Biografie.

Mládí.

Neil Young se narodil v Torontu (Ontario, Kanada) sportovnímu novináři a spisovateli Scottovi Youngovi a Edně Raglandové (známé jako Rassy), kteří se do Toronta přestěhovali z Manitoby. Neil strávil své mládí v malém městečku Omemee v Ontariu, 130 km severně od Toronta.  Už jako dítěti byla Youngovi diagnostikována cukrovka a kvůli obrně, prodělané v šesti letech, měl oslabenou levou polovinu těla; dodnes na jednu nohu mírně kulhá.  Když bylo Youngovi 12 let, jeho rodiče se rozvedli a on se se svou matkou vrátil do rodinného domu ve Winnipegu, Manitoba, kde začala jeho kariéra hudebníka. Když Neil Young přišel Z Ontaria do Winnipegu, věděl už co to znamená být vykořeněný, protože jejich rodina cestovala všude, kam je zavedla kariéra jejich otce novináře. Po rozpadu manželství rodičů se Neil usadil spolu s matkou v dělnické čtvrti Fort Rouge v Manitobě, kde jako stydlivý mladík se suchým humorem navštěvoval Earl Grey Junior High School. Tam také potkal Kena Kobluna, se kterým později působil v The Squires a kde pak založil i svou první skupinu Jades.  Když navštěvoval Kelvin High School ve Winnipegu, hrál v několika instrumentálních rockových skupinách. Youngovou první stabilní skupinou byli Squires, kteří měli lokální hit nazvaný "The Sultan." Young vypadl ze střední školy a hrál s nimi také ve Fort William v Ontariu, kde nahráli několik demosnímků produkovaných místním producentem (Ray Dee), kterému Young říkal "the original Briggs". Když byl v Thunder Bay, Young poprvé potkal Stephena Stillse. V roce 2006 ve filmu "Heart of Gold" Young vypravuje, jak trávil čas jako teenager ve Falcon Lake v Manitobě, kdy donekonečna vhazoval mince do jukeboxu, aby slyšel "Four Strong Winds od Iana Tysona."  Poté co odešel od Squires, pracoval Neil ve folkovém klubu, kde poprvé potkal Joni Mitchellovou. Tam napsal některé ze svých nejranějších a nejtrvalejších folkových písní, jako je klasická Sugar Mountain, ve které zpívá o svém ztraceném mládí. Jako odpověď na ni napsala Joni Mitchell píseň "The Circle Game".  V roce 1965 Young cestoval po Kanadě jako sólový umělec a skládal hudbu na objednávku. V roce 1966 se připojil k frontmanovi Mynah Birds, Ricku Jamesovi. Skupina si zabezpečila nahrávání u značky Motown. Bohužel, když natočili první album, James byl žalářován za dezerci z armády. Když se Mynah Birds rozpadli, Young a baskytarista Bruce Palmer přesídlili do Los Angeles v Kalifornii. Young v jednom interview přiznal, že ve Spojených státech pobýval ilegálně až do roku 1970, kdy dostal zelenou kartu.

Neil Percival Young (* 12. listopadu 1945 Toronto, Ontario) je kanadský zpěvák, písničkář, hudebník a filmový režisér. Youngovo dílo je typické hluboce osobními texty, charakteristickým stylem hry na kytaru a příznačným nosovým zpěvem (tenorem). Sám se doprovází na několik různých nástrojů (včetně piana a harmoniky), jeho styl hry na akustickou kytaru a časté výstřední sólování na elektrickou kytaru jsou klíčovými momenty někdy drsného, jindy uhlazeného zvuku. Young za své hudební kariéry experimentoval s různými hudebními styly, včetně swingu, jazzu, rockabilly, blues a elektronické hudby, jeho nejznámější díla však náleží do dvou stylů: folkově akustického rocku (jak je možné slyšet v "Heart of Gold", "Harvest Moon" a "Old Man") a elektrikou nabitého hard rocku (v písních jako "Cinnamon Girl", "Rockin' in the Free World" a "Hey Hey, My My (Into the Black)"). V pozdějších letech začal Young přebírat novější styly hudby jako industriál, alternative country a grunge, v němž prohloubil svůj vlastní styl hry, což mu přineslo titul "Kmotr grunge".

尼尔·杨(英语:Neil Young,1945年-11月12日),出生于加拿大安大略省多伦多的创作型摇滚歌手、吉他手、钢琴家及导演。也以克罗斯比、史提尔斯、纳许与尼尔·杨(以下简称CSN&Y)、水牛春田乐团等著名乐团成员的身份活跃于乐坛。其风格跨越民间音乐,乡村音乐,油渍摇滚,硬摇滚等。其所使用最著名的乐器是Gibson公司出品的吉他。于1969年展开个人的音乐活动,1995年入选摇滚名人堂。


Historie.

Svůj název náměstí získalo podle vídeňské židovské komunity, která se zde soustředila od doby středověku. Příkladně se na tomto náměstí soustředí dlouhá a spletitá historie města a jeho středověkého židovského obyvatelstva. Uskutečněním myšlenky Simona Wiesenthala na zřízení pomníku rakouským obětem šoa, se Judenplatz stal vzpomínkovým místem. (Viz též: Vídeňští židé).

Česká dvorská kancelář.

Na čísle 11 Judenplatzu se nachází budova dnešního rakouského Správního soudního dvora a dříve také Ústavního soudu, někdejší České dvorské kanceláře ("Böhmische Hofkanzlei"), jež byla postavena v letech 1709–1714 podle návrhu Johanna Fischera z Erlachu. Po roce 1749 byly vykoupeny i ostatní parcely domovních bloků a v letech 1751–1754 byl pověřen rozšířením paláce Matthias Gerl, jenž symetricky zdvojnásobil stavbu směrem na západ. Další přestavby proběhly v 19. století, kdy palác dostal svou dnešní podobu. Strana domu obrácená do Judenplatzu byla původně zadní stranou stavby, hlavní vstupní brána se zde byla zřízena teprve při přestavbě ve 20. století.  Palác byl původně úředním sídlem České dvorské kanceláře, jež bylo roku 1749 organizačně spojeno s Rakouskou dvorskou kanceláří. Roku 1848 byl změněn na Ministerstvo vnitra, jež v paláci setrvalo až do roku 1923.  V letech 1761–1782 a 1797–1840 zde sídlil také nejvyšší sídlo justice, předchůdce dnešního Nejvyššího soudu. Roku 1936 se do paláce přesunul spolkový soudní dvůr, a od té doby je sídlem veřejněprávní justice Rakouska.  Ženské postavy soch nad branami představují hlavní ctnosti (Mírnost, Moudrost, Spravedlnost a Statečnost) a mezi nimi se nacházejí znaky českých a rakouských korunních zemí. Ve středu atiky stojí socha anděla s troubou, u jehož nohou dlí putto. Po jeho stranách jsou čtyři vázy a dvě mužské figury, které zřejmě představují česká knížata Václava I. a Václava II.

Náměstí Judenplatz (česky "Židovské náměstí") je náměstí ve vídeňském městském okrese Innenstadt v bezprostřední blízkosti náměstí Platz am Hof a Schulhof a také Wipplingerstraße.

犹太广场 (德语: "Judenplatz")是奥地利维也纳的一个广场,位于内城区(第1区)。在中世纪,这里是维也纳犹太人社区的中心。它紧靠 Am Hof 广场、操场和维普林格大街(Wipplingerstraße)。


施瓦岑贝格宫 (布拉格)

Historie.

Dnes trojkřídlá budova byla postavena mezi lety 1545-1567 pod vedením Agostina Galliho (zvaného též Augustin Vlach), jako městská rezidence Jana mladšího Popela z Lobkovic na spáleništi několika středověkých domů. Jedná se o výraznou, a také poměrně ranou renesanční stavbu, jejíž fasády jsou řešeny pomocí bohatě utvářeného sgrafitového dekoru. Charakteristické je použití mohutných, z větší části podvojných oken s tesanými renesančními ostěními, mohutné lunetové římsy i etážových, bohatě členěných a zdobených renesančních štítů. V interiérech se dochovaly cenné renesanční nástěnné malby z doby kolem roku 1580.  Roku 1590 získal palác Jiří Popel z Lobkovic, jemuž byl roku 1594 spolu s celým majetkem zkonfiskován pro urážku majestátu. Rudolf II. poté palác vyměnil s Petrem Vokem z Rožmberka za nedaleký palác Rožmberský. V pobělohorském období byl palác opět zkonfiskován a Ferdinand II. jej věnoval Janu Oldřichovi z Eggenberka.  Roku 1710 zde zemřel 3. kníže z Eggenbergu a vévoda krumlovský Jan Kristián I. a během následujících sedmi let vymřel roku 1717 nečekaně celý rod Eggenberků. Palác proto přešel do vlastnictví vévodkyně-vdovy Marie Arnoštky, která jej spolu s Krumlovským vévodstvím a přiléhajícím majetkem v Čechách odkázala svému synovci Adamu Františkovi ze Schwarzenbergu. Od roku 1719 tak palác vlastnili Schwarzenbergové, kteří k němu v roce 1811 připojili sousední Salmovský palác.  V první čtvrtině 18. století byl palác, především v interiérech, barokně upraven, ovšem tyto, zřejmě poměrně výrazné úpravy, značně setřela puristická rekonstrukce na konci 19. století. Rekonstrukce (1871) byla provedena podle návrhu Josefa Schulze. Schulz před rekonstrukcí paláce studoval staré postupy tvorby renesančních sgrafit a tím se zasloužil o uplatnění sgrafit v české novorenesanční architektuře. V dalších letech se sgrafito počíná objevovat na domech navrhovaných zejména architekty Antonínem Wiehlem a Janem Zeyerem a s oblibou je navrhovala řada malířů a sochařů generace Národního divadla. Antonín Wiehl na studiu české renesance 16. století založil své pojetí neorenesance jako obnovené české renesance (poprvé u domu čp. 1035/I. v ulici Karoliny Světlé, kde se inspiroval lunetovými římsami Schwarzenberského paláce).

Muzea v paláci.

Od roku 1909 pronajímali Schwarzenbergové prostory paláce Národnímu technickému muzeu. Roku 1940 však byla na všechen majetek JUDr. Adolfa Schwarzenberga pro jeho protinacistické postoje uvalena gestapem nucená správa. Po roce 1945 nebyl JUDr. Schwarzenbergovi, který uprchl s rodinou do USA v roce 1940, umožněn návrat do vlasti a roku 1947 byl celý jeho majetek v Československu protiústavně vyvlastněn včetně Schwarzenberského paláce. Po komunistickém puči roku 1948 byl palác následně přeměněn na Vojenské historické muzeum.  Roku 2002 přešel palác do vlastnictví Národní galerie v Praze. Poté proběhla celková rekonstrukce objektu a od roku 2008 slouží jako stálá expozice Národní galerie (sbírka umění renesance, manýrismu a baroka v českých zemích).  V podkroví paláce je umístěna stálá expozice Vojenského historického ústavu nazvaná Císařská zbrojnice. Obsahuje sbírku zbraní, zbroje a uměleckých děl z období od 15. do poloviny 19. století.

Schwarzenberský palác nebo též Lobkovický palác je renesanční palác na Hradčanském náměstí v Praze, který v minulosti sloužil jako reprezentativní residence při sídle českých králů nejprve hlavám rodů Lobkoviců, Rožmberků, Eggenbergů a nakonec Schwarzenbergů, kteří palác vlastnili až do roku 1947.

施瓦岑贝格宫(Schwarzenberský palác)是一座文艺复兴宫殿,位于布拉格城堡广场南侧。


Historie vzniku náměstí.

Po ničivém zemětřesení, které Lisabon postihlo roku 1755, Praça do Comércio nahradilo prostor po zničeném Palácio da Ribeira a náměstí, na němž stál. Portugalský král Manuel I. rozhodl roku 1511, že nové sídlo portugalského království bude v paláci u řeky Tejo, a nikoliv jako doposud na hradě svatého Jiří. Palác sloužil společně s celní správou (Alfândega), tzv. Indickým domem (Casa da Índia), mincovnou (Casa da Moeda), zbrojnicí (Arsenal) a budovou operního divadla (Teatro da Ópera do Tejo), které bylo otevřeno jen pár měsíců před tím, než živelní pohroma postihla portugalské královské město.  Bezprostředně po zemětřesení Sebastião José de Carvalho e Melo, toho času ministr D. José, známý později pod jménem markýz Pombal, převzal záštitu nad provedením nezbytných legislativních opatření, která měla za úkol překonat sociální a hospodářské problémy související s následným rozvojem města po zemětřesení. V roce 1756 byl vytvořen Casa do Risco das Obras Públicas, tým vojenských inženýrů vedených Manuelem de Maia; nejvýznamnějšími představiteli byli Eugénio dos Santos de Carvalho a Carlos Mardel.  Výše zmíněný tým inženýrů připravil plán, který ve třech částech rozváděl různé možnosti rekonstrukce prostoru mezi náměstím Rossio a Paço da Ribeira. Ministrem zvolené řešení odevzdané králi bylo nejradikálnějším ze všech předložených, navrhovalo zbourat všechny části čtvrti Baixa, která byla poničena či zničena, a na jejich místě postavit čtvrť zcela novou, kde bude panovat soulad mezi šířkou ulic a šířkou a výškou jednotlivých budov.  Konečný plán podle návrhu Eugenia dos Santos dal základ naprosto novému městu, spolu s geometricky vyváženou urbanistickou sítí, kde osm ulic ve směru sever-jih propojilo náměstí Rossio se zničeným Národním palácem, a kolmo je přetínalo devět ulic uspořádány ve směru západ-východ. Na místě bývalého paláce bylo projektováno nové náměstí ve stylu francouzského „place royale“, s orientací přímo na řeku Tejo a dokonalým geometrickým uspořádáním.  První zmínka o Praça do Comércio se nachází v povolení z června 1759, jakožto odkaz na plánovanou akci tzv. výměny obchodu, spojenou s výstavbou budov, kde se budou střetávat obchodníci a kapitál z celého světa. Nové náměstí se stalo prostorem pro trh a obchody nové buržoazie chráněné markýzem de Pombal; dle jeho slov se podařilo vytvořit „oficiální nové centrum hlavního města a vlády celé země“.

Praça do Comércio (v českém překladu "Obchodní náměstí"), známé také jako Terreiro do Paço (česky "Palácové náměstí"), je jedno z největších a nejkrásnějších náměstí v centru Lisabonu. Náměstí je ohraničeno třemi stejnými bloky budov se třemi patry a z jižní strany širokou řekou Tejo. V přízemí se nacházejí arkády až do výšky prvého patra, druhé patro je osazeno balkony se železným zábradlím.

商业广场()是葡萄牙首都里斯本的一个广场,毗邻特茹河。它又名宫殿广场(Terreiro do Paço),因为毁于1755年大地震的里韦拉宫就曾位于此处。地震发生后,庞巴尔侯爵将广场彻底改建为庞巴尔下城的一部分。


Lícová strana.

Hlavní postavou lícové strany pečeti je národní symbol Orel bělohlavý v letu. Na prsou nese srdeční štítek s modrou hlavou štítu, pod kterou je šest svislých červených pruhů na bílém (stříbrném) poli, čímž vytváří sedm bílých pruhů a dohromady symbolizují původních třináct států. Šest červených pruhů dále symbolizuje země původu přistěhovalců – ostrovní Anglie, Skotsko a Irsko a kontinentální Francii, Německo a Nizozemí. Orel má ve svém heraldicky levém pařátu svazek třinácti šípů (odkazující na třináct původních států) a v pravém pařátu olivovou ratolest (s třinácti listy a třinácti olivami, opět zastupující 13 původních zemí). Šípy a olivová ratolest spolu symbolizují, že Spojené státy americké touží po míru, ale vždy budou připraveny k boji. Heraldicky vpravo hledící hlava orla drží v zobáku stuhu s latinským heslem E PLURIBUS UNUM ve smyslu „Z mnohých jeden“, původně mnozí, různí, dnes národ jeden. Nad hlavou se vznáší třináct hvězd na modrém poli, které jsou uspořádány do řady 1-4-3-4-1. Zpod modrého pole vychází dokola zlaté sluneční paprsky končící pod prstencem bílých obláčků.

Rubová strana.

Na zadní straně pečeti je třináctiposchoďová cihlová pyramida, nad kterou je oko v modrém trojúhelníku v prstenci zlatých paprsků, symbol boží prozřetelnosti. V základech pyramidy je nápis psaný římskými číslicemi MDCCLXXVI (1776), rok Deklarace nezávislosti, tj. založení Spojených států. Na půdě pod pyramidou je vyobrazeno 13 keřů hraničící se stuhou s revolučním latinským heslem NOVUS ORDO SECLORUM (Nový řád věků). Na modré obloze nad pyramidou je umístěno další latinské heslo ANNUIT COEPTIS.

Symbolika.

Počet 13.

Počet třináct symbolizuje 13 zakládajících zemí USA, na státní pečeti je toto číslo symbolizováno:

Pečetě států USA.

Své pečetě (znaky) užívají i federální distrikt (Washington, D.C.) a všech 50 států USA. Několik států užívá i odlišnou rubovou stranu pečeti.  Své znaky užívají také nezačleněná území USA (Americká Samoa, Americké Panenské ostrovy, Guam, Portoriko, Severní Mariany) a několik kmenů amerických indiánů.

Státní znak Spojených států amerických je tvořen lícovou stranou velké státní pečeti, která byla poprvé veřejně použita roku 1782 a jejímiž autory jsou Charles Thompson a William Barton.

美国国徽实际上是美国官方大纹章(Great Seal of the United States)上的图案。印章存放在美国国务院,第一次用于1782年。


Původ.

Podle současných studií byla Afrodita pravděpodobně bohyně maloasijského původu, která se vyvinula ze syrsko-foinické bohyně Astarty, jež měla původ v asyrsko-babylónské bohyni lásky, Ištar. Řekové jí převzali už v období krétsko-mykénské civilizace přes ostrov Kypr a Kythéru, kde také byla nejvíce uctívána. Bohyni Afroditě zasvětili myrtu, růži, jablko, holubici, delfína, vlaštovku a lípu. Také jí bylo vystavěno mnoho chrámů po celém Řecku. Později se její kult rozšířil do starověkého Říma, kde byla ztotožněna se staroitalskou bohyní jara, Venuší. Mezi její slavné římské chrámy patří například chrám Venuše Roditelky a chrám Venuše a Romy v Římě. Afroditin kult byl vytlačen křesťanstvím.

Legendy.

Zrození.

Řečtí autoři se v Afroditině původu neshodují. Podle Homéra byla dcerou boha Dia a bohyně deště Dióny. Podle básníka Hésioda se zrodila z mořské pěny oplodněné genitáliemi boha nebe, Urana, které mu uřízl a do moře odhodil jeho syn Kronos. Afrodita byla vyvrhnuta mořem na ostrově Kypr.  Její jméno pochází z řeckého aphros (mořská pěna), někdy se Afroditě říká Aphrogenia (Z pěny narozená). Na základě této události nesla přídomek "Anadyomené" – „vynořující se“.

Milenecký vztah s bohem války Árem.

Afrodita byla Diem provdána za kulhavého boha ohně Héfaista. Héfaistos byl do Afrodity zamilovaný, ale jeho družka mu lásku neopětovala. Nemohla se smířit s manželovým vzhledem. Namísto toho trávila noci milostnými radovánkami s bohem války Áreem, mužem s pohlednou tváří a silným, statným a vypracovaným tělem.  Pokaždé když Héfaistos opustil dům, odešla bohyně za milencem. Dlouho by je nikdo z ničeho nepodezíral, dokud je Hélios, bůh slunce, nespatřil v Áreově paláci přímo při činu. Okamžitě o tom informoval Héfaista, který si i přes ohromný vztek na svou milovanou ženu dokázal uchovat chladnou hlavu a vymyslel plán, jak milence přistihnout a obvinit je před všemi bohy.  Z bronzu Héfaistos ukoval nezničitelnou, avšak jemnou a hebkou síť, kterou potají připevnil na lože, ve kterých se spolu Afrodita a Áres milovali. Oznámil pak ženě, že odjíždí na ostrov Lémnos, kde rád trávil čas. Afrodita ihned do svého domu boha války pozvala. Héfaistos to moc dobře věděl a ve skutečnosti čekal na ráno, kdy se oba po noci plné rozkoše probudili a zjistili, že jsou uvěznění v síti.  Bůh kovář povolal všechny bohy ke spoutaným milencům a ukázal jim, jak mu je žena nevěrná. Po jejím otci Diovi (přinejmenším adoptivním) žádal, aby mu zaplatil tučné výkupné, jinak že bohyni nepropustí. Áreeovi dal stejnou nabídku. Zeus se Héfaistovi jen vysmál, ale Poseidon slíbil, že vše zaplatí. Při pohledu na nahou bohyni lásky se do ní totiž bezhlavě zamiloval. A ještě doufal v to, že Áres výkupné nezaplatí, aby si Afroditu mohl sám vzít za manželku, když se na ni manžel tak hněval.  Hermés, bůh pocestných a kupců, nad milenci prohlásil, že by mu nevadilo být pod třemi takovými sítěmi, jen kdyby měl Afroditu vedle sebe. Zcela tak situaci zesměšnil, takže byl Héfaistos nucen milence propustit, aniž by získal jediný peníz. A s Afroditou se taktéž nerozvedl, protože ji i přes její zálety stále miloval.  Afrodita byla potěšena vyznáním lásky jak od Poseidona, tak od Herma. A tak, i když byla stále vdaná, jako milence měla i nadále Aárea, strávila s oběma několik nocí. Bohu moře pak porodila dva syny, Rhoda a Hérofila. S Hermem zplodila Hermafrodíta, krásného potomka se znaky obou pohlaví, jak ženského, tak mužského.

Afrodita a Psyché.

Psyché byla velmi krásná mladá dívka. Byla natolik krásná, že jí lidé začali považovat za samotnou Afroditu, dokud se neujal názor, že ani Afrodita neoplývá takovou krásou a proto ji začali uctívat jako zcela novou bohyni. Jen málo věcí dokázalo Afroditu takto rozzuřit. Proto povolala svého syna Érota, aby se Psyché pomstil za ní. Měl ji svým šípem lásky zasáhnout tak, aby se zamilovala do toho nejhoršího muže na světě. Ale bůžek lásky už při prvním pohledu na Psyché věděl, že šíp vystřelit z luku nedokáže. Poprvé v životě tak matku neposlechl a luk i šíp schoval.  Éros byl do Psyché tak zamilován, že se ji rozhodl pojmout za manželku. Byla ovšem svázána jednou podmínkou. Nikdy se nesměla snažit zjistit, kdo je její manžel. Ale na naléhání sester Psyché toto nařízení porušila a v noci, když Éros spal, si ho prohlédla ve světle lampy. Jeho krása jí vzala dech a upustila lampu. Éros se náhle vzbudil, jak byl od lampy popálen. Beze slova roztáhl svá křídla a odletěl.  Psyché svého muže hledala dlouho, až jí v zoufalosti nezbylo nic jiného, než jít za jeho matkou Afroditou. Ta jí sice potvrdila, že Éros je u ní, ale nehodlala ji k němu pustit. Byla ochotná to udělat jen v případě, že by pro to Psyché splnila tři nemyslitelné úkoly. Milující dívka ani na okamžik nezaváhala a rozhodla se úkoly splnit.  Nad Psyché se při plnění nemožných úkolů vždy někdo slitoval. Když byla posazena před hromadu nejrůznějších luštěnin, aby je roztřídila každé zvlášť, dostalo se jí pomoci od mravenců. Když měla do misky nabrat vodu z černého pramene, který spadal přímo do podsvětí, svou pomoc jí poskytl orel. Poslední úkol byl nejtěžší. Psyché stála před cestou do podsvětí za jeho vládkyní Persefonou, aby od ní přinesla pro Érota kouzelnou mast, která měla zhojit jeho popáleninu od lampy.  Jak se ale bylo možné dostat do podsvětí, do říše mrtvých? Jedině snad tak, že by si Psyché vzala život. Ale když vylezla na vysokou věž, aby se z ní vrhla, poradila jí věž, aby se vydala k bráně podsvětí s dvěma zlatými penízky a dvěma koláči. Peníze darovala převozníku Cháronovi za převoz tam a zpět, koláče tříhlavému psu Kerberovi za to, že jí nechal projít. Psyché se tak od Persefony vrátila s krabičkou s léčivou mastí. Splnila tak i poslední úkol a Afrodita byla spokojena. A svolila tedy, když Zeus Psyché daroval nesmrtelnost a s Érotem ji znovu provdal.

Láska k Adonisovi.

Afrodita byla velmi pomstychtivá vůči každé ženě, co o sobě prohlašovala, že je krásnější než ona. Když se tedy kyperský král Kinyrás opovážil říct to o své dceři, Afrodita potrestala jak jeho, tak i dceru Myrrhu. Donutila dívku, aby se do svého otce zamilovala a pomilovala se s ním, když byl král opilý. Když Kinyrás zjistil, co se stalo, byl odhodlán Myrrhu zabít. Ale Afrodita jí před takovým osudem zachránila – proměnila ji ve strom.  Kinyrás ťal do něj a rozsekl ho vedví. Ze stromu pak vypadl malý chlapec, syn, kterého Myrrha s otcem zplodila. Afrodita jejich syna před králem ukryla a dala mu jméno Adonis. Bála se ho však vychovat sama, aby se opět nevzbudil rozruch pro její zálety. Proto chlapce svěřila do rukou Persefony, manželky Háda, krále podsvětí.  Když Adonis dospěl v muže, byly do něj obě ženy zamilovány. Ale nemohly se dohodnout na tom, která z nich si bude užívat jeho lásky. Proto případ přednesly Diovi. Nejvyšší bůh nakázal, aby Adonis trávil s každou z bohyň jednu třetinu roku. Zbylou třetinu měl mladík pro odpočinek od milování s náruživými milenkami. Když se ale Afroditě podařilo Adonise zlomit k tomu, aby zbylou třetinu věnoval jen ji, Persefona o mladíkovi řekla Áreovi, který byl rozzuřen, že Afrodita dává v posteli přednost jemu.  Áres ve vzteku Adonise zabil a jeho duši nechal uvrhnout do Tartaru. Ale zamilované ženy si nedaly pokoj a Afrodita na Diovi vymohla, aby mohl Adonis propast opouštět. Zimní pochmurné měsíce měl pak trávit s Persefonou, krásné letní dny si měl užívat s Afroditou. Takovou mocí Afrodita vládla.

Paridův soud.

Stalo se, že na velkolepou svatbu mořské bohyně Thetis a krále Pélea byli pozváni všichni bohové, bohyně, bůžci i polobozi. Jen jedna bohyně ne. Byla to nemilovaná bohyně sváru Eris. Hluboce dotčená tím, že na veselku nebyla pozvána, rozhodla se celému božstvu pomstít. A tak v průběhu svatby hodila před bohyni moudrosti Athénu, bohyni manželství a žárlivosti Héru a Afroditu zlaté jablko s nápisem "Té nejkrásnější". Každá z trojice bohyň si na něj ihned začala dělat nárok. Každá věřila, že ona je nejkrásnější ženou na světě.  Hádka o jablko sváru neustávala. Héra, Athéna a Afrodita se nedokázaly shodnout a bezradní byli i ostatní bohové. Ale Hermés přišel s nápadem. Jejich krásu mohl posoudit jedině muž, co nikdy v životě nespatřil ženu. Ale kde takového najít? Hermés o jednom takovém věděl – byl jím trójský princ Paris, co svůj život prožil v horách s pastýři.  Hermés vzal jablko sváru a odvedl trojici bohyň za Paridem. Požádal ho pak, aby rozhodl, které z bohyň jablko náleží. Ale Paris byl krásou doslova oslepen, proto nebyl schopný volby. Bohyně využily jeho váhavosti a začaly ho svádět svými sliby. Héra Paridovi nabídla bohatství, Athéna princi slibovala slávu. Ale Afrodita mu jako jediná nabídla lásku. Lásku ženy tak krásné, jako samotné bohyně. Paris přijal Afroditinu nabídku a jablko sváru daroval ji.  Afrodita svůj slib splnila. Zavedla Parise do Sparty, odkud unesl Helenu, manželku krále Meneláa, dceru Dia a jeho milenky Lédy. Vrátil se s ní do Tróji, kde si nárokoval své místo prince a Helenu hodlal pojmout na manželku. Ale zklamané bohyně Héra a Athéna nalezly společnou řeč v pomstě a chystaly pro milence hrozivé překvapení.

Trojská válka.

Meneláos podporovaný Hérou a Athénou požádal o pomoc svého bratra, mykénského krále Agamemnóna. Agamemnón vycítil příležitost získat velké bohatství, co Trója ukrývala, takže ihned započal válečné přípravy. Připojil se k němu ithacký král Odysseus, argoský vládce Diomédes, Aiás ze Salamíny, Patrokles, Achilleus a jiní. Vydali se k Tróji, kterou oblehli a začali ji dobývat.  Kvůli tvrdému odporu se ale obléhání protáhlo na deset let. Nebylo to ale jen díky obráncům, nýbrž i díky rozepři bohů. Konec vleklého sporu nadešel až tehdy, když Zeus svolil bohům účastnit se bojů. Někteří bohové, jako třeba Apollón, který vedl Paridovu ruku, když vystřelil šípem po Achilleovi a přivodil mu tak smrt, stáli na straně Trójanů. Afrodita byla samozřejmě mezi nimi.  Válku ukončilo vnuknutí Odyssea od Athény, když mu poradila lest s trójským koněm. Když Poseidon připravil o život věštce Láokoóna, nestála už Řekům při dobytí města nic v cestě. Trója padla. Řekové ji vydrancovali a vypálili. Jen malá hrstka přeživších z Tróje unikla. V jejich čela stál Aeneas, druhý nejmocnější obránce Tróje.

Afrodíté (starořecky Ἀφροδίτη, v čestině též Afrodita) je starověká řecká bohyně lásky, sexuality, plodnosti a krásy; vedle tohoto nejrozšířenějšího pojetí však může nabývat i zcela odlišných, nezřídka i nevyzpytatelných rysů. Jako jedna z nejvýznamnějších bohyní patří mezi dvanáct Olympanů. Vystupuje v celé řadě příběhů řecké mytologie a byla uctívána po celém řeckém, resp. antickém světě až do zániku pohanských kultů. V římském náboženství a mytologii je všeobecně ztotožňována s Venuší, v helénistickém kontextu někdy i s Isidou.

阿佛洛狄忒(、)是希腊神话中是代表爱情、美丽与性爱的女神。拉丁语族的“金星”和“星期五”等字符都来源于她的罗马名字:在罗马神话中与阿佛洛狄忒相对应是维纳斯(拉丁语:),但她与维纳斯不同的是,阿佛洛狄忒不只是性爱女神,她也是司管人间一切情谊的女神。在希腊神话中,阿佛洛狄忒是奥林匹斯十二主神的一柱。


Název.

Jako "privilegium minus" je tato listina označovaná od roku 1852 (poprvé W. Wattenbach), aby se odlišila od tzv. "privilegia maius", padělku vévody Rudolfa IV. ze 14. století.

Souvislosti vydání a obsah dokumentu.

Udělení tohoto významného privilegia bylo plodem kompromisu mezi Jindřichem Jasomirgottem a Jindřichem Lvem z welfské dynastie, kteří si oba nárokovali titul vévody bavorského. Jindřich Jasomirgott se zřekl Bavorského vévodství, Jindřich Lev naopak Východní marky (tedy Rakouského markrabství) a vazba rakouských zemí na Bavorsko byla nadále zrušena. Císař následně povýšil Východní marku na vévodství a to udělil v léno Jindřichu II. Jasomirgottovi a jeho manželce Theodoře.  Tato část privilegia úzce souvisí s tehdejší dynastickou situací: vévodský pár měl roku 1156 pouze pětiletou dceru Anežku, synové Leopold a Jindřich se narodili teprve o rok, respektive o dva roky později. Společné udělení země v léno oběma manželům mělo posílit pozici vévodkyně, i když jí nedávalo reálná vladařská práva, a kdyby Jindřich II. Jasomirgott, jemuž bylo v této době již téměř padesát let a měl pouze dva bratry zasvěcené duchovnímu životu, zemřel, snad by jí i umožnilo ujmout se regentství.  Další dva články privilegia zajišťovaly, aby mohla zemi v případě, že by vévodský pár neměl syny, zdědit dcera. Za prvé se jednalo o výsadu ženského nástupnictví: dcery vévodského páru měly stejná práva jako synové, pouze však v případě, že vévoda neměl mužského dědice. Rakouské vévodství se tak stalo tzv. ženským lénem. Druhý článek garantoval právo, na jehož základě mohl vévodský pár v případě bezdětnosti svobodně určit svého nástupce, tedy tzv. "libertas affectandi". Vybraný nástupce musel sice přijmout zemi v léno od císaře, ale to bylo v tomto případě chápáno pouze jako formální akt. Toto právo pak mohl vévoda samozřejmě využít k posílení nároků manžela své dcery.  Na základě "privilegia minus" byl rakouský vévoda navíc osvobozen od povinné účasti na říšských sněmech s výjimkou těch, které se konaly v Bavorsku, byl vrchním soudcem ve svých zemích (vévodství mu bylo uděleno "cum omni iure", tedy se vším právem), bojovat pod říšskými praporci měl jen v případě, že by bylo ohroženo jeho vlastní panství nebo se válčilo v sousedních zemích. Zde se nejednalo jen o otázku politické prestiže, ale o věc finanční úlevy. Vyzbrojení a živení vojska i výprava na říšský sněm byly totiž relativně nákladnými záležitostmi a vévoda tak nadále nemusel, pokud sám nechtěl, vynakládat na tyto věci ne nepodstatné částky.

Privilegium minus je jeden z nejdůležitějších středověkých rakouských státoprávních dokumentů, vydáno bylo 19. září 1156 císařem Fridrichem Barbarossou pro Jindřicha Jasomirgotta z rodu Babenberků a jeho druhou manželku Teodoru. Tento dokument povyšoval Rakousko z dosavadního markrabství na vévodství. Vláda v zemi byla zaručena Babenberkům a to dědičně bez ohledu na pohlaví. Bezdětný panovník mohl zemi odkázat dle svého vlastního uvážení a bez účasti šlechty.

小特权(),是神圣罗马帝国皇帝腓特烈一世于1156年9月17日授予奥地利亨利二世的特权。为与后世奥地利获得的大特权相区分,故名小特权。


Přijetí a kritika války proti teroru.

Přízeň nebo averze vůči koncepci války proti terorismu se měnila v průběhu času, jak ve Spojených státech tak v zemích spojenců a zbytku světa. Obecně vzato byla krátce po 11. září přijata čelnými představiteli většiny zemí prvního světa (jistou výjimku tvořili Francie a Německo); postupně ale ztrácela na podpoře (a tento trend trvá).  Mezi největší proponenty patří skupina neokonzervativních politiků v administrativě prezidenta George W. Bushe, americké konzervativní i liberální think tanky, výrobci zbraní, dodavatelé vojenské techniky a firmy, patřící mezi kontraktory v přestavbě postsaddámovského Iráku.  Mezi odpůrce patří rozličné skupiny politických aktivistů a občanských sdružení (zejména ve Spojených státech, méně v Británii a jinde).  Proti válce proti terorismu se postavili také někteří politici, například americký senátor za Texas a někdejší prezidentský kandidát Ron Paul a britský ministr zahraničí David Miliband. První zmiňovaný uvádí, že terorismus je taktika, proti které nelze efektivně bojovat konvenčním způsobem.  Argumentem a cílem zastánců této strategie je vymýcení světa od terorismu, odpůrci poukazují na hrozbu vojensko-průmyslového komplexu a tvrdí, že pokračování povede k větší nestabilitě ve světě.

Časový přehled.

Co se týče regionů, na kterých doposud došlo k bitvám nebo útokům v rámci války proti teroru, pak byly nejčastěji postihnuty oblasti střední a západní Asie, region Blízkého východu, Afrického rohu, v méně častých případech se ale daným událostem došlo i v Evropě, Severní Americe, severní Africe, a dalších — dá se mluvit o konfliktu s (téměř) celosvětovým rozsahem.

Vzdušné útoky.

Pro válku proti teroru se stala typická strategie vzdušných útoků (sestřelování ze vzduchu, vypouštění raket, shazování bomb), speciálně útoky s použitím dronů.  S použitím vzdušných útoků drony začala administrativa George W. Bushe – kromě toho, co definovala jako válečné zóny v Afghánistánu, Iráku také v dalších třech zemích: Pákistánu, Jemenu a Somálii. Bush schválil 57 dronových úderů. Barack Obama a jeho vedení války proti teroru zaznamenalo postupný a poměrně strmý vzrůst použití dronů – ke konci jeho období na zhruba desetinásobek. Souběžně s tím postupně navyšoval i 'tradiční' vzdušné bombardování. Obama (potažmo jeho generálové) zavedli tzv. signature strikes, česky přibližně: údery podle vzoru. U tohoto typu útoku nemusel být cíl identifikován jako hledaný terorista; k opodstatnění udeřit stačily určité indicie – a to až tak vágní jako třeba „dospělý muž v tradičním náboženském úboru“. Souběžně se vzrůstajícím počtem útoků klesá transparentnost ohledně identity obětí a zdali patřili mezi teroristy nebo civilisty. Poslední roky Obamy ve funkci Pentagon přestal rozlišovat, kolik zabitých lidí patřilo mezi civilisty a automaticky označuje všechny jako "nepřátelské bojovníky" ("enemy combatants"). Podle vlastních dokumentů americké CIA v 80 % případů nedojde k identifikaci obětí vzdušných útoků.  Za úřadování administrativy George W. Bushe shodily americké ozbrojené síly na různé cíle v rámci války proti teroru v průměrně 24 bomb za den, tj. 8750 ročně. Během administrativy Baracka Obamy to bylo 34 bomb denně, tj. 12 500 ročně. Obamova spotřeba bomb však vykazovala vzrůstající tendenci – s 40% nárůstem od roku 2015, kdy americká armáda shodila kolem 20 tisíc bomb a raket, zejména v Sýrii, Iráku; tolik, že během tohoto období hlásila jejich nedostatek s neschopností je dostatečně rychle vyrábět a v roce 2016 se dostala na 26 171 shozených bomb, podle jiných zdrojů dokonce 31 tisíc. Za první rok Donalda Trumpa v úřadu shodila americká armáda 44 096 bomb, tj. cca 121 denně, nebo každých 12 minut jednu s perspektivou vzrůstu na 144 denně, tj. v průměru jednu za každých 10 minut. Trump se též vyjádřil v tom smyslu, že dává svým generálům „zelenou“ ohledně toho, kde kdy a jak pomocí dronů i klasických vzdušných sil zaútočí, koho zabijí. Pouze útoky dronů zabíjejí za úřadování Trumpa 80× více obětí než za Bushe, s účinností 2 % zasáhnout teroristy, jež jsou v hledáčku CIA.

Satira.

Nehumánní způsob vedení zejména irácké fáze války byl satirizován britským komikem Sachou Baronem Cohenem ve filmu Borat, kde Cohen nechává svého hrdinu podporovat americkou válku teroru namísto války proti teroru uvedením slov "war of terror" namísto "war on terror" či vyjádřit přání, aby George Bush popil krve každé Iráčanky a každého iráckého dítěte a aby americká vojska zničila Irák do té míry, aby ani jediná ještěrka nepřežila v irácké poušti po dalších tisíc let.

Válka proti terorismu (též válka s terorismem, válka proti teroru, "War on Terror") je obecný termín pro řadu vojenských, politických, právních a náboženských akcí započatých vládou Spojených států amerických jako odpověď na teroristické útoky z 11. září 2001. Nejedná se o konkrétní konvenční válku; termín představuje širší koncepci dlouhodobé strategie nadnárodního významu. Oficiální cíle války proti terorismu jsou čelit teroristickým hrozbám, zabránit teroristům v jejich činech a potlačit vliv teroristických organizací jako je např. Al-Káida. Američany válka proti terorismu stojí 250 milionů dolarů denně. Válka proti teroru a opatření, která s ní souvisejí, se staly zdrojem kontroverze; kritici zmiňují, že byla použita k ospravedlnění agrese - vydávané za preventivní válku -, porušování lidských práv a k ospravedlňování jiného porušování mezinárodního práva.

反恐战争(英文:War on Terror)是美国及其盟友用来称呼一场进行中的、以“消灭国际恐怖主义”为目标的全球性战争,起因于九一一事件。


Obecně.

Termín optometrie pochází s řečtiny. Jedná se o složení slov optos (oko, vidění) a metrie (měření). Pozoruhodné je přiřazení významu pro vidění v anglickém jazyce. Tam frázi „I see“ lze vyložit také jako "rozumím", což dává smysl. Pokud chci něčemu porozumět, něco poznat, zjistit souvislosti, je potřeba velmi často onu věc také vidět. Dá se říci, že lidské oko je jakási brána do člověka samotného. Jinak řečeno, oko je v podstatě senzoricko-motorickou periferií mozku. Místem prvního zaznamenání odrazů světla, které poté putují do mozku, kde dochází k jejich analýze. Je až s podivem jak je vše psychické i fyziologické propojeno s okem resp. se zrakem či obecně s viděním. Řada nemocí se často nějak projeví zrakovými problémy. Jakékoliv zrakové postižení může také velmi ovlivnit psychiku člověka a tím i celý jeho život. Proto je třeba si neustále uvědomovat jak moc je pro nás zrak důležitý.  Zodpovědný přístup ke zrakovému aparátu společně se správným vyšetřením všech zrakových funkcí a odchylek, společně se stanovením ideální korekce, přispívá k celkovému dobrému zdravotnímu stavu a tím pádem i k optimální kvalitě života. Lidské bytí je založeno na interakci s okolním světem a zrakové vjemy tvoří jeho velkou část. Proto řada optometristů považuje své povolání za poslání které umožňuje lidem prožívat lepší život.  Na rozdíl od České republiky mají optometristé například ve Spojených státech daleko větší pravomoci a v řadě amerických státech má optometrista oprávnění používat i léčebných metod a předepisovat různé kapky masti či injekce.

Historie.

Historie optometrie je přímo svázána s vývojem lékařských a vědních oborů zabývajících se zrakovým aparátem (anatomie, mikrobiologie, neurologie, fyziologie atd.), optiky, optických přístrojů, zobrazovacích technik a dalších oborů souvisejících s péčí o zrak. V České republice se často v různých textech dozvídáme, že je optometrie mladý obor. Z následujícího historického přehledu je patrné, že tomu tak není.

Licence.

Procesy vzdělávání a praxe optometristů jsou v řadě zemí regulovány vládou. Jako u většiny zdravotnických oborů se vyžaduje i u optometristů značná kvalifikovanost a stálý přehled o nových trendech a postupech.  Optometrie je oficiálně uznána a vyučuje se:

Evropa.

V Evropě nejsou doposud stanovena jednotná pravidla pro získání licence (registrace) optometrie. Například v Německu se problematikou optometrie zabývají zejména oftalmologové a profesionálně trénovaní a certifikovaní optici. Ve Francii není žádná regulace optometrie a optometristé jsou často školení tak, že navštěvují ordinace soukromých oftalmologů.  Po vzniku Evropské unie vznikly organizace zaštiťující evropské školy a školy s výukou optometrie (AESCO Association of European Schools and Colleges of Optometry) a organizace vystupující pod označením Evropská rada optiky a optometrie (ECOO European Council of Optometry and Optics), která se snaží nastavit obecně platná pravidla tohoto oboru. Hlavním úkolem těchto organizací je optometrii v EU sjednotit a stanovit evropskou zkoušku z optometrie (evropský diplom optometrie), uznávaný celou EU.

Česká republika.

V České republice je optometrie vedena jako nelékařský zdravotnický obor. Optometrii lze v ČR studovat na lékařské fakultě Masarykovy univerzity, kde se jedná o tříleté bakalářské respektive magisterské studium s možností navazujícího doktorandského studia. Tento obor také poskytuje ve svých osnovách Univerzita Palackého v Olomouci, kde se vyučuje na lékařské a přírodovědecké fakultě a v Kladně na fakultě biomedicínského inženýrství, která je součástí ČVUT.

Optometrie je nelékařská zdravotnická profese zaměřená na lidské oko a jeho vlastnosti. Specialista aplikující optometrii se nazývá optometrista. Jako u celé řady profesí, jsou i pravomoci optometristů v různých zemích jiné. Stěžejní náplní práce optometristy v České republice je především vyšetřování zrakových funkcí, stanovení příslušné dioptrické korekce a aplikace kontaktních čoček. Současně je optometrista také schopen poradit při výběru optimální korekční pomůcky. Je také schopen posoudit celkový stav zrakových funkcí, avšak nestanovuje diagnózu a neléčí oční choroby. Optometrie je společně s ortoptikou součástí primární péče o zrak na kterou navazuje lékařská péče - oftalmologie.

眼科视光学(英文:Optometry),是光学和眼科的结合,运用光学仪器来检查眼睛的视觉功能,并采取相应的非手术或手术的手段来治疗病人的近视、远视、散光、老视和双眼视觉功能性异常等疾病。非手术方法主要包括眼镜、隐性眼镜、视觉训练、药物;手术方法主要包括各种屈光手术如准分子激光、有晶体眼人工晶体植入术、传导性角膜成形术(Conductive Keratoplasty)。


Obsah poemy.

Poema začíná tím, že se postarší ukrajinský hejtman Ivan Stěpanovič Mazepa uchází o krásnou dívku Marii u jejího otce Kočubeje. I když Kočubej zjistí, že Marie Mazepu miluje, nechce mu jí pro jeho stáří dát. Mazepa nejprve Kočubejovi vyhrožuje a nakonec dívku unese. Kočubej se rozhodne, že se mu pomstí a pošle do Moskvy carovi Petrovi udání, že se Mazepa spolčuje se Švédy proti vlasti a caru. Poselství však nemá očekávaný výsledek. Car mu neuvěřil, dal Kočubeje uvěznit a vydal jej do Mazepových rukou. Ten nechá Kočubeje mučit, aby jej přinutil nejen k přiznání všech zločinů, ze kterých ho obvinil, ale především k vyzrazení skrýše, v níž ukryl své bohatství, neboť Mazepa potřebuje peníze na další vydržování svých vojsk. Protože to Kočubej neprozradí, rozhodne se Mazepa, že ho nechá ráno popravit.  Marie Mazepovi vyčítá, že se jí málo věnuje a že jí neustále opouští, zřejmě pro jinou ženu. Mazepa jí proto svěřuje své tajemství. Chce s pomocí švédského krále odtrhnout Ukrajinu od Ruska a sám vládnout. Marie mu slibuje věrnost. Náhle se však u ní tajně objevuje její matka a sděluje jí, že její otec bude časně ráno popraven. Marie spěchá za Mazepu, aby prosila za otce, ale přibíhá na popraviště pozdě. Kočubej je již mrtvý. Mazepa se vrací domů, ale Marie tam není. Zmizela neznámo kam. Když pak švédský král Karel XII. vtrhne na Ukrajinu, přidá se Mazepa otevřeně na jeho stranu.  Poema vrcholí bitvou u Poltavy dne 8. července roku 1709, ve které Rusové vedení carem Petrem Velikým s velkou převahou porazila švédská vojska. Z Mazepy je rázem štvanec. Při útěku se dostane až do sadu u Kočubejova domu. Setká se tu s Marií, která zešílela hrůzou ze smrti otce. Nepoznává jej, a tak jí Mazepa ponechává svému osudu.  V epilogu poemy autor již pouze formuluje základní smysl svého díla – vítězstvím u Poltavy položil Petr Veliký pevný základ rozvoji evropské kultury na ruské půdě, v čemž tkví jeho nesporný historický význam.

Adaptace.

Hudba.

Podle poemy složil roku 1884 ruský skladatel Petr Iljič Čajkovskij operu "Mazepa".

Film.

Existují i další filmy, které se jmenují "Mazepa", ale ty jsou natočeny podle jiných předloh.

Poltava (1829, "Полтава") je historická poema ruského romantického básníka, prozaika a dramatika Alexandra Sergejeviče Puškina (1799–1837), která je oslavou velikého ruského panovníka cara Petra Velikého, který svými činy, vítězstvím nad Švédy i nad povstalcem Mazepou (ukrajinský hejtman v letech 1687 až 1708) uvedl Rusko na cestu slávy.

波尔塔瓦()是一首由亚历山大·谢尔盖耶维奇·普希金在1828年9月所撰写的叙事诗。诗作内容是关于乌克兰哥萨克人的军事指挥官伊万·马泽帕,参与1709年发生于瑞典与俄罗斯之间的波尔塔瓦会战的故事。诗作以马泽帕与玛丽之间的爱情故事,以及马泽帕背叛彼得大帝,和他在战争取得胜利的故事为中心。虽然普希金少部分的作品被批判为含有帝国主义思想,但是其他评论则表扬其诗作的叙写深刻人心。彼得·伊里奇·柴可夫基受到了本诗的启发后,于1884年写下歌剧《马泽帕》("Mazeppa")。


První generace (021a).

"Hlavní článek: Seat Ibiza Mk1 (021a)" První vozy Seat Ibiza byly vyrobeny v závodě Zona France u Barcelony koncem dubna 1984, oficiální premiéru měl nový automobil v červenci. Výroba začala 3,65 m dlouhou třídveřovou variantou karoserie, s variabilním zavazadlovým prostorem, kterou navrhl Giorgetto Giugiaro, šéf turínského studia Ital Design. Pro tuto novou Ibizu, spolu se sedanem Seat Málaga, byly navrženy nové motory, uložené vpředu napříč pohánějící přední kola. Jejich vývoj, výrobu hlavy motoru a několik dalších součástí, kapalinou chlazených spalovacích motorů OHC o objemu 1.2 l, 1.5 l a 1.7 l pro Seat zajišťoval renomovaný stuttgartský výrobce sportovních vozů Porsche, proto byly doplněné nápisem Systém Porsche na ventilovém víku spolu s logem Seat. Za tento ozdobný prvek platil Seat podíl z každého prodaného kusu.

Druhá generace (6K1).

V květnu 1993 debutovala na autosalonu v Barceloně zcela nová Ibiza druhé generace, prostornější 3,8 m dlouhý vůz osobitého designu ve třídveřovém i pětidveřovém provedení. Díky využití koncernové banky komponentů se nová Ibiza mohla pochlubit širokou paletou zážehových motoru o objemu 1,0 až 2,0 a výkonu 33 až 85 kW (45 až 115k), ale také atmosférickou i přeplňovanou verzí dieselu 1,9 L o výkonu 50 a 55 kW (68 a 75k). Špičku nabídky tvořila sportovně laděná Ibiza GTI se šestnáctiventilovým motorem 1,8 L, jehož výkon 95 kW (129k) ji umožňoval dosahovat rychlosti až 206 km/h a sprintovat z 0 na 100 km/h za 8,9 s. Koncem roku 1993 se vedle dvouprostorového modelu Ibiza objevil prodloužený sedan jménem Cordoba.

Druhá generace (facelift).

Autosalón v Barceloně byl v květnu 1999 místem premiéry druhé generace vozu Ibiza s výrazně modernizovaným designem karoserie a novým výběrem motorů, jemuž dominovala přeplňovaná verze dvacetiventilového čtyřválce 1,8T o výkonu 115 kW (150k), s niž nejrychlejší Ibiza dosáhne 220 km/h a z 0 na 100 km/h to zvládne za 7,9 s. Na své si ale přišli i příznivci úsporných turbodieselů TDI a moderních zážehových čtyřválců, včetně šestnáctiventilové verze motoru 1,4 L. Také Ibiza druhé generace po modernizaci potvrdila postavení nejoblíbenějšího vozu značky Seat a své nástupkyni připravila cestu k dalším úspěchům.

Třetí generace (interní kód 6L).

Na autosalonu v Boloni se v roce 2001 objevila Ibiza třetí generace. Ibiza přišla se širokým výběrem technologicky vyspělých benzínových motorů. V rozmezí od 1,2 HTP 40 a 47 kW/54 a 64 k (slabší se přestal nabízet v roce 2004) až po 1,8T 20V 132 kW/180 k (pro verzi Cupra), nebo si můžete zvolit výkonnou a přitom úspornou dieselovou řadu agregátů začínající u tříválcové 1.4 TDI 55 kW/ 75 k, pokračující přes atmosférickou 1,9 SDI 47 kW/ 64 k a vrcholící u přeplňované 1,9 TDI 118 kW/ 160 k ( pro verzi Cupra). Ibiza dokázala v prestižní soutěži WHAT CAR? získat ocenění Auto roku 2003 až 2005 • Ibiza je vybavena postranními výztuhami. • Ve standardní výbavě naleznete přední airbagy a boční i hlavové airbagy bylo samozřejmě možné doobjednat. Patentovaný systém Isofix Vám umožňuje připevnit dětskou autosedačku přímo k podvozku vozu. V crash testu Euro NCAP absolvovala Ibiza testy s výsledkem 26.42 bodů. Tomu odpovídají 4 hvězdičky z pěti možných. Plně galvanizovaná karoserie nové Ibizy má dvanáctiletou záruku na prorezavění. Mnoho času bylo věnováno vývoji vyztužený sloupků, bezpečnostním okruhům kabiny a příčným nosníkům pod sedadly. Koeficient aerodynamického odporu činí C = 0,31. Objem kufru je 267 litrů, při sklopené zadní sedačce s místem k sedadlu/střeše: 665/960 litrů. V roce 2005 se objevily přepracované agregáty 1.4 TDI s výkony 51 a 59 kW/ 69 a 80 k, stejný rok znamenal konec pro atmosférické 1.9 SDI 47kW/ 64 k a 2.0 MPI 85kW/ 116 k. První a jediný facelift této generace proběhl v lednu 2006 - změnil se hlavně přední nárazník a víko kufru dostalo velký nápis IBIZA, podobnou změnou prošel i odvozený sedan Cordoba, ale ten nedostal nový přední nárazník, ovšem jeho zádi též vévodí modelový nápis CORDOBA. Motor 1.2 HTP 47 kW byl nahrazen silnější 51 kW variantou. Agregát 1.4 16V 74 kW vystřídala jen o málo silnější 1.6 16V 77Kw a základní 1.4 16V posílila z 55kW na 63 kW, slabší 55 kW verze se prodávala pouze se 4 stupňovou automatickou převodovkou. Rok 2007 byl ve znamení zavedení slabší varianty 1.2 HTP 44kW/ 75 k. V roce 2008 se představila nová, v pořadí již čtvrtá, generace tohoto modelu. Starší generace se vyráběla dál jako model Ibiza PePe do roku 2009, ale byla výrazně zúžena její nabídka motorů - 1.2 HTP, 1.4 16V nebo 1.4 TDI. Stejný osud čekal i na sesterský model Cordoba, prodávaný také jako Cordoba PePe se stejnými motorizacemi a výbavou až do roku 2009.

Čtvrtá generace.

Čtvrtá generace modelu Ibiza přišla v roce 2008, právě když se SEATu podařilo překonat krizi. Design, označovaný jako "Arrow Design", vychází ze studie SportCoupé Bocanegra, představené na autosalonu v Ženevě. Tento model vyjíždí na nové podvozkové platformě, kterou dostalo o něco později i VW Polo 5. generace. Nejdříve na trh přišel pětidveřový hatchback, následně třídveřový, označovaný jako SportCoupé (zkráceně SC) a v roce 2010 i praktické kombi Sport Tourer (zkráceně ST). Pětidveřový model nabízí zavazadelník o objemu 292 litrů, model SC 284 litrů a kombi 430 litrů. Zážehové motorizace toho modelu začínají na 1.2 HTP 44 a 51kW, pokračují přes 1.4 16V 63 kW, až k 1.6 16V 77 kW. Vznětové agregáty zastupují tříválcová 1.4 TDI ve výkonech 51 a 59 kW a 1.9 TDI 77 kW, všechny naftové verze jsou se systémem vstřikování PD, neboli Čerpadlo-tryska. 1.4 TDI 59 Kw s filtrem pevných částic (označovaný jako DPF) sloužila i jako základ pro verzi "ECOmotive". Tato verze spotřebuje pouze 3,7 l nafty na 100km a vyproduje pouze 98g CO na 1km. V roce 2010 vystřídalo vstřikování PD, v Evropě populárnější, Common Rail (CR), s tím přišly i nové naftové motory TDI o objemu 1.6 ve výkonech 55, 66 a 77 kW, které nahradily staré 1.9 TDI a 1.4 TDI. Premiéru má i nový tříválcový turbodiesel 1.2 TDI CR, který spotřebuje 3,4 litru nafty na 100 km. Stejný agregát má nově zastoupení i ve verzi "ECOmotive" místo dosavadní 1.4 TDI DPF 59 kW...

Závodní verze.

Ibiza skupiny A.

Ibiza skupiny A se představila na portugalské rallye v roce 1995. Vůz tehdy řídil Erwin Weber. Jeho druhý start byl na Acropolis rallye 1995, kde zvítězil.

Ibiza Kit Car.

Ibiza druhé generace získala značnou popularitu díky svým sportovním úspěchům: v letech 1996, 1997 a 1998 třikrát po sobě vyhrála mistrovství světa FIA v automobilových soutěžích ve třídě vozů s jednou poháněnou nápravou a dvoulitrovým motorem. Není divu, že i sériová dvoulitrová Ibiza GTI 16 V si vysloužila mimořádnou přízeň zejména mladých jezdců chtivých opravdu "ostrého" svezení.  Ibizu Kit Car poháněl motor o objemu 1984 cm o výkonu 270 koní a točivém momentu 214 Nm. Váha celého vozu byla jedna tuna. První start se odhrál na Rallye Monte Carlo 1996. Ale konkurenci v podobě vozu Peugeot 306 Maxi nestačil. Seat získal jen jedno vítězství, které získal Jesus Puras. Na konci roku ale titul nakonec připadl Seatu, když porazil tým Škoda Motorsport a jejich Felicie Kit Car. Pro následující sezonu byla představena verze EVO 2, jejíž vývoj vedl Benoit Bagur. Evo 2 měla tužší obranou klec a novou zadní nápravu. Harri Rovanperä dokonce zvítězil na Rallye San Remo 1997 a Seat opět slavil titul. Největším úspěchem v sezoně 1998 bylo páté místo na Safari rallye. V polovině roku tým přešel na vůz Seat Cordoba WRC. Na britských ostrovech ale s Ibizou dále startoval Toni Gardermeister. Ten zvítězil na rallye Monte Carlo 1999 a dojel pátý ve Švédsku. V současnosti je jeden vůz vystaven v muzeu AutoStadt ve Wolfsburku.

Seat Ibiza první generace byla vyrobena v první polovině 80. let v době, kdy automobilka Seat procházela obdobím nelehké transformace. Přechodně znárodněná automobilka hledala novou identitu, výrobní strategii a zároveň i ekonomickou budoucnost. Vedle smlouvy o výrobní a obchodní spolupráci uzavřené v září 1982 s koncernem Volkswagen se právě Ibiza stala základním kamenem nového rozvoje značky Seat.

西亚特Ibiza是西班牙汽车制造商西亚特自1984年开始生产的一款紧凑型轿车,也是西雅特销量最高的汽车。车名源自西班牙巴利阿里群岛的伊维萨岛。


Tenisová kariéra.

2011.

V sezóně 2011 nezopakovala dosud svůj nejlepší rok na okruhu 2010, přesto na něm získala další dva tituly.  První z nich si připsala po více než ročním čekání na Qatar Ladies Open, když ve finále porazila tehdejší světovou jedničku Caroline Wozniackou 6–4, 6–4. Druhý turnajový triumf vyhrála na úvodním ročníku ázerbájdžánského Baku Cupu, po finálové výhře nad krajankou Xenií Pervakovou 6–1, 6–4. Na dalších dvou událostech prošla do finále. Jednalo se o Mercury Insurance Open a Toray Pan Pacific Open, na nichž vždy v boji o titul nestačila na Polku Agnieszku Radwańskou, v prvním utkání 6–3, 6–4 a v druhém pak 6–3, 6–2.  Na grandslamech docílila nejlepšího výkonu na úvodním Australian Open, kde na její raketě zůstaly Češky Lucie Šafářová,Iveta Benešová a Petra Kvitová a postoupila do semifinále. Tam podlehla pozdější vítězce Kim Clijstersové 6–3, 6–3. Ve čtvrtfinále skončila na US Open, a to opět na raketě pozdější vítězky turnaje Samanthy Stosurové 6–3, 6–3. Konečným kolem bylo čtvrté dějství na antukovém French Open, kde nestačila na krajanku Anastasiji Pavljučenkovovou po setech 7–6, 2–6, 6–2. Ve Wimbledonu ji ve třetím kole vyřadila Bulharka Cvetana Pironkovová 6–2, 6–3.  Na Turnaji mistryň porazila jenom Wozniackou. Ani set neuhrála s Kvitovou, která turnaj poté vyhrála, a mečboly za stavu 5-3 ve třetím setu nevyužila proti Radwańské, aby nakonec zápas prohrála 5-7. I tak se z druhého místo znovu probojovala do semifinále, kde podlehla Bělorusce Viktorii Azarenkové.  Sezónu ukončila jako sedmá hráčka žebříčku WTA, tedy o 5 míst níže, než minulý rok.

Fed Cup.

Věra Zvonarevová se zúčastnila 7 zápasů týmového Fed Cupu za tým Ruska s bilancí 5-2 ve dvouhře a 1-0 ve čtyřhře.

Věra Igorevna Zvonarevová (resp. Zvonarjovová – "", narozená 7. září 1984, Moskva, SSSR, dnes Ruská federace) je ruská profesionální tenistka.

薇拉·伊格蕾夫娜·兹沃纳列娃(,"Vera Igorevna Zvonareva",1984年-9月7日),俄罗斯女子职业网球运动员。


Historie.

Stavba.

Původně se mělo jednat o čtvrtou loď třídy "Kitty Hawk", v její konstrukci ale došlo k takovému množství změn, že jí byla přiřazena vlastní třída. Objednána byla s jaderným pohonem (měla používat reaktor A3W), avšak po zahájení stavby došlo i v této oblasti ke změně a byla vybavena konvenčním pohonem.  Stavba lodi byla zahájena 22. října 1964. Pokřtěná a spuštěná na vodu byla 27. května 1967, tedy dva dny před nedožitými 50. narozeninami Johna Kennedyho. Loď pokřtily Jacqueline Kennedyová a její tehdy devítiletá dcera Caroline v Newport News ve Virginii, kde byla v místní loděnici Newport News Shipbuilding stavěna. Do služby byla zařazena 7. září 1968.

Služba.

V 70. letech 20. století brázdila severní část Atlantského oceánu a Středozemní moře.  V roce 1982 poprvé proplula Suezským průplavem a vydala se na cestu do Indického oceánu. Při této misi přivítala na své palubě somálského prezidenta. V říjnu 1983 byla odvelena zpátky přes Suez ke břehům Libanonu, kde probíhala občanská válka. V prosinci 1983 pak vzlétla z její paluby k ostré bojové akci letadla A-6, která provedla nálet na Bejrút (společně se vzdušnými silami letadlové lodě USS "Independence"). Námořnictvo ztratilo 2 letouny. V zálivu Velká Syrta (v blízkosti teritoriálních vod Libye) došlo 4. ledna 1989 ke konfliktu se dvěma libyjskými letouny MiG-23, které se blížily k letadlové lodi. Z paluby tak vzlétly dva stíhací letouny F-14, aby útočníky zastavily. Ačkoliv zněl pro americké letadla pokyn jasně, měly mírumilovně doprovodit libyjské migy směrem od lodi, přesto došlo ke střetu a obě dvě libyjské stíhačky byly sestřeleny.  V roce 1991 se USS "John F. Kennedy" zúčastnila operace Pouštní bouře proti Iráku, který okupoval Kuvajt. Z její paluby bylo uskutečněno 114 náletů, celkově 2 900 vzletů letadel. V roce 1996 navštívila při své plavbě Dublin v Irsku, kde ji vítalo na deset tisíc lidí, kteří věděli, že kořeny Johna Kennedyho vychází právě z jejich ostrova. Navíc byla tehdy americkou velvyslankyní v Irsku Jean Kennedyová-Smithová, sestra prezidenta Kennedyho.  Po teroristických útocích z 11. září 2001 měla letadlová loď "John F. Kennedy" za úkol hlídkovat ve středním Atlantiku a zajišťovat ochranu východního pobřeží USA. V roce 2002 se podílela na útocích v Afghánistánu, cílem byl Tálibán a al-Káida.

Vyřazení ze služby.

Dne 23. března 2007 se na palubě lodi "John F. Kennedy" v přístavu Mayport (Florida) konal rozlučkový obřad při příležitosti jejího chystaného vyřazení ze služby, ke kterému oficiálně došlo 1. srpna 2007.  V červenci 2007 byla přetažena na námořní základnu v Norfolku ve Virginii, v březnu 2008 do Filadelfie do zařízení pro deaktivované lodě, přičemž americké námořnictvo ji nabídlo pro případné muzejní využití.

USS "John F. Kennedy" (CV-67) je letadlová loď Námořnictva Spojených států, která působila ve službě v letech 1968–2007. Její konstrukce je modifikovanou verzí lodí třídy "Kitty Hawk", proto jí byla přiřazena vlastní třída. Loď byla původně postavena a klasifikována jako útočná letadlová loď pro podporu leteckých bojů (označení CVA-67), v roce 1974 však došlo k jejímu překlasifikování na víceúčelovou letadlovou loď (CV-67), která může vést i boj proti ponorkám. Jedná se o poslední americkou letadlovou loď vybavenou konvenčním (nejaderným) pohonem. Jméno získala po 35. prezidentovi USA Johnu Fitzgeraldovi Kennedym, přezdívku měla „Big John“ ("Velký John").

肯尼迪号航空母舰(USS John F. Kennedy, CV-67)是美国海军小鹰级航空母舰的第4号舰,也是美国最后一艘传统动力航空母舰,也是第一艘用美国总统名字命名的航空母舰,该舰的舰名取自美国第35任总统约翰·F·甘乃迪,肯尼迪在第二次世界大战期间曾在海军服役,参与了太平洋战争,并获颁了紫心勋章,因此也常被暱称为大约翰(Big John)。


Život.

Narodil se ve vlivné paštunské rodině, která patřila k příznivcům posledního krále Muhammada Záhir Šáha. Měl bratra, Ahmeda Walího Karzaje. Vystudoval politologii na Himáčalpradéšské univerzitě v indickém městě Šimla. V 90. letech byl na krátkou dobu placen jako konzultant těžební společnosti Unocal. Kromě rodné paštunštiny ovládá i perštinu, urdštinu, hindštinu, angličtinu a francouzštinu. Od roku 1999 je ženatý a má jednoho syna.

Politika.

V osmdesátých letech během sovětské války v Afghánistánu sháněl peníze pro mudžáhidy, po pádu poslední Sověty podporované vlády v roce 1992 se stal náměstkem ministra zahraničí ve vládě Burhánuddína Rabbáního a posléze ministrem pro plánování. Neschopnost vlády dohodnout se na nejzákladnějších věcech ho znechutila a stal se stoupencem hnutí Tálibán, slibujícího sjednotit zemi. Když Tálibán dobyl Kábul a svrhl Rabbáního vládu, Karzáí ho plně podporoval, hlavně při shnánění peněz a zahraničních kontaktů. Později však Tálibán začal kritizovat za jeho násilné praktiky. V roce 1997 mu vůdce Tálibánu Muhammad Umar nabídl post diplomatického zástupce při OSN, Karzaj tuto nabídku odmítl a odjel do pákistánské Kvéty.  Tam pokračoval v kritice Tálibánu, a když byl v roce 1999 zavražděn jeho otec, obvinil z vraždy Tálibán a definitivně se s ním rozešel. V roce 2001 byl blízkým spolupracovníkem generála Masúda, velitele Severní aliance. Po začátku Operace Trvalá svoboda se postavil do čela polních protitálibánských velitelů a začal spolupracovat s americkou armádou. 5. prosince 2001 na pozice jeho skupiny nedaleko Kandaháru omylem raketami zaútočila americká armáda, následkem útoku zemřeli 3 američtí vojáci, 5 jeho spolubojovníků a dalších 18 bylo zraněno, včetně samotného Karzaje. Krátce po útoku mu bylo oznámeno, že ho afghánští kmenoví vůdcové na konferenci v Bonnu zvolili předsedou prozatímní vlády.  Zatím se stal objektem již pěti atentátů, poslední se uskutečnil v dubnu 2008. Ze všech zatím vyvázl nezraněn. Deník New York Times v dubna 2013 zveřejnil, že Karzáí a jeho prezidentský úřad byl posledních 12 let financován CIA „stínovými penězi“ v řádu desítek milionů, sloužící mimo jiné i k zajištění vlivu, podplácení afghánských „válečných lordů“ a korupci.

Hámid Karzaj (někdy nesprávně Hamíd Karzáí; : * 24. prosince 1957, Kandahár) je afghánský politik a bývalý afghánský prezident. Stal se první hlavou státu v éře po vládnutí hnutí Tálibán. Od prosince 2001 byl v čele prozatímní vlády, od roku 2002 dočasným prezidentem; v roce 2004 vyhrál prezidentské volby a od 7. prosince téhož roku do 29. září 2014 byl řádným prezidentem Afghánistánu.

哈米德·卡尔扎伊(普什图语:,波斯文:;拉丁化:Hāmid Karzai,1957年-12月24日)是阿富汗伊斯兰共和国第一任总统(2004年12月7日 - 2014年9月29日)。卡尔扎伊出生于坎大哈省坎大哈市的政治世家,其祖父、父亲、叔叔均活跃于阿富汗政坛,其父阿卜杜勒・阿哈德・卡尔扎伊曾经于1960年代担任阿富汗国家议会议长。


Tenisová kariéra.

V roce 2005 vyhrála juniorku Australian Open ve dvouhře a s Marinou Erakovicovou také ve čtyřhře. Stejně tak triumfovala ve dvouhře juniorky na US Open a na konci roku ji Mezinárodní tenisová federace vyhlásila juniorskou mistryní světa.

2011.

Sezónu začala čtvrtfinálovou účastí na turnaji v Sydney. Jako osmá nasazená prohrála v osmifinále Australian Open s Na Liovou.  Výraznější úspěch přišel v Americe. Vítězství zaznamenala na Sony Ericsson Open po finálovém triumfu nad Ruskou Marií Šarapovou, když v předchozích kolech přešla přes světovou dvojku Kim Clijstersovou a také trojku Věru Zvonarevovou.  Následující týden si připsala první antukový titul, a to na Andalucia Tennis Experience, když ve finále porazila Irinu-Camelii Beguovou. Finálové účasti dosáhla také na madridském Mutua Madrileña Madrid Open, v němž ve finále nestačila na Petru Kvitovou.  Ve čtvrtfinále pak vypadla na French Open, opět s Na Liovou, pozdější vítězkou. Do prvního grandslamového semifinále se probojovala ve Wimbledonu, ale opět prohrála s příští vítězkou Kvitovou. Do semifinále se dostala také v Torontu.Účast na US Open zakončila ve třetím kole porážkou od vracející se Sereny Williamsové.  V týdnu předcházejícím turnaji mistryň vyhrála BGL Luxembourg Open, když ve finále porazila Rumunku Monicu Niculescuovou.  Sezónu zakončila ve finále dvouhry na Turnaji mistryň, v němž prohrála s Češkou Petrou Kvitovou.

2012.

Sezónu zahájila na turnaji v Sydney, kde ve finále vyhrála nad Li Na a získala svůj první titul roku. V Melbourne si připsala svůj premiérový grandslamový titul kariéry. V semifinále porazila obhájkyni titulu Kim Clijstersovou a ve finále nadělila Rusce Marii Šarapovové kanára. Po tomto vítězství se 30. ledna poprvé posunula na '1. místo žebříčku WTA.  Další turnaj po vítězném australském turné představoval Qatar Total Open, kde v semifinále pořetí v řadě porazila Agnieszku Radwańskou. Ve finále si pak hladce poradila se Stosurovou. Na turnaji ztratila celkově jen 18 her, přestože v si v semifinále zranila kotník.  Z turnaje Dubai Tennis Championships se odhlásila, a tak hrála až turnaj v Indian Wells řadící se do kategorie Premier Mandatory. Zde pokračovala ve svém vítězném tažení. Ve finále porazila světovou dvojku Marii Šarapovovou. Po tomto turnaji měla v aktuální sezóně bilanci zápasů 23–0 ve svůj prospěch.  Na dalším turnaji Miami Masters měla ve čtvrtém kole namále se Slovenkou Dominikou Cibulkovou, utkání ale zvládla a vyhrála ve třech setech. Ve čtvrtfinále však na svou soupeřku Marion Bartoliovou nestačila a připsala si tak svou první prohru v sezoně.  Na německém Porsche Tennis Grand Prix ve Stuttgartu porazila už popáté za sebou Radwańskou, ve finále však byla podruhé v roce poražena, a to od Marii Šarapovové. Na madridské modré antuce prohrála také až utkání o titul s Američankou Serenou Williamsovou. Na dalším turnaji Rome Masters vzdala ve třetím kole pro zranění Dominice Cibulkové.  Na French Open vypadla ve 4. kole se slovenskou hráčkou Dominikou Cibulkovou 0–2 na sety, což znamenalo ztrátu pozice světové jedničky, na které setrvala devatenáct týdnů v řadě. O měsíc později ve Wimbledonu skončila druhý rok v řadě v semifinále, a to opět s pozdější vítězkou turnaje, kterou se stala Serena Williamsová. Jelikož však Maria Šarapovová neobhájila loňské finále, tak se Azarenková vrátila na vrchol.  Do londýnského olympijského turnaje hraného opět v All England Clubu necelý měsíc po skončení Wimbledonu vstupovala jako světová jednička a první nasazená. Na cestě do semifinále ztratila jediný set, když druhou sadu úvodního kola s Rumunkou Beguovou prohrála v poměru 3–6. V semifinále ji pak hladce porazila opět Serena Williamsová, když na ni uhrála pouze tři gamy. Bronzovou medaili vybojovala po výhře nad Ruskou Marií Kirilenkovou. Zlato však vyhrála ve smíšené čtyřhře.  Druhé gradslamové finále si zahrála na US Open 2012, kde opět prohrála se Serenou Williamsovou, přestože vedla ve třetím 5-3 a byla dva míče od vítězství.  Do turnajového kolotoče se vrátila v Tokiu, kde však ve čtvrtfinále nenastoupila k zápasu proti Němce Kerberové. Druhý titul kategorie Premier Mandatory vyhrála v Pekingu výhrou nad Marii Šarapovovou ve dvou setech.

2013.

V sezóně vyhrála tři singlové tituly a v únoru přišla o první příčku světové klasifikace WTA. Z několika turnajů v průběhu sezóny odstoupila pro zranění.  Do nového roku vstupovala jako světová jednička. Z úvodního turnaje Brisbane International odstoupila před semifinále se Serenou Williamsovou. Následně obhájila titul na Australian Open, kde ve finále zdolala Li Na Navzdory další úspěšné obhajobě na únorovém Qatar Total Open, jí bodový zisk nestačil na setrvání v čele žebříčku WTA, kde byla vystřídána Williamsovou, přestože Američanku ve finále zdolala (poprvé od roku 2009).  Před čtvrtfinále s Caroline Wozniackou odstoupila z BNP Paribas Open a odhlásila se i z navazujícího Sony Open Tennis. Do finále se probojovala na antukovém Internazionali BNL d'Italia, kde ji Serena Williamsová oplatila poslední porážku. Na French Open si zahrála semifinále, když byla nad její síly obhájkyně titulu Maria Šarapovová. Před druhým kolem wimbledonské dvouhry proti Flavii Pennettaové odstoupila pro poranění kolena.  Na okruh se vrátila letním Southern California Open, kde v boji o titul nestačila na Samanthu Stosuroou. Třetí titul roku si připsala na Cincinnati Masters, když podruhé v sezóně zdolala ve finále Serenu Williamsovou. Stejné složení měla i finálová dvojice na navazujícím grandslamu US Open, z něhož vyšla vítězně Williamsová ve třech setech Na tokijském Toray Pan Pacific Open a pekingském China Open utržila porážky vždy v úvodních zápasech. Nejdříve podlehla Venus Williamsové a poté ji přehrála Andrea Petkovicová.

2015: Návrat po zranění.

Sezónu začala z pozice nenasazené hráčky na turnaji v Brisbane jako obhájkyně finále. V prvním kole ji vyzvala Češka Karolína Plíšková. Přestože běloruská tenistka za stavu 6-4 a 5-4 podávala na vítězství v zápase a měla mečboly, set ztratila v tiebreaku a ve třetím setu byla lepší Češka, jež nakonec oslavila jedno z největších vítězství kariéry. Azarenková zažádala o divokou kartu na Apia International Sydney, ale s žádostí neuspěla.  V důsledku neobhájení bodů byla po prvním turnaji klasifikována až na 42. druhém místě žebříčku WTA, a tak nebyla na Australian Open nasazena, v rámci grandslamů poprvé od US Open 2007. V prvním kole se třetí rok po sobě utkala s nenasazenou Američankou Sloane Stephenosovou, kterou opět porazila. Ve druhém překvapivě porazila osmou nasazenou a další bývalou světovou jedničku Dánku Caroline Wozniackou ve dvou setech. Ve třetím kole přešla přes Barboru Strýcovou, aby ji v osmifinále zastavila turnajová jedenáctka Dominika Cibulková ve třech setech.  První finále po více než roce si zahrála na únorovém Qatar Total Open v Dauhá, když v úvodním kole dovolila osmé nasazené Angelique Kerberové uhrát jen tři gamy. Ve čtvrtfinále opět zdolala po hladkém průběhu Wozniackou a v semifinále ji nezastavila ani obhájkyně titulu a jedenáctá žena klasifikace Venus Williamsová. Až z boje o titul odešla poražena od nenasazené Lucie Šafářové.

Soukromý život.

Ve čtrnácti letech se z Minsku přestěhovala do arizonského Scottsdale, kde začala trénovat v lepších podmínkách. V této době jí ve Spojených státech pomáhali hokejový brankář NHL Nikolaj Chabibulin s manželkou, kteří jsou přáteli její matky.  Před plánovanou Letní olympiádou v Riu de Janeiru 15. července 2016 oznámila dočasné přerušení kariéry pro těhotenství, s termínem porodu v závěru roku. Dne 20. prosince 2016 porodila syna Lea. V dubnu 2017 oznámila, že se na tenisový okruh plánuje vrátit stanfordským Bank of the West Classic na přelomu července a srpna 2017. Ve druhé polovině května pak na twitterovém účtu napsala, že se objeví již v travnaté části sezóny a na okruh se vrátila červnovým Mallorca Open 2017 hraným na trávě.

Viktoria Azarenková (bělorusky Вікторыя Фёдараўна Азаранка, ; narozená 31. července 1989 Minsk) je běloruská profesionální tenistka trvale žijící ve Spojených státech, reprezentantka země ve Fed Cupu, olympijská vítězka a bronzová medailistka z londýnských Her XXX. olympiády a bývalá světová jednička ve dvouhře, celkově dvacátá první v historii, když na čele klasifikace strávila 51 týdnů.

维多利亚·费奥多罗芙娜·阿扎伦卡(,1989年-7月31日),生于苏联白俄罗斯明斯克,当今白俄罗斯女子网球运动员,曾登上单打世界排名第一达51周,连续2届澳洲网球公开赛女单冠军(2012年及2013年),是首位登上世界第一和获得大满贯冠军的白俄罗斯选手。


Tenisová kariéra.

2012.

Dvouhra.

Sezónu zahájila účastí v kvalifikaci na Apia International Sydney, z níž po prohře se Švédkou Sofií Arvidssonovou do hlavní soutěže nepostoupila. Na melbournském Australian Open prošla přes Australanku Gajdošovou a Kanaďanku Wozniakovou do třetího kola, kde ji deklasovala druhá nasazená Petra Kvitová. Po rychle prohraném prvním setu 6–0, si vzala lékařskou pauzu a po ztrátě prvního gamu ve druhém dějství utkání skrečovala.  V únoru se probojovala do premiérového finále na thajském PTT Pattaya Open, kde nestačila na Slovenku Danielu Hantuchovou po setech 7–6(4), 3–6 a 3–6. Na březnovém BNP Paribas Open konaném v kalifornském Indian Wells, došla do čtvrtfinále, v němž byla nad její síly krajanka Maria Šarapovová. Podlehla jí poměrem 3–6, 7–5 a 6–2. Na miamském Sony Ericsson Open vypadla v osmifinále s dvacátou druhou nasazenou Francouzkou Marion Bartoliovou po hladkém průběhu 6–1 a 6–2.  Od antukového Estoril Open až do travnatého UNICEF Open, konaného v's-Hertogenboschi, zaznamenala negativní bilanci výher a proher v poměru 3–6. Do Wimbledonu přijížděla v pozici turnajové sedmnáctky a poprvé pronikla mezi posledních šestnáct hráček, když bez větších problémů přešla přes Alexandru Cadanțuovou, Lourdes Domínguezovou Linovou a Soranu Cîrsteaovou. V osmifinále vyřadila Číňanku Šuaj Pchengovou po setech 6–1, 6–7(8) a 6–3. Po téměř třech hodinách hry a trojím přerušení utkání pro déšť, skončila ve čtvrtfinále na raketě polské světové trojky Agnieszky Radwanské poměrem 7–5, 4–6 a 7–5.  Na stejném wimbledonském pažitu si o měsíc později zahrála semifinále olympijské dvouhry, když mezi posledními osmi zdolala Kvitovou 7–6 a 6–3. Následně však prohrála dva zápasy, nejdříve s druhou hráčkou světa Šarapovovou 6–2, 6–3, a poté v utkání o bronzovou medaili se světovou jedničkou Viktorií Azarenkovou 6–3 a 6–4.  Do druhého finále se probojovala na poslední přípravě před newyorským grandslamem. V závěru srpna na New Haven Open at Yale opět potkala v boji o titul Petru Kvitovou, která ji oplatila předchozí porážku v poměru 6–7 a 5–7. Na US Open startovala jako čtrnáctá nasazená. Ve třetím kole ji překvapivě přehrála česká kvalifikantka Andrea Hlaváčková.

Čtyřhra.

V sezóně vytvořila novou stabilní dvojici s krajankou Naděždou Petrovovou, s níž získala jeden turnajový titul a třikrát Rusky odešly z finále poraženy, včetně jednoho grandslamu.  Debutové finále, do něhož se probojovaly, odehrály v závěru března na miamském Sony Ericsson Open. Zdolaly v něm italský pár Sara Erraniová a Roberta Vinciová ve vyrovnaném utkání 7–6, 4–6, až v supertiebreaku [10–4]. První společné finále na grandslamu dosáhly na pařížském French Open, kde opět čelily Erraniové s Vinciovou. Italky jim oplatily porážku z Miami, když jim podlehly poměrem 6–4, 4–6 a 2–6. V předchozím semifinále přešly přes Češky Hlaváčkovou s Hradeckou. Potřetí si se stejnou italskou dvojicí o titul zahrály na UNICEF Open, kde znovu triumfovaly Erraniová s Vinciovou, tentokrát z pohledu Rusek výsledkem 4–6, 6–3 a [9–11].  Na londýnských Letních olympijských hrách vypadly v semifinále se sestrami Serenou a Venus Williamsovými. V utkání o bronzový kov přehrály americké světové jedničky Liezel Huberovou a Lisu Raymondovou.  Premiérovou účast na Turnaji mistryň si zajistily na týden předtím hraném Kremlin Cupu, když v semifinále porazily americký pár Raquel Kopsová-Jonesová a Abigail Spearsová. Jednalo se o přímý souboj o poslední postupové místo a Američanky po prohře skončily na pátém místě žebříčku WTA Race. Ve finále moskevského turnaje neuspěly proti krajankám Jekatěrině Makarovové a Jeleně Vesninové, když jim podlehly 3–6, 6–1 a [8–10]. Poté, co na Turnaji mistryň porazily první dvě nasazené dvojice Erraniovou s Vinciovou a ve finále pak Hlaváčkovou s Hradeckou, získaly premiérový titul z této závěrečné události sezóny pro nejlepší dvojice roku.

Soukromý život.

Narodila se v Moskvě roku 1987 na sklonku sovětské éry. Po otci má ukrajinské předky.  V roce 2006 ji firma Adidas vybrala za novou tvář. Kolekci sportovního oblečení, kterou oblékala, vytvořila britská návrhářka Stella McCartney. V roce 2009 byla nahrazena tenistkou Caroline Wozniackou.  V minulosti udržovala vztah s ruským tenistou Igorem Andrejevem. Jejím partnerem byl ruský hokejista hrající v NHL Alexandr Ovečkin. V červenci 2014 hráčka uvedla, že došlo ke zrušení jejich zasnoubení a rozchodu. Za Alexeje Stěpanova, vedoucího oddělení moskevského úřadu veřejné služby, se provdala 24. ledna 2015. Po dlouhé nezdůvodněné absenci na tenisových dvorcích přivedla v červenci 2015 na svět syna.

Maria Jurjevna Kirilenková (rusky Мария Юрьевна Кириленко, "Marija Jurjevna Kirilenko"; narozená 25. ledna 1987 Moskva) je ruská profesionální tenistka a bronzová olympijská medailistka z ženské čtyřhry londýnských her. Ve své dosavadní kariéře vyhrála šest turnajů WTA ve dvouhře a dvanáct ve čtyřhře. V rámci okruhu ITF získala tři tituly ve dvouhře.

玛丽亚·尤里耶夫娜·姬莉兰歌(Мари́я Ю́рьевна Кириле́нко,1987年-1月25日)生于莫斯科,是一位俄罗斯女子职业网球选手。曾经取得加拿大公开赛及美国公开赛青少年组冠军,由于从小在美国接受网球训练,因而结识舒拉宝娃并成为好友。


Konstrukce.

Loď vyprojektovalo Koroljovovo středisko. Byl to typ kosmické lodě zcela odlišný od předchozích průzkumných sond Zond 1 až 3. Hmotnost lodě byla 5375 kg. Kabina vyšla konstrukčně z kabiny lodí Sojuz.

Průběh letu.

Po startu z kosmodromu Bajkonur 14. září 1968 za pomoci rakety Proton K/D se dostala na nízkou parkovací dráhu kolem Země, odtud po 67 minutách na dráhu kolem Měsíce. Ve vzdálenosti 320 000 km od Země byla dne 17. září provedena korekce dráhy. Den poté loď obletěla Měsíc ve vzdálenosti 1 950 km od jeho povrchu a nastoupila zpáteční let. Během něj pořídila snímky naší planety (byly i veřejně publikovány), konkrétně Afriky z výše 90 000 km.  Sonda měla na své palubě řadu biologických vzorků, dvě želvy stepní, octomilky, moučné červy, rostliny, semena, bakterie, řasy chlorella atd.  Dne 21. září 1968 byla provedena nová korekce dráhy. Po přiblížení k atmosféře se oddělila návratová kabina v druhé kosmické rychlosti 11 km/s od zbytku sondy (který shořel) a s přetížením 25 g začala klesat. Ve výšce 7 km klesla její rychlost na 200 m/s a otevřely se padáky. Na nich se snesla na hladinu Indického oceánu 21. září 1968. Druhý den ji vyzvedla na svou palubu oceánografická loď Vasilij Golovin a odvezla ji do přístavu Bombaj. Zde kabinu vzalo na svou palubu sovětské letadlo a dopravilo ji do SSSR.  Spojené státy sledovaly Zond 5 po celý jeho let, jelikož vyvolával obavy u NASA, že Sověti plánovali brzký oblet Měsíce s lidskou posádkou. Byl také katalyzátorem rozhodnutí o poslání Apolla 8 k Měsíci, namísto původně plánovaného testování modulu na vysoké oběžné dráze Země.  Když byl modul otevřený čtyři dny po přistání, všechny biologické vzorky byly živé. Želvy sice ztratily zhruba 10 procent své tělesné hmotnosti, ale zůstaly aktivní a nevykazovaly ztrátu chuti k jídlu.  Návratová kapsule Zondu 5 je vystavená v Muzeu RKK Eněrgija v Rusku.

Zond 5 (Зонд 5) byla bezpilotní kosmická loď SSSR vyslaná k Měsíci roku 1968, pátá oficiální z programu Zond. Byla katalogizována v COSPAR jako 1968-076A. Po obletu Měsíce se loď vrátila k Zemi. Byla to první kosmická loď, která obletěla Měsíc a bezpečně se vrátila na Zemi. Byla také první, která dovezla pozemské formy života k Měsíci.

探测器5号(Zond 5)是苏联的月球探测器号系列探测器计划探测器,它由质子K/D型运载火箭于1968年9月15日发射。


Biografie.

V mládí byl Bagapš členem Gruzínské basketbalové reprezentace. Vystudoval subtropické zemědělství na Gruzínské státní univerzitě v Suchumi a již během studií pracoval v podniku na zpracování vína. Později si našel práci jako člen ochranky gruzínské státní banky. Po absolvování vojny v roce 1972 začal pracovat jako předseda sovchozu a s tím přišla i funkce instruktora v zájmových kroužcích, organizovaných Komsomolem.

Politická kariéra v Abcházii.

V roce 1978 dostal v komsomolu nové pravomoci a byl zodpovědný za informování gruzínského ústředního výboru této mládežnické organizace o aktivitách abchazské větve a jejích členů. Potom za dva roky se stal prvním tajemníkem abchazské regionální organizace Komsomolu, čímž vlastně vstoupil do politiky. V roce 1982 se stal okresním tajemníkem sovětské komunistické strany v Očamčyře, kde setrval až do rozpadu SSSR. Po pádu komunismu opustil politiku a coby podnikatel reprezentoval Abcházii v Moskvě.  Jeho moskevská mise skončila v roce 1995, když si ho nový premiér jeho vlasti Gennady Gagulia, která jednostranně vyhlásila nezávislost, kterou tehdy nikdo z mezinárodního společenství neuznával, vybral za svého místopředsedu vlády. Dne 9. prosince 1995 byl na Bagapše v Suchumi spáchán atentát, kdy vyvázl s vážnými zraněními. V tu dobu totiž probíhala tvrdá jednání mezi Abcházií, Gruzií a Ruskem o statusu Abcházie a o mandátu mírových jednotek OSN, a Bagapš opakovaně navrhoval plán návratu gruzínských uprchlíků do Abcházie, čímž se dostal do opozice vůči prezidentovi Ardzinbovi.

Premiér Abcházie.

Dne 29. dubna 1997 se stal premiérem separatistické republiky, když jeho předchůdce Gennady Gagulia odstoupil z funkce ze zdravotních důvodu. Premiérem setrval až do 20. prosince 1999, kdy se v Suchumi opět odehrály bombové útoky, navíc prezident Ardzinba byl znovuzvolen prezidentem, takže bylo nutné jmenovat nového premiéra. Jeho politika již však nebyla a nemohla být tak umírněná, jako když byl ve funkci místopředsedy vlády. Jeho administrativa totiž musela řešit napjatou situaci, kdy v květnu 1998 došlo ke konfliktům na hranicí separatistické republiky s gruzínskými extrémisty usilujícími o opětovné připojení Abcházie ke Gruzii silou (někdy je tato krize nazývaná jako „šestidenní válka“).  To vedlo k vypalování stovek domů na abchazské straně a k úprku asi 30 tisíc Gruzínců z příhraničních okresů. Tato složitá situace vedla k tomu, že Tbilisi vyslalo k řece Inguri armádu, čímž ještě více vzrostlo napětí, ale to bylo krátce na to zažehnáno, když gruzínská armáda pozatýkala účastníky boje s Abcházy.  Po odstoupení z funkce premiéra na nějaký čas zmizel z politiky a stal se na léta 2000 - 2004 výkonným ředitelem abchazského státního elektrárenského podniku Černomorenergo. Ke konci tohoto období se pozvolna vracel do politiky a byl vnímán jako kandidát opozice do prezidentských voleb v roce 2004. Už na začátku roku 2004 se stal jedním ze tří nejvlivnějších osobností v nově založené straně Jednotná Abcházie. Po sjednocení této strany s hnutím válečných veteránů Amcachara se stal jejich společným kandidátem na prezidenta, když ho obě strany upřednostnily před jinými možnými kandidáty jako třeba před bývalým ministrem zahraničí Sergejem Šambou.

Prezident Abcházie.

Prezidentské volby Bagapš vyhrál velmi těsným výsledkem 50,3 % hlasů, což se setkalo s problémy a jak Bagapš, tak jeho hlavní protikandidát Raul Chadžimba podali protest. Abchazská volební komise totiž za vítěze původně prohlásila Chadžimbu s tím, že se Bagapš umístil až druhý daleko za vítězem, což se nezakládalo na pravdě. Abchazský nejvyšší soud proto nařídil přepočítání hlasů a vyšlo najevo, že ve skutečnosti vyhrál Bagapš s oněmi 50,3 % hlasů. Nejvyšší soud však vzal tento verdikt zpět poté, co do budovy soudu vtrhli příznivci Chadžimby. V nastalé krizi Bagapš pohrozil, že 6. prosince 2004 provede vlastní prezidentskou inauguraci bez ohledu na dění v zemi, ale rychle vzal tuto hrozbu zpět. Bagapš usedl s Chadžimbou k jednacímu stolu a výsledkem byla dohoda, že se budou volby opakovat s tím, že oba budou kandidovat společně jako symbol národní jednoty: Bagapš na prezidenta a Chadžimba na viceprezidenta. 12. ledna 2005 byl tedy nakonec zvolen prezidentem Abcházie s podporou 91,5 % obyvatel a o měsíc později byl slavnostně inaugurován. Jeho vláda byla po toto funkční období charakteristická stabilitou na personálním poli s minimem změn ve vládě. Ale vztahy s Gruzií vřely, neboť docházelo k provokacím z gruzínské strany (kvůli údajnému prodeji lukrativního majetku, jenž původně patřil Gruzíncům vyhnaným z Abcházie), hlavně k průnikům jejích pohraničníků do okresu Tkvarčeli a Gali, kde docházelo k přestřelkám s abchazskými vojáky s několika mrtvými, takže Bagapš nařídil po zasedání bezpečnostní rady přesunout část abchazské armády k hranicím s Gruzií. V roce 2008 se jeho vláda zapojila do rusko-gruzínského konfliktu o Jižní Osetii, když označil gruzínský útok za genocidu osetinského národa. Abcházie se od Ruska a dalších zemí konečně dočkala částečně mezinárodního uznání, ovšem mezinárodní společenství stále uznávalo Abcházii jako nedílnou součást Gruzie, proti čemuž Bagapš v dubnu 2009 kontroval prohlášením, že by si zejména Evropská unie měla uvědomit, že je nezávislost Abcházie vyřešena jednou provždy, ale okamžité uznání od ostatních států světa žádat nebude a připomněl případ mezinárodního uznání Kosova. Bezpečnostní situace byla po válce o Jižní Osetii stále napjatá a kvůli pokračujícím provokacím z konce října 2008 ze strany Gruzie vydal Bagapš příkaz, aby bezpečnostní složky adekvátně zasáhly, přičemž prohlásil, že Gruzie rozpoutala teroristické akce na území Abcházie a obvinil Evropskou unii z tendenčního přístupu k vyhodnocování situace a z nespravedlivého hodnocení činů gruzínské vlády, jež podle jeho názoru pozvedla terorismus na úroveň státní politiky.  V létě 2009 však musel řešit politickou krizi, když Abcházii zasáhly protesty obyvatel a rezignoval tajemník bezpečnostní rady státu. Tato situace komplikovala naplánované prezidenstké volby, jež se měly konat v prosinci téhož roku, do kterých Bagapš už v dubnu oznámil na tiskové konferenci v Moskvě, že využije své ústavní právo a bude se ucházet o druhý mandát. Navíc Gruzie zahájila námořní blokádu Abcházie, což Bagapš označil za pirátství, a dal pokyn abchazskému námořnictvu, aby na gruzínské lodě střílelo, pokud vplují do abchazských výsostných vod.  27. října téhož roku byl nominován svou stranou Jednotná Abcházie jako kandidát na prezidenta a jeho premiér Aleksandr Ankvab ze strany Aitaira byl nominován na post viceprezidenta. Poté, co se 18. listopadu Bagapšovi povedlo získat další podporu od Komunistické strany Abcházie, bylo jeho znovuzvolení již téměř jisté a získal podporu 59,37 % voličů. 13. prosince 2009 po svém znovuzvolení Bagapš prohlásil, že se inaugurace bude konat 12. února 2010 a proběhne rychle, skromně a bez pompézností. Rovněž prohlásil, že bude při svém druhém mandátu snažit o hlubší spolupráci s Ruskou federací, přičemž je připraveno k realizaci několik projektů jako zavedení nového plynovodu do Suchumi a další fáze rekonstrukce tratí abchazských železnic. Musel však čelit kritice, že rozprodává Rusům majetek abchazského národa. Gruzínský prezident Michail Saakašvili však volby označil za frašku a komedii v režii Moskvy.  12. února 2010 se tak stalo a k obhájení mandátu obdržel gratulace od ruského prezidenta Dmitrije Medvěděva. Už o pět dnů později Bagapš podepsal mezivládní dohodu o využití vojenské základny v Gudautě na území Abcházie ruskou armádou na dobu 49 let s možností prodloužení o dalších 15 let, jež byla předjednána už v září předešlého roku. Gruzie označila dohodu a přítomnost Rusů v Abcházii i Jižní Osetii za ruskou okupaci pětiny svého území. Byly rovněž podepsány dohody o tom, že se budou Rusové podílet na hlídání abchazských hranic.  V této době byla rovněž znovu otevřena otázka ohledně odprodeje nemovitostí gruzínských obyvatelů, kteří byli z Abcházie vyhnáni v letech 1992-1993. Bagapš uznal, že skutečně docházelo k ilegálnímu odprodeji ruským zájemcům, avšak osobně se zasadí o spravedlnost. Proto ustanovil komisi, do jejíhož čela se nominoval sám, a osobně dohlížel spolu s ruským ministrem zahraničí Lavrovem a přizvanými generálními prokurátory Abcházie a Ruska na námitky Gruzínů, z jejichž podnětu se záležitost vůbec začala řešit, a mnohé případy komise uzavřela jako opodstatněné a ex offo přiznala těmto Gruzínům vlastnictví nemovitosti nebo finanční kompenzaci. Bagapš také prohlásil, že budou gruzínským vyhnaným obyvatelům jejich nemovitosti vráceny až poté, co vláda Gruzie zaplatí Abcházii válečné reparace ve výši 13 miliard amerických dolarů (zhruba 250 miliard korun) za škody, které Gruzíni způsobili během války v Abcházii v letech 1992-1993. Již dříve Bagapš také odmítnul návrhy o urovnání gruzínsko-abchazského konfliktu, o nichž se v květnu 2008 hlasovalo v OSN, i které přednesl už v roce 2008 německý ministr zahraničí Frank-Walter Steinmeier, který jednostranně prosazoval návrat gruzínského obyvatelstva do Abcházie, což Bagapš označil za nepřijatelný návrh, který by pouze vyústil v další válku.

Úmrtí.

V květnu 2011 mu však lékaři našli výrůstek na jedné z plic, takže musel do Moskvy podstoupit operaci, která byla provedena 21. května. Ačkoliv se výrůstek na plicích podařilo úspěšně odstranit, zemřel Sergej Bagapš 29. května v nemocnici v Moskvě na selhání srdce. Dva dny před úmrtím náhle nastaly pooperační komplikace a Bagapš upadl do bezvědomí. Po operaci totiž doktoři zjistili, že měl Bagapš kromě problému s plicí též rakovinu. Jeho úřad poté vykonával viceprezident Aleksandr Ankvab a do tří měsíců byly dle abchazské ústavy vypsány předčasné prezidentské volby. Suchumský primátor Alias Labachua poté navrhl, aby bylo Náměstí ústavy SSSR přejmenováno po Bagapšovi. Jeho návrh byl městskou radou přijat 26. ledna 2012.

Sergej Bagapš (, "Sergej Vasyl-ipa Bagapš"; 4. března 1949, Suchumi, SSSR – 29. května 2011, Moskva) byl prezidentem separatistické, mezinárodně neuznané Republiky Abcházie, která jednostranně vyhlásila svou nezávislost na Gruzii.

谢尔盖·瓦西里耶维奇·巴加普什(,拉丁转写:,1949年-3月4日-2011年-5月29日),阿布哈兹总统。从商转政的他,于1997年-1999年担任总理。2005年及2009年举行的阿布哈兹总统大选中,谢尔盖·巴加普什以91.54%的高投票率当选总统,并担任该职务直到2011年5月29日死于手术并发症。


瑪麗亞·安農齊亞塔 (兩西西里公主)

Osobnost.

Její otec ji žertem nazýval zdrobněle "Ciolla". Na rozdíl od svých bratrů a otce, kteří byli veselí a živí, Maria Annunziata byla klidná, stydlivá a rezervovaná. Vzorem jí byla její matka Marie Terezie, která neměla ráda oslavy, mondénní a dvorský život, dávajíc přednost domácímu prostředí, uzavřená ve své komnatě, věnujíc se péči o děti a vyšívání.

Sňatek a potomstvo.

Stejně jako její sestra Maria Immaculata se i Marie Anunciáta přivdala rakouské císařské rodiny Habsburků. Roku 1860, když byl její bratr František II. Neapolsko-Sicilský svržen z trůnu a rodina musela prchnout z Neapole, následovala svou matku do Říma. Královská rodina se usadila poblíž Kvirinálského paláce, který rodině poskytl papež. Zde však Marie Anunciáta nepobyla dlouho, neboť o rok později, 21. října 1862 se v Itálii provdala za ovdovělého arcivévodu Karla Ludvíka, bratra císaře Františka Josefa. Sňatek v zastoupení (in procura) se konal 16. října 1862 v Římě, vlastní svatební obřad pak proběhl o pět dní později v Benátkách, kam ženich přijel nevěstě naproti v uniformě polního plukovníka.  Její tchyně Žofie brzy rozpoznala, že její snacha je vážně nemocná (měla tuberkulózu) a doporučila mladému páru dlouhý pobyt v mírném podnebí; k tomu účelu vybrala Kronland Görz. Karel Ludvík matce jako obvykle neodporoval a jeho křehká žena tudíž také souhlasila. Život na vzdáleném venkově však dlouho nesnesla a chtěla změnit prostředí, čemuž její povolný manžel vyhověl. Nové místo pobytu ovšem vybírala opět Žofie a ta se rozhodla pro klidný Štýrský Hradec, město úředníků a vojáků ve výslužbě. Mladá jižanka se v takovém městě nemohla cítit dobře, stranila se styku s lidmi, byla neklidná a neorientovala se. Lépe se začala cítit teprve tehdy, když poprvé otěhotněla. Přesně půl roku po narození Františka Ferdinanda otěhotněla znovu, nad čímž její osobní lékař vzhledem ke křehké tělesné konstituci mladé paní potřásl hlavou. Lékař Karlu Ludvíkovi naznačil, že jeho žena potřebuje pobýt na jihu. O tom však Marie Anunciáta nechtěla ani slyšet.  Na jaře 1865 přivedla na svět druhého syna, slabého a neduživého Otu Františka Josefa. Mladá matka stále častěji propadala nepochopitelným náladám a vrtochům, období sklíčenosti střídala období hektické radosti ze života. Nakonec se nabažila Hradce a její choť souhlasil s jejím přáním okamžitého přestěhování. Byl připraven přijmout protesty své přísné matky Žofie. Ta však viděla, že její nemocná – a opět těhotná – snacha je na tom zdravotně špatně.  Arcivévoda tedy koupil palác ve Favoritenstraße, nechal jej přestavět a domácky zařídit. Na Vánoce 1868 se narodil třetí syn. Zdravotní stav Marie Annunziaty byl takový, že bylo nepravděpodobné, že by se mohla ještě někdy zcela uzdravit. Přesto však díky své vůli žít překonávala svou nemoc, navštěvovala vídeňské bály, Burgtheater a operu. Ve snaze uchránit své syny před nákazou souchotinami, jimiž trpěla, se od nich preventivně držela stranou, ovšem zcela zbytečně, neboť jim svoji nemoc předala dědičně.  Roku 1868 na zámku Artstetten u Pöchlarnu (Dolní Rakousko) darovala život ještě jednomu dítěti, dceři Markétě Žofii. Ještě jeden další rok bojovala se svou nemocí, tento boj však 4. května 1871 ve věku 28 let prohrála.  Marie Annunziata měla čtyři děti:  Karel Ludvík se za dva roky po Mariině smrti oženil znovu. Jeho třetí manželkou se stala portugalská princezna Marie Tereza, jež se stala vlídnou a chápající matkou osiřelým dětem, jež k níž úzce přilnuly. O jejich hlubokém vztahu svědčí například to, že když si František Ferdinand bral přes odpor císaře Františka Josefa I. Žofii Chotkovou, jako jediné příslušnice císařského domu se na svatbě účastnily právě Marie Tereza se svými dvěma dcerami.

Marie Anunciáta Bourbonsko-Sicilská (24. března 1843 na zámku Caserta, Itálie – 4. května 1871 ve Vídni, Rakousko-Uhersko) jako Maria Annunziata Borbone-Due Sicile, princezna Království obojí Sicílie, později arcivévodkyně rakouská, čtvrtý potomek Ferdinanda II. Neapolsko-Sicilského (z rodu Bourbon-Obojí Sicílie) a Marie Terezie Izabely Rakouské (z habsbursko-lotrinské dynastie).

两西西里的玛丽亚·安农齐亚塔公主(英语:Princess Maria Annunciata Isabella Filomena Sabasia of Bourbon-Two Sicilies,1843年-3月24日-1871年-5月22日)是奥地利帝国大公妃和两西西里王国公主。她的丈夫是奥地利皇帝弗朗茨·约瑟夫一世的弟弟卡尔·路德维希大公。1862年,玛丽亚·安农齐亚塔和丧妻的卡尔·路德维希结婚。她婚后育有四名孩子,包括奥匈帝国皇太子弗朗茨·斐迪南大公。