále se oppida liší způsobem výstavby. Pravděpodobně existovaly rozdíly i ve společenských funkcích, které plnila. Pro většinu oppid je typická přítomnost středomořských importů.  Rozsáhlá diskuse probíhá ohledně městského charakteru oppid. Někteří odborníci je považují za první sídla městského charakteru či přímo města ve střední a především západní Evropě, jiní naopak upozorňují, že se příliš neliší od halštatských hradišť 5. a 6. století př. n. l. V každém případě je pro oppida typický složitý půdorys s (akropolí obvykle oddělenou od předhradí). Uvažuje se o plánovité vnitřní zástavbě, jsou doloženy ulice (štětování, vyjeté koleje) i rozlehlá prostranství (snad se shromažďovací funkcí). V rámci oppid existovaly lehkými ploty oddělené dvorce, které se skládaly z obytných domů a hospodářských staveb (dílny, špýchary, cisterny aj.).  Na oppidech je doložena intenzivní výrobní činnost. Nacházejí se zde kovářské dílny (ale chybí hutě, resp. železářské pece k výrobě železa), zpracovával se zde bronz, stříbro, zlato a sklo, vyráběla kvalitní tenkostěnná keramika. Důležitým prvkem je výroba mincí (na oppidech se často nacházejí celé depoty mincí, např. Hrazany).  Dalším významným prvkem ekonomiky oppid (ostatně keltské ekonomiky vůbec) byl obchod, a to jak lokální, tak dálkový; ten je zde doložen řadou zhusta luxusních předmětů cizí provenience: z jihu bronzové nádoby (součásti servisů k pití vína), skleněné nádoby; z jihozápadu víno (doloženo zlomky vinných amfor); ze severu především jantar. Česká a moravská oppida se nacházela v širším prostoru tzv. Jantarové stezky, jedné z nejdůležitějších evropských dálkových obchodních komunikací, spojující sever Evropy s jihem. Dalšími komoditami byla tuha k výrobě keramiky a jiné suroviny, žádaným výrobním a potažmo obchodním artiklem byly kamenné žernovy k mletí obilí atd. Nejdůležitějším dokladem obchodu jsou ovšem mince z různých kovů a různých nominálních hodnot.

Opevnění.

Hradby oppid byly stavěny různými způsoby v závislosti na lokalitě a dostupnosti stavebních materiálů v jejím okolí. V Galii, ve Švýcarsku, Německu byla nejběžnějším typem hradba zvaná (podle Julia Caesara v Zápiscích o válce galské) "murus gallicus" – roštová konstrukce ze dřeva spojovaná železnými hřeby s hlinitoštěrkovým zásypem a vpředu se souvislou kamennou lící. Vnitřní strana hradby byla opatřena hliněným náspem, který umožňoval pohodlný výstup nahoru a mohl tam vyjet i ozbrojenec na koni.  Dalším patrně mladším typem opevnění, rozšířeným ve střední Evropě (tzv. typ Kelheim podle oppida v Bavorsku) je hradba, při jejíž stavbě konstrukce roštů nebyla spojena hřeby a přední kamenná líc byla zpevněna mohutnými kůly rozmístěnými v pravidelných vzdálenostech cca 1,5 m od sebe. Nahoře kůly hradbu přesahovaly a dá se předpokládat, že se na ně podélně přibíjela další dřeva a tvořila tak vrchol hradby; zadní strana hradby byla opatřena rampou.  Nejjednodušším typem hradby byl prostý sypaný val (typ Fécamp podle oppida v severozápadní Francii), rozšířený při březích Atlantiku. Tento typ hradby je zároveň i nejmladší a je otázkou, proč k tomuto zjednodušení výstavby došlo.  Důležitým a výrazným stavebním prvkem byla brána. Někdy jen prosté přerušení hradby, častěji však složité konstrukce vytvořené překrytím linie hradby; nejtypičtější a nejčastější jsou "brány klešťovité", jejichž ramena jsou zalomena dovnitř, vytvářejíce uličku – při jejím zdolávání jsou pak útočníci ve zřejmé nevýhodě.

Funkce.

Společenské funkce oppid je možné specifikovat pouze rámcově. Šlo o opevněná pravděpodobně strategická střediska, s funkcí výrobních center (doklady řemesel), ale i center obchodu (často nalézané importy, mince). Oppida byla nejspíše i správními a kultovními okrsky, Je otázkou, do jaké míry sloužila jako sídla společenské elity. Jak podle archeologických nálezů, tak podle písemných pramenů se však lze domnívat, že ne všechna oppida byla stejného charakteru a jejich funkce i postavení v hierarchii sídel byly rozdílné.

Oppida na území České republiky.

Oppida v Čechách jsou rozmístěna v jižní polovině země, většinou mimo agrární oblasti blíže surovinovým zdrojům, a to především podél Vltavy (od jihu Třísov, možná Zvíkov, Nevězice, Hrazany, Závist) a na Berounce (Stradonice), ve východních Čechách se nachází oppidum v Českých Lhoticích. Podle některých badatelů byla síť českých oppida budována podle široce založeného plánu na obchodních trasách, podobně jako i oppida moravská, ležící v širší oblasti jantarové stezky (Hostýn a Kotouč u Štramberka v Moravské bráně, Staré Hradisko sice poněkud stranou, zato ve vyústění spojnice s Čechami (a s přímým napojením na České Lhotice).  Čechy  Morava

Oppidum (snad z latinského "ob pedes", obydlené místo, které bylo kvůli hradbám nutné obejít) je obecně opevněné sídliště s výraznými rysy města.

奥皮杜姆(oppidum;复数oppida)是一种铁器时代的大型设防定居点。奥皮杜姆与凯尔特人后期的拉坦诺文化有关,这种文化在2世纪和1世纪出现公元前,遍布欧洲,从西部的英国和伊比利亚延伸到东部的匈牙利平原边缘。直到罗马人征服了南欧和西欧之前,它们一直被使用。在多瑙河和莱茵河以北的地区,例如日耳曼尼亚的大部分地区,那里的人口仍然独立于罗马,直到1世纪,奥皮杜姆一直被使用。


Výživová kvalita.

Sádlo je velmi kalorické (vepřové přes 3 600 kJ/100 g (64 kcal na polévkovou lžíci)) a je složeno převážně z tuků (99 %), z toho okolo 40 % nasycených mastných kyselin. Nové poznatky nepotvrdily, že sádlo v organismu zvyšuje cholesterol, a působí tak srdeční a cévní onemocnění – tento efekt je nyní dáván za vinu nadměrné produkci inzulinu vlivem vysokého obsahu cukrů v moderní stravě. Sádlo by tedy měli jíst v rozumné míře ti, kteří mají zájem o pravidelný každodenní fyzický pohyb, jako je svižná chůze, běh, kolo apod.

Výroba a skladování sádla.

Při domácí přípravě sádla se nevyškvařená surovina nakrájí na malé kostky, aby se z ní tuk snáze dostával, a na slabém plameni se pomalu zahřívá, až vypustí všechnu nazlátlou šťávu. Tekutý tuk se zcedí od zbylých kousků (škvarků) a nechá se vychladnout. Někdy se před dokončením přidává jen na prst mléka kvůli lepší barvě a křupavosti škvarků. Je ale potřeba být obezřetný: pokud je přidaného mléka příliš, rozpálené sádlo může vypěnit, celé se vylít z hrnce a může tak dojít i k vážnému popálení. Obvykle se domácí sádlo slévá do sklenic, které se ihned dostatečně důkladně uzavřou a otočí dnem vzhůru a horkem se tak prostředí uvnitř samo sterilizuje. Po částečném zchladnutí se ještě za tekutého stavu sklenice převrátí opatrně bez nárazů zpátky a sádlo se nechá dochladnout do pevné bílé podoby. Pak je sádlo připraveno na dlouhodobější skladování např. ve spíži. Někdy se pro chuť v sádle nechává i část škvarků, pak se nazývá škvarkové sádlo.Kulinářské vlastnosti vepřového sádla se liší v závislosti na části zvířete, z níž byl tuk získán:  Průmyslově se sádlo vyrábí takzvanou mokrou cestou, kdy extrakce tuku je prováděna buďto varem ve vodě a následnou dekantací, umožněnou nerozpustností ve vodě, nebo extrakcí vodní parou při vyšší teplotě. V obou případech je výsledný produkt více chuťově neutrální, či méně aromatický, což je vhodné pro určitá použití. Průmyslově vyráběné sádlo je někdy upravováno hydrogenací a příměsemi antioxidantů, jako je například butylhydroxytoluen (BHT).  Labužníci si proto najdou čas na návštěvu specializovaného obchodu, či domácí přípravu. Je však třeba chemicky nekonzervované sádlo chránit před slunečními paprsky a vždy skladovat v chladu. Dále je třeba sádlo škvařit vždy při nízké teplotě, jinak se celý škvařený obsah znehodnotí pachem spáleniny. Při škvaření je třeba se vyvarovat přidávání zbytků masa. Ty někteří kuchaři při škvaření do sádla přidávají, ovšem je to velká chyba.

Použití.

Tématem je také použití sádla v kosmetice, v níž se používá jako pleťová maska. Pro hojení některých druhů jizev je možné okolí zvláčňovat přiměřeným množstvím mastného krému.

Sádlo je živočišný tuk, který se nejčastěji získává z prasat, ale běžné je i husí, kachní, atd. Sádlo se běžně používá v mnoha kuchyních na vaření, smažení, ale i na studenou kuchyni. Jeho použití v současné době ale klesá, protože lidé se více soustředí na takzvaně zdravý životní styl, který však často propaguje ztužené hydrogenované rostlinné tuky, chronicky implikované v rostoucím výskytu autoimunních onemocnění – a navíc s obsahem trans tuků. Vepřové sádlo se také stále běžně používá k výrobě mýdla či mastí.

猪油,又称猪油脂、猪大油、大油、猪脂肪、荤油,为由猪肉提炼出,初始状态是略黄色半透明液体的食用油。不过,该食用油于过低室温即会凝固成白色固体油脂。


Život.

Byl to člověk průměrně inteligentní, ale nadprůměrně ctižádostivý a chamtivý. Jako mladší syn bez zděděných knížectví sbíral tituly. Syn, bratr, švagr, zeť králů a královen (Francie, Navarry, Anglie a Neapolského království) a po své smrti i otec francouzského krále a tchán budoucího císaře Svaté říše římské.  Jeho celoživotním cílem bylo získat královskou korunu, ale nikdy se mu to nezdařilo. Roku 1284 jej papež jako syna Isabely Aragonské uznal za krále Aragonska, vazala Svatéto Stolce a hlavně protikrále Petrovi III., který byl od sicilského povstání (1282) považován za nepřítele Říma. Aby podpořil svůj nárok na Sicilské království, oženil se s dcerou neapolského krále Markétou z Anjou. Karel doufal, že aragonská křížová výprava (1284–1285), kterou podnikl jeho otec, mu umožní získat vytoužené aragonské království. Roku 1285 se nechal korunovat kardinálským kloboukem, což mu vyneslo posměšnou přezdívku „král klobouku“. Otec při návratu z válečné výpravy zemřel u Perpignanu. Karel se později musel titulu vzdát.  Prokázal se jako schopný vojevůdce a úspěšně vedl tažení ve Vlámsku (1297). Roku 1301 se oženil s Kateřinou z Courtenay, titulární císařovnou konstantinopolskou, vnučkou a dědičkou posledního latinského císaře, Balduina II. S tajným souhlasem papeže se zúčastnil tažení Karla II. Neapolského o dobytí Sicílie. Byl jmenován papežským vikářem v Itálii a ztratil se v propletenci italské politiky. Zkompromitoval se masakrem ve Florencii a finančním vydíráním, dobyl Sicílii, kde si upevnil svou pověst rabijáta a vrátil se – jako člověk s pošramocenou pověstí na přelomu let 1301/1302 zpět do Francie.  Po zavraždění římského krále Albrechta (1308) se za bratrovy podpory pokoušel o kandidaturu na uprázdněný římský trůn, ale neuspěl. Zvolen byl lucemburský hrabě Jindřich VII.  Předčasná smrt Ludvíka X. roku 1316 v něm vzbudila naději, že se jako francouzský regent vyšvihne k moci. Vládu však převzal synovec Filip. Další král Karel IV. jej roku 1324 pověřil vedením vojska do anglické Akvitánie.  Zemřel v prosinci 1325 a byl pochován v pařížském kostele jakobínů. V současnosti je jeho náhrobek v Saint-Denis.

Karel z Valois ( "Charles de Valois", 12. března 1270, Vincennes – 16. prosince 1325) byl čtvrtý syn francouzského krále Filipa III. Smělého a jeho první manželky Isabely Aragonské, bratr Filipa IV. Sličného. Dante Alighieri jej ve své "Božské komediii" umístil do "Očistce".

瓦卢瓦的查理(法语:Charles de Valois,1270年3月12日-1325年12月16日)是法国的瓦卢瓦伯爵和安茹伯爵。他是统治了法国近300年的瓦卢瓦王朝的始祖。


Klubová kariéra.

V létě 2007 přestoupil z SC Internacional do AC Milán, ale přestup se uskutečnil až v lednu 2008.  V roce 2009 získal ocenění Golden Boy, které uděluje italský sportovní deník "Tuttosport" ve spolupráci s dalšími evropskými novinami vítězi hlasování o nejlepšího hráče do 21 let působícího v některé z evropských nejvyšších fotbalových lig.  V lednu 2013 přestoupil z italského AC Milan za 15 milionů eur do brazilského klubu SC Corinthians Paulista, kde podepsal 4letou smlouvu.  V lednu 2016 přišel na hostování s opcí do klubu Chelsea FC. Debutoval 2. 4. 2016 v zápase proti Aston Ville, když ve 23. minutě vystřídal svého zraněného spoluhráče Loïca Rémyho. Na konci prvního poločasu byl faulován ve vápně. Nařízenou penaltu sám proměnil a zvýšil skóre na 2:0 ve prospěch Blues (výhra 4:0, 76 minut). V základní sestavě poprvé nastoupil 9. 4. 2016 v zápase se Swensea City. Prohře 0:1 ovšem zabránit nedokázal a v 76. minutě byl vystřídán Falcaem. Další zápas už ovšem neodehrál a 1. července 2016 se vrátil zpět do Corinthians.  Na konci července 2016 přestoupil do španělského klubu Villarreal CF. V lednu 2017 odešel do Číny do klubu Tianjin Quanjian.

Reprezentační kariéra.

Zúčastnil se MS U20 2007 v Kanadě, kde vypadli v osmi finále ze Španělskem (2:4).  První zápas za reprezentaci odehrál 26. března 2008 v přátelském utkání proti Švédsku (1:0), nastoupil v 58. minutě utkání a 72. minutě rozhodl utkání jedinou brankou. Zatím poslední zápas odehrál v přátelském utkání proti Zambii 15. října 2013 (2:0) když na hřišti pobyl 46. minut prvního poločasu utkání.  Celkem odehrál za reprezentaci 27 utkání a vstřelil v nich 10 branek. Dalších 10 utkání odehrál v rámci Olympijských her.  Zúčastnil se i Mistrovství světa (2010), ale neodehrál na turnaji ani jeden zápas. Vše si vynahradil na Copa América (2011), kde nastoupil do všech utkání, včetně čtvrtfinálového utkání kde jej porazila Paraguay (0:2).

Alexandre Rodrigues da Silva známý jako Alexandre Pato je brazilský fotbalový útočník a bývalý reprezentant Brazílie. Momentálně hraje za brazilský klub São Paulo FC.

阿历山大·洛迪古斯·达·施华(,1989年-9月2日),因为昵称“鸭子”(源自其出生地名帕图布兰库,在葡萄牙语中"Pato"是鸭子的意思)而通常被称为亚历山大·帕托或帕托(),是一名巴西职业足球运动员,司职前锋,现效力于巴甲球队圣保罗。他曾是巴西国家足球队的主力前锋,亦曾获选意甲最佳青年球员。