Název.

Dá se říct, že slovo „Mazda“ koinciduje s poangličtěnou výslovností jména zakladatele firmy, který se jmenoval Jujiro Matsuda a zajímal se o spiritualitu. Firmu se rozhodl přejmenovat na počest jak své rodiny, tak Zoroastriánů. Slovo "mazda" znamená v íránské Avestánštině „velká moudrost“.  V japonštině se název společnosti vždy vyslovoval a hláskoval jako „Matsuda“, jméno zakladatele. Televizní reklamy automobilů Mazda ve Spojených státech používají výslovnost, kde počáteční samohláska zní podobně jako ve slově „art“, zatímco kanadské reklamy Mazdy vyslovují tento název s počátečním „a“ jako ve slově „has“. Úvodní samohláska (v amerických a kanadských reklamách) se označuje jako první a poslední znění „A“ v původní perské výslovnosti.

Historie.

Mazda byla v roce 1920 založena jako společnost vyrábějící náhražku korku, až později se zaměřila na výrobu nářadí. Teprve v roce 1931 se začala orientovat na produkci motorových vozidel. Prvním vozem byl nákladní tříkolový motocykl zvaný "Mazda GO".  Také logo firmy Mazda prošlo dlouhou historií, od roku 1934 až po dnešní logo, které firma používá od roku 1997.

Značky.

Mazda dříve používala na trhu v Japonsku (a příležitostně v Austrálii) řadu různých značek, včetně Autozam, Eunos, a Efini, které již byly staženy. Tato diverzifikace tlačila skupiny vývoje výrobků v Mazdě za jejich limity. Namísto toho, aby bylo půl tuctu variant dané platformy, musely týmy pracovat na tuctech různých modelů. A zákazníci byli též zmateni z množství podobných nových modelů.  Dnes existují bývalé značky v Japonsku jako prodejní kanály (specializovaná jednatelství), ale již nemají zvláštní značky vozidel. Jinými slovy, Carol se prodává v obchodě Autozam (specializovaném na malé vozy), ale je prodáván pod značkou Mazda, nikoli jako "Autozam Carol", jak tomu bylo dříve.  Na začátku roku 1992 Mazda plánovala vytvořit luxusní značku Amati, která by konkurovala v Severní Americe značkám Acura, Infiniti, a Lexus, a která by se prodávala od konce roku 1993. Počáteční záběr Amati by zahrnoval Amati 500 (která se v Japonsku a Austrálii označovala jako Eunos 800, v USA jako Mazda Millenia a v Evropě jako Mazda Xedos 9) a Amati 1000 (následník vozu Mazda 929 s motorem V12 a pohonem zadních kol). Značka Amati byla stornována dřív, než se jakékoli vozy dostaly na trh.  V Evropě byla značka Xedos spojována také s vozem Mazda Xedos 6, se dvěma modely vyráběnými v letech 1992 až 1997. Linie Xedos byla na trhu pod značkou Mazda a v odpovídajících letech používala logo Mazda.

Alternativní pohon.

Mazda vyvíjí konkurenta k vozu Chevrolet Volt, tedy plug-in hybrid. Testy pokročily natolik, že má Mazda funkční prototyp s karoserií MPV vozu Mazda 5.

Použité technologie.

Příští rok půjde do prodeje první Mazda se systémem stop-start a očekává se, že se tento systém rozšíří globálně na celou škálu modelů.  Od roku 2012 Mazda přišla na trh s novou technologií SkyActiv. Její podstata je v promyšleném snižování hmotnosti při zachování výborných parametrů a zároveň v úpravě pohonných jednotek. U snižování hmotnosti je rozdíl markantní na první pohled například u modelových roků 2007 a 2013, kdy Mazda 6 rok 2007 má hmotnost 1,5 t a Mazda 6 rok 2013 má pohotovostní hmotnost 1,3 t, i když má novější model vyšší výbavu. Díky nižší hmotnosti mohou tak auta dosahovat nižší spotřeby a tím dochází k redukci emisí, které jsou vypouštěny do ovzduší. Navíc díky takto nízké hmotnosti v kombinaci s propracovaným podvozkem má vůz velmi dobré jízdní vlastnosti v porovnání s konkurencí (VW Passat, Škoda Superb, Toyta Avensis, Ford Mondeo). Již zmiňovanou součástí technologie SkyActiv je i úprava motorů. Jak naftový tak benzinový motor pracují s kompresním poměrem 14:1, což jsou nevídané hodnoty, a přitom jsou schopné jezdit na klasická paliva Natural 95 a diesel. (Obvyklý kompresní poměr u benzinového motoru, aniž by docházelo k detonačnímu spalování, je 12:1 při použití 95 oktanového benzinu. U přeplňovaného naftového motoru je běžný kompresní poměr 18:1.) Díky tomuto kompresnímu poměru se opět snižují emise motoru a zlepšuje se účinnost. Ve výsledku tak díky nízké hmotnosti a propracovaným motorům, snižuje výslednou spotřebu oproti konkurentům, cca o 1–2 l na 100 km, a to při zachování srovnatelných výkonů.

Automobilové soutěže.

Ve světě automobilových soutěží měla Mazda významné úspěchy jak se svými vozy s motory Wankelovy konstrukce (ve dvourotorové, třírotorové i čtyřrotorové podobě), tak s modely s tříválcovými motory. Vozy a motory Mazda se účastní široké škály disciplín a soutěžních seriálů po celém světě.

Mezinárodní soutěže.

Soutěžní debut Mazdy se uskutečnil 20. října 1968, když dva vozy Mazda Cosmo Sport 110S s karoserií kupé vstoupily do 84hodinového ultravytrvalostního závodu Marathon de la Route na Nürburgringu, jeden z nich skončil na čtvrtém místě a druhému po 81 hodinách praskla osa. V následujícím roce se Mazda účastnila závodů s kupé vozy Mazda Familia R100 M10A. Po vítězství ve Velké ceně Singapuru v dubnu 1969 a získání pátého a šestého místa ve čtyřiadvacetihodinovém závodě ve Spa (kde byla poražena jen vozy Porsche 911) 19. října 1969, se Mazda opět účastnila 84hodinového závodu na Nürburgringu se čtyřmi vozy modelu Familia. Jen jeden z nich závod dokončil, a to na pátém místě.  V roce 1976 Ray Walle, vlastník Z&W Mazda, řídil Cosmo (Mazda RX-5) z jednatelství v Princetonu (New Jersey) do Daytony, zvítězil ve třídě Touring do 2,5 litru v závodě 24 hodin Daytony a potom jel zpět do New Jersey. Vůz Cosmo se umístil na celkovém 18. místě ze startovního pole 72 vozů. Jedinými modifikacemi oproti sériovému provedení byly závodní brzdové destičky, výfuk a bezpečnostní výbava.  Po významných úspěších vozů Mazda RX-2 a Mazda RX-3, vyhrál vůz Mazda RX-7 více závodů IMSA ve své třídě než kterýkoli jiný model automobilu, kdy sté vítězství zaznamenal 2. září 1990. Dále RX-7 vítězil ve své třídě v závodě 24 hodin Daytony nepřetržitě po deset let, počínaje rokem 1982. Tentýž vůz vyhrával každý rok od 1980 do 1987 (včetně) závody mistrovství IMSA Grand Touring do 2 litrů (GTU).  V roce 1991 čtyřrotorový vůz Mazda 787B (objem 2 622 cm, počítané podle formule FIA jako 4 708 cm) drtivě vyhrál automobilový závod 24 hodin Le Mans. Triumf vozu 787B zůstává neporovnatelný, protože je to dosud jediný vůz s motorem bez běžných válců a pístů, který dokázal vyhrát Le Mans, a Mazda je dosud jediný tým mimo západní Evropu nebo Spojené státy, který na Le Mans zvítězil – ironicky poté, co Nissan ukončil svůj program World Sportscar Championship a Toyota si po většinu roku 1991 vzala odpočinkový čas pro vývoj svého tříapůllitrového modelu TS010. To vedlo počínaje rokem 1992 v závodech Le Mans k zákazu motorů s rotačními písty, který byl však později odvolán. Po závodě v roce 1991 byl vítězný motor veřejně rozebrán ke vnitřnímu zkoumání, které ukázalo, že navzdory 24 hodinám extrémně tvrdého používání byl jen velmi málo opotřeben.  Výhru Le Mans v roce 1991 následovala dekáda vítězství (ve své třídě) jiných prototypů Mazda, včetně 757 a 767. Vůz Sigma MC74 poháněný motorem Mazda 12A byl prvním motorem a týmem mimo západní Evropu a Spojené státy, které dokončily celých 24 hodin závodu v Le Mans, a to v roce 1974. Mazda je také týmem, který nejspolehlivěji dokončil Le Mans (s výjimkou Hondy, která se účastnila jen se třemi vozy, a jen v jediném roce) s 67 % vozů v cíli. Mazda se vrátila k závodům prototypů v roce 2005 s týmem Courage a vozem C65 LMP2 v závodě American Le Mans Series na okruhu Road Atlanta. Tento vůz používá motor Renesis Wankel z vozu RX-8.  Mazda se radovala také z výrazných úspěchů v soutěžích World Land Speed (pozemní rychlostní rekord) a SCCA, závodech dragsterů, soutěžích rallye (Mazda Familia se objevila v soutěži WRC několikrát koncem 80. a začátkem 90. let), závodě One Lap of America a dalších. Wankelovy motory byly po nějakou dobu zakázány pro soutěž Formule 1, stejně jako v americké soutěži vozů kategorie midget, poté, co Gene Angelillo vyhrál v roce 1985 mistrovství North East Midget Racing Association s vozem poháněným motorem 13B, a znovu v roce 1986 s motorem 12A.

Speciální série.

Formule Mazda jsou vozy s odkrytými koly a s motory Mazda, přizpůsobitelné jak pro oválné, tak pro silniční okruhy, na různých soutěžních úrovních. Od roku 1991 je nejpopulárnějším formátem pro sponzory, diváky i závodníky profesionálně organizovaná soutěž Star Mazda Series. Motory jsou stavěny jediným konstruktérem, certifikovány na poskytování předepsaného výkonu a zapečetěny proti úpravám. Jsou relativně mírně laděné pro závody, takže jsou extrémně spolehlivé a mohou fungovat celé roky bez generální opravy.  Spec Miata se stala jednou z nejpopulárnějších a nejdostupnějších tříd silničních závodů v Severní Americe. Spec Miata (SM) je třída určená k tomu, aby poskytla příležitost závodit s nízkými náklady, s běžnými vozy jen s malými úpravami, vhodnými pro závody. Pravidla jsou úmyslně navržena tak, aby byla otevřenější než třída Showroom Stock, ale přísnější než třída Improved Touring.

Sponzorství.

Mazda je velkým sponzorem různých profesionálních sportovních týmů, například:

Marketing.

Od roku 2000 používá Mazda k popsání toho, čemu se říká „emoce z pohybu“, která je přirozená jejím výrobkům, frázi „Zoom-Zoom“. Extrémně úspěšná a dlouhotrvající (v porovnání s marketingovými liniemi jiných automobilek) kampaň Zoom-Zoom se nyní rozšířila po celém světě, po jejím počátečním použití v Severní Americe.  Kampaň Zoom-Zoom je v mnoha televizních a rozhlasových reklamách spojena s písní „Zoom Zoom Zoom“. Původní verze v podání skupiny Serapis Bey (použitá v Evropě, Japonsku a Jižní Africe), byla nahrána dlouho před tím, než se stala oficiální písní Mazdy, jako soundtrack k filmu Mistr neznámého boje (angl. "Only The Strong") z roku 1993. Verze Serapis Bey je cover-verzí tradiční písně Capoeira, nazvané „Capoeira Mata Um“.  Dřívější reklamy v kampani Zoom-Zoom obsahovaly také malého chlapce (tehdy 10 let), říkajícího slogan „Zoom-Zoom“, kterému se občas říkalo „Zoom-Zoom Kid“. Tento „chlapec“ (angl. „kid“), nyní teenager, se jmenuje Micah Kanters.

Odkazy.

Externí odkazy.

Historické modely Mazda

Mazda Motor Corporation (: マツダ株式会社, "Macuda Kabušiki Gaiša") je japonský výrobce automobilů se sídlem v Hirošimě. Jako jediná automobilka se v současné době zabývá výrobou a vývojem Wankelova motoru s rotačním pístem (aktuálně dodáván v modelu Mazda RX-8).

马自达株式会社(,英语:Mazda Motor Corporation),简称马自达,是日本第五大汽车制造厂,总部位于广岛县安艺郡府中町,且一度成为全球唯一生产转子引擎市售车的车厂。2015年马自达在全球的年产量(包含乘用车与商用车)为137万5千辆,在全球汽车制造厂中排名第16名,主要销售市场包括亚洲、欧洲、北美洲、大洋洲等地。


Životopis.

Narodila se v Monmouth Country v New Jersey. Je dcerou Lisy Morris a Michaela Tisdale. Její otec je křesťan a matka židovka. Má starší sestru Jennifer, která je herečka a producentka. Ve třech letech se potkala v obchodním domě v New Jersey s manažerem Billem Perlmanem, který ji poslal na několik konkurzů do reklam. Jako dítě se objevila v více než 100 reklamách. Divadelní kariéru zahájila s muzikály "" a "Za zvuků hudby" v Monmouth Country's Jewis Community Center. V 8 letech získala roli Cosette v muzikálu "Bídníci", se kterým vyrazila po dobu dvou let na turné, než získala roli v muzikálu "Annie" v Koreii"." Ve 12 letech zpívala pro amerického prezidenta Billa Clintona při akci v Bílém domě. Na začátku roku 2000 se se svojí rodinou přestěhovala do Los Angeles.

Kariéra.

Začátky.

Po přestěhování do Los Angeles získala menší role v televizních seriálech, včetně "Smart Guy, Sedmé nebe, Bostonská střední". Objevila se ve filmech jako "Život brouka" a "Donnie Darko". Za roli v seriálu "Bostonská střední" získala nominaci na cenu Young Artist Award.

2004-06: "Muzikál ze střední".

Producenti stanice Disney Channel ji obsadili do televizního seriálu "Sladký život Zacka a Codyho". Seriál měl premiéru v březnu 2005 a skončil v září 2008. Za roli Maddie Fitzpatrick vyhrála v roce 2008 cenu Nickelodeon Kids' Choice Award (britská verze).  V roce 2006 získala roli Sharpey Evans v originálním filmu stanice Disney Channel "Muzikál ze střední". Film se stal se 7,7 milionů diváků nejsledovanějším filmem stanice. Všechny písničky ze soundtrackového alba se umístily v americkém žebříčku "Billboard Hot 100". Film byl nominován na šest cen Emmy, vyhrál ceny dvě. K propagování filmu vyrazila společně na turné "High School Musical: The Concert", které probíhalo mezi lety 2006 a 2007.

2007-09: Studiové album a filmová kariéra.

Smlouvu na nahrání alba podepsala s Warner Bros., a začala pracovat na debutovém albu nazvaném "Headstrong." Album bylo vydáno v únoru 2007 a umístilo se na pátém místě amerického žebříčku Billboard 200. V srpnu 2007 mělo premiéru pokračování filmu "Muzikál ze střední 2". Film získal dvě nominace na cenu Emmy. Soundtrackové album se umístilo na prvním místě žebříčku Billboard.  V roce 2008 založila vlastní produkční společnost Blondie Girl Productions. Poprvé jako exkluzivní producentka sloužila filmu "Táta za všechny peníze", ve kterém si také zahrála hlavní roli. Film měl premiéru v roce 2008 na stanici ABC Family.  Roli Sharpey si znovu zahrála ve filmu "", jako jediný ze tří filmů byl vydán do kin. Začala pracovat na druhém studiovém albu "Guilty Pleasures", které bylo vydáno v červnu 2009. Za první týden se ho prodalo přes 25 tisíc kopií.  V roce 2009 si zahrála ve filmu "Příšerky z podkroví". Film vydělal okolo 60 milionů dolarů po celém světě.

2010–dosud: Návrat k televizi a produkování.

V roce 2010 se vrátila na televizní obrazovky s rolí Savannah Monroe v seriálu "Superkočky", vysílaném stanicí The CW. Seriál byl po první sérii zrušen. V roce 2012 se jako host objevila v seriálu "Vychovávat Hope". Zahrála si ve dvou dílech seriálu "Zákon gangu". V srpnu 2011 měl premiéru spin-off filmů "Muzikál ze střední Sharpey a její báječné dobrodružství."  Ashley Tisdale a její produkční společnost Blondie Girl Company podepsali smlouvu s Relativity Media na vytvoření a produkování filmů a televizních seriálů. "Miss Advised" byl jejich první projekt, ve kterém Tisdale pracovala jako exkluzivní producent, bez toho aby v seriálu sama hrála. Reality show měla premiéru na stanici Bravo v roce 2012.  V roce 2013 stanice E! vysílala televizní speciál produkovaný Tisdale s názvem "Inner Circle", který se soustředil na její přátelství s herečkou Vanessou Hudgens. Další rok se spojila s Disney Channel a produkovala film "Cloud 9". V červnu 2014 měl na stanici ABC Family seriál "Mladí a hladoví," který také produkuje. V červnu 2012 bylo oznámeno, že si zahraje hlavní roli ve filmu "Scary Movie 5". Film měl premiéru v dubnu 20013 a za první víkend vydělal pouhých 15 milionů dolarů a stal se nejméně výdělečným filmem ze "Scary Movie" filmů. Ve vedlejší roli Jazmine se objevila v seriálu "Super Fun Night," po boku Rebel Wilson. V roce 2013 propůjčila svůj hlas do seriálu "". Za její vystoupení jako Sabrina byla nominována na cenu Emmy. V roce 2014 se zúčastnila konkurzu do seriálu "Clipped", kde získala hlavní roli Danny. Seriál měl premiéru v roce 2015 a po první řadě byl zrušen. V prosinci roku 2014 bylo oznámeno, že si zahraje prostitutku v komedii "Bláznivá noc", po boku Jasona Biggse.  V roce 2015 založila lifestyleový blog The Haute Mess. V roce 2016 měl premiéru film "Amateur Night", kde hraje jednu z hlavních rolí prostitutky Fallon. Mimo jiné se v tomto roce Ashley stala designérkou pro značku Signorelli a na jaře vydává svou první kolekci triček. V květnu tohoto roku se na trhu objevila "Illuminate by Ashley Tisdale" kolekce lesků na rty, tvářenek a očních stínů navrhovaných jí samou pod značkou BH Cosmetics.  Na podzim roku 2018 vyšlo její třetí studiové album "Symptoms", které nahrála s nově založenou nahrávací společností Big Noise.

Osobní život.

Při natáčení "Muzikálu ze střední" se seznámila s tanečníkem Jaredem Murillem a chodili spolu od roku 2007 do roku 2009. Poté začala chodit s režisérem Scottem Speerem, který režíroval pět jejích videoklipů.  V prosinci 2012 se seznámila s Christopherem Frenchem, hlavním zpěvákem skupiny Annie Automatic. V srpnu 2013 se dvojice zasnoubila a 8. září 2014 se vzali v Santa Barbaře v Kalifornii.

Ashley Michelle Tisdale (* 2. července 1985, Monmouth Country, New Jersey, Spojené státy americké) je americká herečka, zpěvačka a televizní producentka. Během dětství si zahrála ve více než 100 televizních reklam a získala role v divadlech a televizních seriálech. V roce 2004 bylo obsazena do role Maddie Fitzpatrick v seriálu Disney Channel "Sladký život Zacka a Codyho." Nejvíce se však proslavila rolí Sharpay Evans ve filmové série "Muzikál ze střední". Série zahrnovala tři filmy a spin-off "Sharpey a její báječné dobrodružství."

艾希莉·缇丝黛尔(英语:Ashley Tisdale,1985年-7月2日)出生于美国新泽西州,是一位女演员、歌手和模特儿,但较为专注在演艺事业上。她广为人知的作品有迪士尼频道的《小查与寇弟的顶级生活》(The Suite Life Of Zack & Cody)和《歌舞青春》系列(High School Musical)。早在1997年,她就开始了演艺生涯。而2007年2月6日她亦推出了个人大碟「勇往直前」("Headstrong"),主打歌有"Be Good to Me"和"He Said She Said"。其中她参与了填词创作,交出了创作歌曲的灵感。


Toponymum.

Nejrozšířenější teorie o původu názvu "Sikkim" říká, že jeho jméno je kombinací dvou slov v jazyce limbu: „su“, což znamená „nový“ a „khyim“, což znamená „palác“ nebo „dům“. Jméno má odkazovat na palác první vládce státu, Phuntsoga Namgyaala.  Tibetský název pro "Sikkim" zní "Drenjong", což znamená „údolí rýže“, zatímco Bhutiové mu říkají "Beyul Demazong", což znamená „skryté údolí rýže“. Lepchové, původní obyvatelé Sikkimu, jej nazývají "Nye-mae-el", což znamená „ráj“. V dějinách je "Sikkim" známý jako "Indrakil", tedy zahrady válečného boha Indry.

Historie.

V roce 1642 založil v Sikkimu buddhistické teokratické království Phubtsog Namgjal, který se prohlásil prvním chogjalem – funkce spojující světského panovníka a nejvyšší náboženskou autoritu. Země byla předmětem sporů, pokusili se ji zabrat Nepál i Tibet, v roce 1817 se stala britským protektorátem.  Roku 1835 sebrali Britové Sikkimu jižní část území s důležitým městem Dárdžiling (Darjeeling - dnes součást svazového státu Západní Bengálsko, která vede boj za vlastní stát Gurkhaland). Po zániku Britské Indie roku 1947 prohlásil Sikkim nezávislost, ale zůstal z mezinárodněprávního hlediska pod ochranou Indické republiky.  Zemi oslaboval odboj hinduistického obyvatelstva, které v té době už tvořilo většinu. To vedlo v roce 1973 k abdikaci a útěku posledního chogjala a 16. května 1975 byl protektorát zrušen a Sikkim se stal svazovým státem Indie. To neuznala Čína, která se několikrát pokusila Sikkim anektovat. Až roku 2005 byla uzavřena dohoda o respektování stávajících hranic a 6. července 2006 byla přes průsmyk Nathula otevřena důležitá obchodní cesta z Indie do Tibetu.

Sikkim (: "सिक्किम", sikkimsky: "སུ་ཁྱིམ་") je malý svazový stát na severu Indie v Himálaji. Na západě sousedí s nepálskou provincií Taplejung, s Tibetskou autonomní oblastí, která je součástí Čínské lidové republiky, na severu a východě a konečně na jihovýchodě s Bhútánem. Rozloha státu činí 7 096 km2 a počet obyvatel přesahuje půl milionu, což z něj činí co do počtu obyvatel nejmenší z indických států. Hlavním městem Sikkimu je Gángtok.

锡金邦(,意为“米之谷”;,拉丁字母转写:)是印度的一个内陆邦。锡金位于喜马拉雅山脉南麓,北面与中国接壤,东面与不丹接壤,西面是尼泊尔,南面则与西孟加拉邦相邻。其人口约60万。


Charakteristika firmy.

Mluvčí české odnože firmy Jana Jabůrková charakterizovala firemní strategii v roce 2004 takto: "„Společnost LIDL je známa svou agresivní politikou zamířenou na nejnižší možné ceny“". Zprvu se zaměřoval především na levné zboží a nízkých cen dosahoval omezenou nabídkou zboží. Ačkoliv tuto strategii řetězec doposud zcela neopustil, bylo koncem roku 2015 oznámeno, že už nechce být „skromným obchodem pro chudé“ a „promění své prodejny“.

Historie.

Firma Lidl byla založena ve 30. letech 20. století v Německu jako velkoobchod s potravinami a jiným sortimentem.  Dnes patří firma Lidl mezi Top 10 německého trhu maloobchodních prodejen potravin. Jako mezinárodní společnost je aktivní se svými vlastními prodejnami po celé Evropě a v USA.  První prodejny byly otevřeny v okolí Ludwigshafenu v 70. letech, po expanzi v rámci Německa probíhající až do pozdních 80. let a po mezinárodním angažování se od počátku 90. let, jsou dnes prodejny téměř ve všech evropských zemích.

Česko.

V Česku bylo otevřeno prvních 14 prodejen Lidl v červnu 2003, v roce 2005 jich bylo 124, v letech 2006 a 2007 jich měl řetězec asi 160. Na konci roku 2010 bylo v ČR prodejen 216.. V současnosti mohou zákazníci nakoupit v 237 prodejnách, které zásobují 4 logistická centra Brandýs nad Labem, Cerhovice, Olomouc a Měřín kde je sklad "MOPRO" – chlazené a mražené zboží + sklady pro E-SHOP – non food v Plzni. Jedna z nových otevíraných prodejen bude otevřena 21. 1. 2019 v Praze – u. Želivského (u metra).  Prodejna v Lanškrouně byla v dubnu 2016 uzavřena z hygienických důvodů, potravinářská inspekce nalezla v prodejně myší trus a okousané krabice s potravinami.  V roce 2017 začal Lidl přestavovat své prodejny v České republice tak, aby měly například širší uličky. Rovněž začal měnit image firmy. Místo sloganu „Lidl je levný“ začal používat slogan „Lidl – správná volba“. V roce 2017 došlo ve firmě k plošnému navýšení platů, které dosahují obecného republikového průměru.  Rovněž v roce 2017 začal testovat svůj e-shop na svých zaměstnancích, Česko má být první zemí v regionu, kde by měl být e-shop spuštěn.<ref name="www.lupa.cz/aktuality/lidl-uz-testuje-svuj-e-shop-na-zamestnancich-naostro-startuje-na-podzim"></ref> Sklady pro e-shop budou v Plzni.

Slovensko.

Na Slovensko vstoupila firma v roce 2004. V březnu 2004 byly na několika místech Slovenska zkoulaudované neoznačené objekty typu prodejen Lidl, firma pomocí inzerátů hledala pracovní síly, avšak vedoucí sekretariátu slovenské pobočky Albedinská prohlásila: "„Žádné prohlášení neposkytneme, nepatří to k zvyklostem společnosti Lidl“". V roce 2017 měl Lidl na Slovensku 126 obchodních jednotek.

Spojené státy americké.

V červnu 2017 otevřel řetězec Lidl ve Spojených státech svůj první supermarket. V počátku expanze Lidl plánoval otevřít deset supermarketů na východním pobřeží Spojených států. Do poloviny roku 2018 plánovala společnost otevřít v USA celkem 80 obchodů.

Marketing.

Vlastní značky.

Obchodní strategie firmy je založena do značné míry na využívání vlastních privátních značek, pod kterými obchod prodává výrobky jiných výrobců. Prostřednictvím privátních značek Lidlu vyvezli čeští výrobci v roce 2012 zboží v hodnotě 3,1 mld. korun. Podle Potravinářské komory však bylo výrazně větší množství potravin ze zahraničí pod privátními značkami prodáno na českém trhu.

Reklama.

Společnost Lidl se v současnosti v Česku prezentoval sloganem: "Lidl – správná volba", ke kterému byly natočeny televizní spoty.  V listopadu 2011 odstartovala nová reklamní kampaň se sloganem: "To nejlepší z Česka. To nejlepší z Evropy". Cílem kampaně bylo přiblížit zákazníkům nejlepší potraviny z České republiky, ale i z dalších zemí Evropy. Společnosti Lidl se prezentuje především svými tematickými týdny, kdy se pravidelně opakují dny francouzské, italské, španělské, asijské, mexické nebo americké kuchyně.  Na podzim roku 2012 přišla společnost s prodejem kvalitních francouzských vín. Tváří reklamní kampaně se stal herec Marek Vašut. Televizní reklama se točila na francouzských vinicích.

Spolupráce s Českými drahami.

V roce 2009 byla zahájena spolupráce mezi obchodním řetězcem Lidl a společností České dráhy, a.s. Lidl prodával do roku 2010 několikrát do roka speciální zlevněné jízdenky s názvem ČD Net Lidl. Jízdenky byly časově omezené a bylo možno je využít v dobách státních svátků. Při předposlední akci (lístky bylo možné použít 17. listopadu 2010) se prodalo 6700 jízdenek.

Ocenění.

Obchodník roku.

Společnost Lidl Česká republika získala celkem 14 ocenění v soutěži bývalé GE Money Bank „Obchodník roku“.

Ocenění výrobků.

V testech časopisu dTest získaly první místo produkty: šampón Cien s provitaminem, prací prášek Formil, tuňák v konzervě a kysané bílé zelí Chira se stalo nejlepším výrobkem z testu a bylo oceněno jako výhodný nákup. Majonéza Mikado byla dTestem oceněna za dobrou chuť, vzhled i vůni a získala označení dobrý nákup. Redakční testování deníku MF Dnes pak vyhrál Tuzemák.  Úspěch zaznamenala i pánská toaletní voda X-Bolt a dámská toaletní voda Suddenly Madame Glamour ve slepých testech provedených ve Velké Británii. Z testů vyplynulo, že se vyrovnají vůním světových značek.

Aktivity.

Spolupráce s Občanským sdružením Život dětem.

V roce 2011 byla zahájena spolupráce mezi řetězcem Lidl a Občanským sdružením Život dětem. Do celorepublikové sbírky, která se koná pod názvem Srdíčkové dny, se mohou zákazníci zapojit zakoupením unikátní samolepky s logem vzájemné spolupráce občanského sdružení Život dětem a společnosti Lidl ve výši minimálně 30 Kč.  V roce 2011 vynesla sbírka 3 miliony korun a o rok později 6 milionů korun.

Fandit a pomáhat.

Společnost Lidl darovala občanskému sdružení Život dětem 50 000 Kč za každý gól, který vstřelili čeští reprezentanti na Mistrovství Evropy ve fotbale 2012.

Rákosníčkova hřiště.

Společnost Lidl přišla v červnu 2012 s novým projektem s názvem „Rákosníčkova hřiště“. Hřiště jsou určena zejména předškolním, ale také starším dětem. Symbolem celého projektu a dominantou hřišť je kreslená postavička Rákosníčka z večerníčku. Při realizaci konceptu se společnost Lidl spojila s autorem postavičky Zdeňkem Smetanou a autorem pohádek o Rákosníčkovi Jaromírem Kinclem a vytvořila koncept hřišť s na motivy jeho příběhů.  Během jeho pilotní fáze postavila společnost Lidl v České republice 11 dětských hřišť v hodnotě 16,5 milionů korun. Nová hřiště vyrostla v Brně, Berouně, Hradci Králové, Jihlavě, Karviné, Ostravě, Olomouci, Plzni, Písku, Sokolově a ve Znojmě. V roce 2013 o umístění hřišť rozhodovala veřejnost v hlasování. Do konce roku 2016 postavil Lidl v České republice celkem 69 Rákosníčkových hřišť.

Kritika.

Kácení stromů.

Vstup firmy Lidl na český trh byl charakteristický zejména opakovanými aférami s kácením stromů. Od roku 2002 do října 2003 bylo zjištěno nejméně 102 stromů poblíž stavenišť prodejen firmy Lidl, které by bránily výhledu na prodejnu nebo na její poutače a byly v noci neznámými pachateli nezákonně pokáceny. V některých případech šlo o stromy, k jejichž legálnímu pokácení se předtím společnost Lidl neúspěšně pokoušela získat povolení. Firma Lidl se v počátcích aféry vyjádřila, že její „komunikační strategií je nekomunikovat s médii“ (tento výrok pochází od Dany Berkové, tehdejší asistentky jednatele firmy).  V listopadu 2003 společnost Lidl s občanským sdružením Děti země uzavřela smlouvu, ve které uznala morální odpovědnost za to, že jako vlastník pozemků nedokázala zabránit kácení stromů a mimo jiné se zavázala k nápravě vzniklé situace a přislíbila vysadit 1020 stromů s následnou pětiletou péčí. Další případy podezřelého nebo zpochybňovaného kácení u prodejen Lidlu se objevovaly v menším měřítku i v následujících letech. Počátkem listopadu 2006 Lidl a Děti Země uzavřeli dodatek původní smlouvy, jímž se firma Lidl zavazuje informovat Děti Země o všech případech nelegálního kácení nebo poškozování dřevin v blízkosti prodejen Lidl.

Obsah pesticidů v ovoci a zelenině.

Při nezávislém testování v roce 2005 firma Lidl vykázala nejhorší výsledky mezi německými obchodními řetězci ohledně obsahu pesticidů v prodávaném ovoci a zelenině. V reakci na akce organizace Greenpeace v roce 2006 Lidl slíbil v Německu zpřísnit systém kontroly kvality a ustavit vnitřní limity pro pesticidy. Začal také nabízet biopotraviny a výrobky „Fair trade“. V říjnu 2006 ohlásila firma Lidl v Německu zastavení prodeje konvenčně pěstovaných grepů, protože dlouhodobě obsahovaly vysoké hladiny pesticidů.  V roce 2007 dosáhl Lidl v Německu ve stejných testech již nejlepších výsledků ze všech sledovaných řetězců.

Nakládání s odpady.

V roce 2008 inspektoři uložili firmě Lidl v České republice pokutu 2 miliony korun za opakované špatné nakládání s odpady. Firma neplnila svou povinnost zpětného odběru, která se vztahuje například na akumulátory, baterie, výbojky a zářivky, podle zákona a snažila se tento odběr regulovat. Stalo se tak poté, co již v předchozím roce byla firmě vyměřena pokuta 600 000 Kč za neodebírání oleje a baterií.  V roce 2018 dostal Lidl pokutu za netřídění odpadu.<ref name="vitalia.cz/clanky/lidl-tridi-vse-do-jednoho-kontejneru-uz-podruhe-za-to-dostal-pokutu"></ref>  V roce 2019 Česká inspekce životního prostředí udělila Lidlu opět pokutu za netřídění odpadu v jednom logistickém centru. Jednalo se o pokutu ve výši 100 tisíc korun za to, že byly v logistickém centru v Cerhovicích do stejného kontejneru ukládány igelitové obaly, kartonové krabice, balené kuřecí maso, ovoce a zelenina v obalech, polystyrenová deska, dřevěné palety i květiny v květináčích. Kromě toho v bednách označených nápisem „pouze dřevo“ inspektoři České inspekce životního prostředí našli směs papíru, dřeva a plastů.

Špehování.

Firma byla opakovaně obviněna z nelegálního získávání a shromažďování informací o svých zaměstnancích. V roce 2008 čelila obvinění, podle kterých sledovala své zaměstnance na toaletách průmyslovou kamerou, za což v Německu dostala pokutu ve výši jednoho milionu eur. V roce 2009 se pak ukázalo, že Lidl nezákonně shromažďoval zdravotní dokumentaci o svých zaměstnancích.

Černošský model.

V lednu 2017 se stala společnost Lidl terčem kritiky ze strany odpůrců imigrantů, když se v reklamním letáku objevil model tmavé pleti. Lidl později na sociálních sítích reagoval na jeden z nenávistných komentářů slovy: "„Jsme v Evropě v 21. století, kde spolu soužijí různé rasy. A protože Lidl najdete také po celé Evropě, nevidíme rozdíly. Čím více ze světa totiž poznáte, tím větší toleranci vůči jiným máte. Proto jsou naši modelové ze všech koutů světa.“"

Retuše křesťanských symbolů.

V srpnu roku 2017 vyretušovala společnost Lidl křesťanské kříže z řeckých kostelů u obalů produktů řeckého původu privátní značky Eridanous, proti čemuž se ze strany spotřebitelů zvedla vlna nevole. Společnost dané jednání následně odůvodnila hájením náboženské neutrality. Ministr zemědělství Marian Jurečka vyzval zákazníky Lidlu, aby zvážili bojkot řeckého týdne v prodejnách Lidl. Kardinál Dominik Duka v dopise řeckému velvyslanci v České republice označil postup obchodního řetězce Lidl za nekulturní akt.  Český novinář Jiří X. Doležal k dané záležitosti ještě v Reflexu poznamenal, že ačkoliv nechal Lidl křesťanské kříže na výrobcích vymazat, tak půlměsíce na kupolích islámských mešit zjevně nikoliv.  Na retušování křížů na výrobcích prodávaných po celé Evropě poprvé upozornili belgičtí spotřebitelé. Obrázky kostelů z řeckého ostrova Santorini používá Lidl dlouhodobě, ale teprve od roku 2014 v retušované podobě.

Lidl je obchodní značka řetězce prodejen německé společnosti Schwarz-Gruppe, které patří též síť hypermarketů Kaufland. Vlastníkem je obchodník a miliardář Dieter Schwarz. Ve 26 státech Evropy a ve Spojených státech amerických vlastní společnost Lidl přibližně 10 tisíc prodejen.

利多超市(Lidl,也称作利得超市;英语: ;德语:)是一家德国的连锁超级市场公司,在全球拥有超过8,000家分店。公司的全名是Lidl Stiftung & Co. KG,隶属Schwarz控股公司。该公司同时拥有其他超级市场品牌,包括 Handelshof 和考夫兰特超市。利多超市亦是奥乐齐超市在德国的主要竞争对手。


Život.

Řehoř pocházel ze zámožné a vzdělané rodiny rétora a žil ve stínu svého nejstaršího bratra Basileia, zakladatele basiliánského mnišství, významného teologa a církevního reformátora. Společně snad studovali na athénské Akademii, kde se seznámili s Řehořem z Nazianzu, po návratu žili jako mniši a kolem roku 362 vstoupili na vyzvání tehdejšího biskupa Eusebia z Kaisareje do velkého teologického sporu s ariánstvím, jež zastával také císař Valens. Když se Basilios po smrti Eusebiově stal biskupem v Caesareji, dostali se všichni tři do sporů s císařem, byli pronásledováni a také Řehoř se musel nějakou dobu skrývat. Po smrti Valensově se stal biskupem v Sebaste, byl vlivným kazatelem a na Prvním konstantinopolském koncilu (Konstantinopol 381) jedním z vedoucích teologů a účastnil se ještě synody roku 394. Brzy potom patrně zemřel.

Myšlení a dílo.

Mezi třemi kappadockými Otci, kteří prosadili definitivní podobu křesťanského dogmatu o Boží Trojici, je Řehoř patrně filosoficky nejhlubší. Někdy bývá také označován za prvního křesťanského filosofa. Jeho první spisy se týkají mnišského života, askeze a poutnictví či alegorického výkladu Mojžíšova života, brzy ale začíná psát o Trojici. Proti zjednodušujícímu učení Ariovu, který Ježíše Krista pokládal za stvořeného – a tedy zřetelně nižšího – poloboha, Řehoř pomohl formulovat paradoxní učení o „dvojí podstatě“ Krista, zároveň Boha i člověka. Rozlišil na jedné straně společnou podstatu (řecky "úsia") a na druhé straně tři osoby (řecky "hypostasis"), podobně jako později na západě Augustin.  Řehořovo myšlení je silně ovlivněno Platónem, ovšem v podobě, kterou mu dal Plótínos a Filón Alexandrijský. Ideje nejsou samostatné, nýbrž jsou to Boží myšlenky, záměry a cíle, k nimž se má Stvoření vypracovat. Člověk je tedy především nehotový a jeho úkolem je stávat se tím, čím jej Bůh chce mít, totiž „obrazem Božím“. Tyto myšlenky Řehoř zpracoval velmi podrobně, zejména ve spise "O stvoření člověka" ("De hominis opificio"), kde rozvíjí i srovnání lidského těla s jinými živočichy z tohoto hlediska.  Jednotlivá lidská duše na rozdíl od pohanského platonismu není božská. Dle J. Daniélou můžeme rozlišit u duše rozlišit aspekt stability, v níž je obrazem božského, a aspekt pohybu, tj. propasti mezi tím, co má duše z transcendentního Boha a mezi tím, čím ve své individuaci skutečně jest. Důrazem na změnu a cestu oproti nehybnosti podnikl Řehoř další krok od tradičního platonismu: můžeme se neustále přibližovat Bohu a Dobru a zároveň vědět, že jej nikdy plně nedosáhneme (tuto „nekonečnou cestu“ vystihuje pojem "epektasis"). Bůh není pochopitelný a popsatelný racionálně, nýbrž pouze mysticky.

Svatý Řehoř z Nyssy, řecky Grégorios (asi 335 Kayseri v dnešním Turecku – po 394) byl řecký teolog a učenec, jeden ze tří „kappadockých Otců“, biskup v Nysse blízko Kaisareie (Caesareje, dnes Kayseri).

尼撒的贵格利(Gregory of Nyssa;约335～395年),他与该撒利亚的巴西流、拿先素斯的贵格利并称加帕多家教父,都是出生在加帕多家的。公元372年,尼撒的贵格利被该撒利亚的巴西流祝圣为尼撒(Nyssa)的主教。 公元381年,三位加帕多家教父在君士坦丁堡会议中占有重要影响力,也是使亚流派失败的主要护教者。其中为首的大巴西流对另外两位贵格利有很大的影响;而三位教父们的三位一体教义,使他们可以同时接纳「尼西亚信经中同本体论 (本体相同) homousios」、和「圣父、圣子、圣灵位格分别但本质同一 hypostaseis」的看法。这些概念也是君士坦丁堡会议中的重要论题。


Popis a děj.

V prologu je představeno a podrobně (a někdy dost sarkasticky) vylíčeno třicet postav, patřících k různým povoláním, společenským vrstvám a psychologickým typům, na pouti do Canterbury, mezi nimi je i Chaucer sám, který vypráví dvě povídky. Sejdou se v jedné hospodě (hostinec U Kabátce) na cestě, kde jim hostinský navrhne, aby si navzájem vyprávěli příběhy, aby jim cesta lépe uběhla. Kdo povypráví nejlepší příběh, tomu na závěr pouti ostatní zaplatí večeři. Motiv hospody byl zvolen záměrně, protože pouze zde si mohli být všichni víceméně rovni.  Následuje pak série příběhů, které si vyprávějí jednotlivé postavy. Každá povídka je opatřena prologem, v němž se Chaucer vrací k rámcovému příběhu, kde hostinský vyzývá dalšího z poutníků, aby povyprávěl svůj příběh. Prology jsou někdy, například u Povídky ženy z Bath, životopisné, týkají se vyprávějící postavy a jsou delší a literárně hodnotnější, než povídka sama. Příběhy mají mnoho různých témat, typická témata jsou dvorská láska, zrada a lakomství, častým tématem je také pokrytectví kněží. Příběhy jsou humorné i vážné, ve sbírce se vyskytuje mnoho různých žánrů, například rytířský román (Povídka rytířova) a jeho parodie (Skládání o panu Thopasovi), bajka (Povídka kněze jeptišek), legenda (Povídka abatyše) či fabliau (Povídka mlynářova). Různorodost povídek demonstruje rozsah Chaucerových literárních schopností a dokládá, že autor znal velké množství rétorických forem a stylových rovin. Dobové rétorické školy kladly důraz na tuto různorodost a klasifikovaly literaturu podobně jako Vergilius na vysokou, střední a nízkou s ohledem právě na šíři rétorických forem a rozmanitost slovní zásoby.  Sbírka dále obsahuje také Hlavní prolog, v němž je vyprávěna převážná část rámcové novely, a také (patrně podvrženou) zavírku, v níž se Chaucer omlouvá za hříšnost a bezbožnost svých děl. Povídky jsou psány různou veršovou formou, převládá ale hrdinské dvojverší (které také Chaucer pro tyto povídky vytvořil). Dílo však nebylo dokončeno a tudíž není možno určit vítěze a ani rozuzlení celého díla.

Český překlad.

Česky dílo vyšlo kompletně pouze jako převyprávění nebo v překladu do prózy (takový je např. překlad Hany Skoumalové), překladatelem nejrozsáhlejšího veršovaného výboru (vypouští příběhy v próze a nedokončené povídky) je František Vrba.

Vliv díla.

Dílo je velmi vlivné, především v anglicky mluvících zemích, kde je považováno za základ anglické poezie, inspirovalo řadu spisovatelů, například hra Dva vznešení příbuzní Williama Shakespeara čerpá svůj příběh z Povídky rytířovy. Dílo bylo také několikrát zfilmováno.

Canterburské povídky (také Povídky canterburské, v originále "The Canterbury Tales") je sbírka dvaceti šesti povídek (včetně prologu a zavírky), napsaná Geoffreym Chaucerem v průběhu 14. století. Většina povídek je veršovaná, pouze dvě jsou v próze, několik povídek není dokončeno. Povídky jsou spojeny tzv. rámcovým příběhem, podle níž si jednotlivé povídky vyprávějí navzájem pro zábavu poutníci, putující do Canterbury. Sbírka je silně ovlivněna Dekameronem od Giovanniho Boccaccia. Sbírka není dokončena, původně bylo plánováno 120 povídek.

《坎特伯雷故事集》(英语:The Canterbury Tales)是一部诗体短篇小说集,作者是英国诗人乔叟。


Historie.

V minulosti toto náměstí neslo různá jména (Rynk, Malostranský rynek, Štěpánské náměstí, též náměstí Maršála Radeckého či Radeckého náměstí, neboť zde v letech 1858–1919 stál pomník císařského vojevůdce maršála Josefa Václava Radeckého z Radče). V minulosti náměstí sloužilo jako tržní prostor i pro různé společenské události (bývala zde v minulosti například šibenice či pranýř). Horní části náměstí se také říkávalo Vlašský plac, to podle malostranských Vlachů (Italů), kteří zde nabízeli svoje výrobky a zboží. Od roku 1283 stál na rynku gotický farní kostel svatého Mikuláše.  2. června 1541 vypukl v domě „Na baště“, který stál v místech dnešního Šternberského paláce na severní straně dolní části dnešního náměstí, velký požár, který zničil dvě třetiny domů Malé Strany a severní část Pražského hradu. Obnova vtiskla Malé Straně rysy vlašské renesance.  Po roce 1620 byl kostel sv. Mikuláše včetně budovy fary předán jezuitům a malostranská farnost přeložena k sousedícímu kostelu sv. Václava. Jezuité ve faře roku 1626 zřídili svůj profesní dům a roku 1628 otevřeli v blízkosti obecnou školu a nižší gymnázium. Skoupili větší množství domů, pozemků a zahrad v okolí, část starých budov včetně původního gotického kostela sv. Mikuláše i kostela svatého Václava, far i škol zbourali a roku 1673 položili základní kámen ke stavbě nového kostela a profesního domu. V rohu nového profesního domu byl vybudován nový kostel svatého Václava. Stavba nového, barokního kostela svatého Mikuláše se však zdržela, započala až roku 1703 a postupně probíhala až do šedesátých let, kdy se končilo s výzdobou. Dům U tří labutí při severní straně náměstí, který jezuité koupili v roce 1629 a od roku 1654 používali jako školu, byl v letech 1711–1724 pod vedením Kryštofa Dientzenhofera přestavěn na vzdělávací komplex s učebnami, prostorami pro ubytování i stravování žáků, kaplí i divadelním sálem. V roce 1787 bylo dosavadní jezuitské gymnázium propojeno s budovou dvorské komory a přestavěno pro účely královského místodržitelství, později sloužilo zemskému úřadu, ministerstvu vnitra a dnes Poslanecké sněmovně.  13. listopadu 1858 zde byl za přítomnosti císaře Františka Josefa I. a jeho manželky Alžběty Bavorské odhalen pomník maršála Radeckého. (V květnu 1921 byl odstraněn.) Na konci století přibyl nový dům Malostranské záložny na rohu Mostecké ulice a u Nerudovy dům s lékárnou "U Černého orla" rodiny Fragnerů, kteří založili dnešní Zentivu. Výrazné bylo zavedení tramvajové linky, která spojila levobřežní Holešovice a Smíchov, v té době se intenzivně rozvíjející. Kvůli trati bylo vybouráno a rozšířeno ústí Karmelitské ulice, tzv. průlom U Klíčů.  Při příležitosti 10. výročí vzniku Československa byl 27. října 1928 na náměstí odhalen pomník Ernesta Denise. Odstraněn byl v noci z 20. na 21. dubna 1940.

Uspořádání a stavby.

Náměstí je tvořeno dvěma částmi, horní (západní) a dolní (východní), které jsou odděleny budovou barokního kostela sv. Mikuláše, která je jednou z dominant Malé Strany, a Jezuitským profesním domem, dnes budova matematicko-fyzikální fakulty, na jehož severní straně se nachází restaurace Profesní dům. K východnímu závěru kostela přiléhá ještě špalíček budov.

Horní náměstí.

Na severozápadním rohu náměstí navazuje Nerudova ulice stoupající západně k Hradčanům, severně ulice Zámecká (na ni navazují Zámecké schody), na jihu vede průchod do ulice Tržiště.  Kromě Profesního domu a chrámu sv. Mikuláše (se pozůstatky základů rotundy sv. Václava) na východní straně je tato část náměstí ohraničena budovou Hudební fakulty Akademie múzických umění v Lichtenštejnském a Hartigovském paláci na západní straně. V budově sídlí i divadlo Inspirace a restaurace. Na severu je dům "U Černého orla", kde měla lékárnu rodina Fragnerů, zakladatelů dnešní Zentivy a budova bývalého jezuitského gymnázia (čp. 1), dnes součást poslanecké sněmovny.  Na ploše náměstí stojí morový sloup Nejsvětější Trojice se sochami Panny Marie a českých světců od sochařů Jana Oldřicha Mayera a F. Geigera podle návrhu Giovanniho Battisty Alliprandiho z roku 1717 na paměť vymizení morové epidemie v roce 1713. Po hladomoru v roce 1772 byl sloup doplněn o plastiky Ignáce Františka Platzera. Zbývající plocha je z velké části využívána především jako vyhrazená parkovací plocha.

Dolní náměstí.

Severním směrem vedou ulice Sněmovní a Tomášská, východně Letenská a Mostecká ulice směrem ke Karlovu mostu (trasa Královské cesty), na Jih ulice Karmelitská.  Na západní straně je špalíček domů, z nich nejdále zasahuje Grömlingovský palác (dům U kamenného stolu), kde bývala Malostranská kavárna navštěvována předními osobnostmi české kultury, od roku 2008 zde sídlí kavárna amerického řetězce Starbucks. Na severní straně Palác Smiřických, Šternberský palác a Helikovský dům patří ke komplexu poslanecké sněmovny. Na východní straně se nachází Kaiserštejnský palác (čp. 37, čp. 23), ve kterém v letech 1908 až 1914 žila operní pěvkyně Ema Destinnová. Ve stejném bloku se nachází i budova Malostranské besedy (bývalá malostranská radnice, čp. 21). Na jižní straně se nachází několik restaurací (U Glaubiců, Česká hospoda ad.) a hudební klub, Studio Rubín.  Část náměstí mezi tramvajovou tratí a Profesním domem zaplňuje volná plocha bývalého parkoviště zrušeného k 1. červenci 2016. V místech tramvajové zastávky stávalo od roku 1858 monumentální bronzové sousoší maršála Radeckého neseného na štítu vojáky, od Josefa a Emanuela Maxových, které však bylo kvůli protirakouským náladám i naléhání italské vlády roku 1919 odstraněno a je uloženo v Lapidáriu. Uvažuje se o umístění jeho kopie na náměstí, avšak tato myšlenka má i své odpůrce, například legionářskou obec.  V letech 1928–1940 zde stál pomník francouzského historika a bohemisty Ernsta Denise, od roku 2003 připomínaného pamětní deskou s bustou na přilehlém domě.

Revitalizace.

V roce 2014 vyhlásil Magistrát hl. m. Prahy ve spolupráci s Institutem plánování a rozvoje mezinárodní urbanisticko-architektonickou soutěž na ideové řešení prostoru Malostranského náměstí. Soutěž vyhrál návrh architektů Martina Hájka, Václava Hájka a Petra Horského. Od června 2016 bylo v dolní části náměstí zrušeno parkoviště a Praha zde zajišťovala dočasné kulturní akce, např. Prastánek Františka Skály. Zrušení parkoviště kritizovali především poslanci sídlící v nedaleké Poslanecké sněmovně, rozruch vzbudil např. poslanec Roman Váňa slovy: „S auty je to náměstí hezčí, smysluplnější, živější, prázdné bez aut mi to přijde podle návrhů, co jsem viděl, ošklivější, nelidské.“ Na samotné rekonstrukci, která měla omezit tranzitní dopravu Malou Stranou a zpříjemnit prostor pro chodce, uživatele MHD nebo cyklisty, se v gesci radní Kolínské pokračuje s architekty, kteří vyhráli soutěž. Hotová dokumentace pro stavební povolení byla na stavební úřad podána v roce 2018, k realizaci by mělo dojít v roce 2019.

Doprava.

V létě 1883 byla na náměstí přivedena Mosteckou ulicí trať koněspřežné tramvaje od Národního divadla, v roce 1905 byla elektrifikována a roku 1908 zrušena. V letech 1908–1909 vedla přes Malostranské náměstí první pražská a zřejmě i česká autobusová linka. Od 22. prosince 1900 byla na Malostranské náměstí přivedena tramvajová trať z Újezda, budovaná již jako elektrická, ale zpočátku na ní provizorně jezdila koňka. Od 24. června 1901 na tuto trať navázala dvojice jednokolejných tratí ke Klárovu, v roce 1926 však byla kolej v ulicí Tomášské a Valdštejnské ulici zrušena a trať Letenskou ulicí zobousměrněna. V současnosti náměstí slouží především městské turistice, ale je i významným dopravním centrem Malé Strany, protože úzké a svažité uličky Malé Strany nejsou obslouženy veřejnou dopravou. 13. ledna 2010 byla zavedena elektrobusová linka 292, která zastavuje na obou částech náměstí (na horní části má zastávku Nerudova) a spojuje jej s nemocnicí Pod Petřínem.  Tramvajová trať sledující levý břeh Vltavy je vedena od Letenské ulice, která je do náměstí zaústěna dvojicí úzkých průjezdů, z nichž severnějším prochází kolejová splítka tramvajové trati. Trať vede přes dolní část náměstí, kterou opouští jižním směrem po Karmelitské ulici. Na severní i jižní straně náměstí je doprava řízena světelnou signalizací.

Malostranské náměstí tvoří centrum Malé Strany v Praze, v městské části Praha 1. Fakticky jde spíše o dvojici náměstí, oddělených kostelem a s ním spojeným blokem domů.

小城广场(Malostranské náměstí)是捷克首都布拉格小城区中心的一个广场,被巴洛克式的圣尼古拉教堂分为上下两个部分,该教堂不仅俯视着小城区,而且俯视着整个布拉格。广场周边有一系列的历史宫殿和保护建筑。沿着伏尔塔瓦河的电车线路经过广场下部,与从老城通过查理大桥到布拉格城堡,穿越旧布拉格主要的旅游路线皇家线路(královská cesta)在此交汇。


Vznik Mitsubishi Motors.

Významné dny začínaly pro koncern Mitsubishi až po vytvoření samostatné divize Mitsubishi Motors (1970) se automobilka vydala podobnou cestou, jakou zvolila konkurenční Mazda. Začala kooperovat se zahraničním výrobcem, kterému nejdřív přenechala i minoritní, 10% majetkový podíl. Tímto zahraničním partnerem se stal americký Chrysler. Bohužel, z retrospektivního pohledu můžeme říct, že nešlo o nejšťastnější kooperaci. Chrysler stál před obdobím, v kterém musel stále častěji řešit vlastní problémy, takže vzájemná spolupráce nikdy nepřinesla větší úspěch. Složité vztahy trvají mezi oběma firmami už víc jak 30 let. Podobným, ale výrazně úspěšnějším projektem byla technologická pomoc korejskému Hyundai Motors při vývoji jejich prvého vlastního modelu Pony (1975). Japonská automobilka dokonce získala, a až donedávna ovládala, minoritní podíl v korejském výrobci. Tento model pomoci si později zopakovala i při rozběhu malajsijské automobilky Proton.  V průběhu 70. let ale byla přijata i jiná významná rozhodnutí. Šlo nejen o vstup na náročné zámořské trhy, ale i o spuštění vlastního rallye-programu. Tovární team se nejdřív soustředil na náročné africké rallye (East African Safari, Bandama Rallye Côte d ́Ivore), kde dokazoval odolnost modelů Galant a Lancer. Tyto aktivity v následujících letech přerostly do permanentní účasti na nově vytvořeném světovém rallye-šampionátu, a vyvrcholily ziskem čtyř titulů mistra světa v letech 1996–1999. Ještě úspěšnějším programem se ukázala být účast v dálkových pouštních maratónech, s dvanácti vrcholy v podobě vítězství v dakarské rallye. Mimochodem, představením sériového modelu Pajero v roce 1982 Mitsubishi přesně zachytilo módní vlnu kategorie SUV, a tento model dodnes zůstává základem nabídky této japonské značky.

Od krize po revitalizaci.

Po období úspěchů a stability ale přišla koncem 90. let východoasijská ekonomická krize, která vážně zastihla i některé tamější automobilky. Mitsubishi Motors v důsledku silné angažovanosti v tomto regioně patřilo k nejvíc trpícím výrobcům. Zatímco pro některé konkurenty byla sama tato situace vážnou komplikací, pro Mitsubishi to mělo být jen předzvěstí blížící se katastrofy. Ta „udeřila“ v roce 2000 s odhalením, že vedení automobilky vědomě zatajovalo čtyři konstrukční chyby na vozidlech určených pro domácí trh. V této chvíli ale do hry vstupuje po několika měsících váhání nedávno zformovaný transatlantický koncern DaimlerChrysler, s vizí vytvoření globální aliance „Welt A. G.“. Němečtí manažeři koncernu DCX kupují 34 % Mitsubishi Motors s vírou, že dokážou nepříznivý vývoj zvrátit. O rok později ještě zvyšují svůj podíl v japonské automobilce na 37,3 %. Restrukturalizační plány nového šéfa automobilky Rolfa Eckrodta ale rychle narazili na odpor statných akcionářů z řad sesterských společností koncernu Mitsubishi, ale i politických špiček země. V jasném světle se tak ukázalo, že provázanost zájmů vlivných japonských podnikatelských a politických kruhů zasahuje do života soukromé firmy i víc jak 100 let po vzniku principu „zaibatsu“. Definitivní konec nadějí, že firma bude ozdravena v rámci aliance DCX pronáší druhá vlna odhalení desítek konstrukčních chyb, sahajících až do roku 1977 a týkající se víc jak 160.000 aut (spolu s těžkými užitkovými vozy Mitsubishi Fuso skoro milión vozidel). Vedení Německo-amerického koncernu v této situaci už neschválilo další finanční pomoc pro Mitsubishi a postupně předává všechny svoje podíly vázající se k výrobě japonských osobních vozidel. Akcie automobilky se tak nakonec dostávají zpět do rukou průmyslového konglomerátu Mitsubishi.  Do vedení demoralizované automobilky, s vážně poškozenou důvěrou veřejnosti, a zastaralým, neatraktivním, a rozpadávajícím se portfoliem modelů přichází v roce 2005 nový šéf – Osamu Masuko. Jeho revitalizační plán, tentokrát už podpořený akcionářskými strukturami, počítá se zavedením kontrolních mechanizmů, postupným znovuzískáním důvěry zákazníků, ale i mnohými restriktivními opatřeními. V průběhu dalších měsíců tak dochází k „zeštíhlování“ firmy, dočasnému zastavení finančně náročného programu WRC, ale i k viditelným a pozitivním změnám v komunikační a reklamní kampani, v zatraktivňování domácí dealerské sítě, nebo v uvádění nových, zajímavých modelů. Právě obrovský úspěch minivozidla I a kompaktního SUV Outlander, spolu s ostatními vzpomenutými opatřeními nakonec vede v roce 2006 k mírnému zisku.  První „ozdravná“ vlna v podobě nových klíčových modelů (Lancer, Outlander, Pajero) tak zasáhla v roce 2004 i naše trhy, a značce Mitsubishi se tak po dlouhém období naskytla příležitost navázat na úspěchy modelů z poloviny 90. let. Byl to ale jen první krok, vracející Mitsubishi na „mapu“ automobilové Evropy.  Druhá „ozdravná“ vlna přišla v letech 2006-2009, kdy bylo postupně uvedeno mnoho nových modelů (L200, Outlander, Lancer, Colt). Hlavně díky Outlanderu se firma před začátkem krize stala poměrně výdělečnou. Aktuálně pomáhá Mitsubishi nový crossover ASX, který je velmi úspěšný a drží se v první sedmičce nejprodávanějších malých SUV na českém trhu (r.2011). Mitsubishi je také jedna z mála japonských firem, kterým v ČR roste tržní podíl - s tržním podílem už je na tom Mitsubishi lépe, než ztrácející Mazda, Honda a Subaru. Prodeje automobilky vzrostly za rok 2011 o 30%.  V nejbližší době by měl také napomoci k vyšším tržbám nový Colt, který nahradí zcela neúspěšný faceliftovaný Colt s základem z roku 2004. Možná se ale bude prodávat pod jménem konceptu - Mirage. Dále automobilka usiluje o co možná nejnižší průměr vypouštěného CO, proto můžeme očekávat, že příští Mitsubishi Lancer Evolution již nebude spalovat benzin, ale, jak to zatím vypadá, bude jezdit na elektřinu. Také se na podzim roku 2012 chystá premiéra nového Outlanderu, který pravděpodobně bude také elektrický (viz koncept PX-MiEV II). Celkově Mitsubishi chystá do roku 2016 uvést 8 nových elektrických modelů.

Související články.

Mitsubishi

Mitsubishi Motors je 6. největší japonská automobilka a 17. největší světová automobilka (: 三菱自動車工業株式会社, "Micubiši Džidóša Kógjó Kabušiki Kaiša"). Spolupracovala s automobilkou Chrysler na vývoji mnoha modelů, s automobilkami Citroën a Peugeot společně vyvíjela modely SUV Mitsubishi Outlander / Citroën C-Crosser / Peugeot 4007, od Volkswagenu odebírala dieselové motory a aktuálně vyvíjí se společností PSA úsporné plně elektrické vozidlo I-MiEV alias Citroën C-Zero či Peugeot iOn. Dále se aktivně podílí na vytvoření nových crossoverů Peugeot 4008 a Citroën C4 Aircross, kteří vychází z modelu ASX a na trh by měli přijít v roce 2013. S firmou Nissan je od roku 2010 upevňována spolupráce pro zlepšení konkurenceschopnosti obou automobilek - přemístění výroby Nissanu Navara do Thajského závodu Mitsubishi Motors, výměna terénních modelů pro místní trhy a spolupráce na mini-vozidlech určených pro japonský trh.

三菱汽车工业(,英语:Mitsubishi Motors Corporation),简称三菱汽车、MMC,是源自日本的跨国汽车制造商,总部设在东京芝五丁目。在三菱汽车爆发造假丑闻后,由日产收购,目前为雷诺日产联盟成员。截至2011年,为日本第6大汽车制造商,全球第16大汽车制造商。


Mládí.

Shockley se narodil v Londýně, ale byl vychován v Kalifornii. Svůj bakalářský titul z přírodních věd získal na California Institute of Technology v roce 1932. Ještě jako student si vzal v srpnu 1933 Iowan Jean Bailey. V březnu 1934 se jim narodilo děvčátko Jane Alison. Svůj doktorský (PhD) titul získal Shockley v roce 1936 na Massachusettském technologickém institutu. Pak se připojil k výzkumné skupině vedené Clintonem Davissonem v Bellových laboratořích v New Jersey. V roce 1938 získal svůj první patent. Po vypuknutí druhé světové války se zapojil do výzkumu radaru v laboratořích ve Whippany v New Jersey. V květnu 1942 opustil Bellovy laboratoře a stal se ředitelem výzkumu na Columbia University.

Tranzistor.

Krátce po skončení války v roce 1945, Bellovy laboratoře vytvořily skupinu pro výzkum fyziky pevných látek, pod vedením Shockleyho a chemika Stanleyho Morgana. Dalšími členy skupiny byli Bardeen a Brattain, fyzik Gerald Pearson, chemik Robert Gibney, elektrotechnický expert Hilbert Moore a několik techniků. Jejich cílem bylo najít alternativu ke křehkým elektronkovým zesilovačům. Jejich první pokusy byly založeny na Shockleyově myšlence, že vnější elektrické pole na polovodiči ovlivní jeho vodivost. Jejich experimenty však záhadně selhávaly.  Skupina začala studovat atomové struktury, které se na povrchu a uvnitř látek liší. Hledané výsledky se začaly dostavovat v okamžiku, když začali obklopovat body dotyku mezi polovodičem a přívodními vodiči elektrolytem. Moore postavil okruh, který jim dovolil snadno měnit frekvenci vstupního signálu a navrhl, aby používali glykol boritan, viskózní chemikálii, která se nevypařovala. Nakonec získali důkaz schopnosti zesílení signálu, když Pearson, podle návrhu Shockleyho, uvedl napětí na kapičku glykol boritanu umístěnou přes P-N přechod. V prosinci 1947 Bardeen a Brattain – pracovali bez Shockleyho – uspěli ve stvoření hrotového tranzistoru, který zesiloval signál.  Další měsíc začali patentoví zástupci Bellových laboratoří pracovat na patentových přihláškách. Brzo objevili, že Shockleyho vliv elektrického pole na polovodič byl předpovídán a patentován v roce 1930 Juliem Lilienfeldem, který si svůj MESFET patentoval v Kanadě již v 22. října 1925. Přesto byly podány celkem čtyři žádosti o patent. Na žádné z těchto přihlášek se však nevyskytovalo Shockleyovo jméno. To Shockleyho rozzlobilo, protože práce byla založena na jeho nápadu s účinkem elektrického pole. Ve stejnou dobu tiše pokračoval ve vlastní práci na stavbě různých druhů tranzistoru založených na spojení místo bodového dotyku. Předpokládal, že tento typ tranzistoru bude více komerčně úspěšný. Shockley pracoval na teorii elektronů a děr v polovodičích, která byla nakonec vydána jako 558 stránková monografie v roce 1950. V té Shockley vypracoval rozhodující myšlenky týkající se pohybu elektronů a děr a diferenciální rovnici, kterou se řídí tok elektronů v pevných krystalech.  Shockleyho tato práce vedla k myšlence "sendvičového tranzistoru“ a ke vzniku klasického tranzistoru. Jeho objev byl oznámen 4. června 1951 a Shockley obdržel 25. září 1951 za jeho objev patent. Pro výrobu tohoto tranzistoru byla vyvinuta difúzní metoda a tento tranzistor brzy zastínil tranzistor s bodovými kontakty. Shockley pokračoval jako vedoucí skupiny v Bellových laboratořích ještě dva roky.  V roce 1951 byl zvolen členem National Academy of Sciences (NAS). Za svůj objev tranzistoru získal mnoho cen. Bellovy laboratoře však představovaly všechny tři vynálezce (Shockleyho, Bardeena a Brattaina) jako tým. To vedlo k rozkolu a Shockley později blokoval práci Bardeena a Brattaina na klasickém tranzistoru. Bardeen se začal zabývat teorií supravodivosti a opustil Bellovy laboratoře. Brattain odmítl pracovat v Shockleyově týmu a byl přidělen k jiné skupině. Ani jeden, ani druhý se pak příliš nezúčastnili dalšího vývoje tranzistoru. Shockley sám odešel v roce 1953 z Bellových laboratoří a přestěhoval se do Kalifornie na California Institute of Technology (Caltech), kde čtyři měsíce působil jako hostující profesor.  Shockley nakonec začal řídit svoji vlastní společnost, v níž se pokoušel vytvořit nové a technicky obtížné zařízení (původně nazvané čtyřvrstvá dioda a nyní známé jako tyristor). Projekt se ale rozvíjel velmi pomalu. Na jaře 1954 se Shockley odloučil od své manželky Jane a nakonec se v létě 1954 rozvedl. V listopadu 1955 se oženil s Emmy Lanning, učitelkou ze severní části státu New York. Toto manželství trvalo až do jeho smrti v roce 1989.  V roce 1956 Shockley získal, spolu s Bardeenem a Brattainem, Nobelovu cenu za fyziku. Ve své Nobelovské přednášce plně ocenil Brattaina a Bardeena jako vynálezce tranzistoru s bodovými kontakty.

Pozdější léta.

V červenci 1961 po vážné automobilové nehodě si Shockley si vzal několik měsíců na zotavení ze zranění. Jeho firma byla prodána firmě Levite a on sám přijal místo profesora na Stanfordově univerzitě.  Shockleyův poslední patent byl udělen v roce 1968, za velmi komplikované polovodičové zařízení.  Shockley zemřel v roce 1989 na rakovinu prostaty.

Ocenění.

V roce 2002 skupina asi 30 kolegů, kteří se s ním setkali od roku 1956, zavzpomínali na Shockleyho a jeho ústřední roli v odstartování revoluci v informačních technologiích a jejich organizátor prohlásil, že "Shockley je ten, kdo přinesl křemík do Silicon Valley." Shockley byl zařazen časopisem Time mezi 100 nejvíce vlivných lidí 20. století. Obdržel čestné doktoráty na University of Pennsylvania, Rutgers University v New Jersey a Gustavus Adolphus Colleges v Minnesotě. Oliver E. Buckley Solid State Physics Prize od American Physical Society. Maurice Liebman Memorial Prize od Institute of Radio Engineers. Holley Medal of the American Society of Mechanical Engineers v roce 1963.

William Bradford Shockley (13. února 1910 – 12. srpna 1989) byl americký fyzik a vynálezce. Spolu s Johnem Bardeenem a Valterem H. Brattainem, objevil tranzistor, za který všichni získali v roce 1956 Nobelovu cenu za fyziku. Shockleyovy pokusy obchodně využít tento objev vedly ke vzniku "Silicon Valley" v Kalifornii, které se stalo ohniskem elektrotechnické inovace. Ve svém pozdějším životě, byl Shockley profesorem ve Stanfordu, a také se stal neochvějným zastáncem eugeniky.

威廉·肖克利(英语:William Shockley,1910年-2月13日-1989年-8月12日),英国出生的美国物理学家和发明家,一生共获得90多项专利。


Vývoj.

F2H byl vyvinut z typu McDonnell FH-1 Phantom, na jehož modernizaci se pracovalo, ještě před začátkem jeho sériové výroby. Letoun byl větší, měl výkonnější motory Westinghouse s tahem 13 kN, zvýšenou zásobu paliva, výzbroj složenou z 20 mm kanónů a také byl schopen nést podvěšené pumy, rakety či přídavné nádrže.  Maketa nového letounu, označeného XF2D-1 byl dokončen v dubnu 1945. Projekt přežil útlum výroby po konci druhé světové války, i když vývoj se zpomalil a první ze tří prototypů byl postaven až v roce 1946. Prototyp poprvé vzlétl 11. leden 1947 z továrního letiště "Lambert Field" v St. Louis. Když bylo tovární označení D přiděleno firmě Douglas, byl stroj přeznačen na XF2H-1. Po vyřešení několika dětských nemocí prototypu bylo rozhodnuto o sériové výrobě typu. V květnu 1947 bylo objednáno prvních 56 kusů.

Varianty.

V srpnu 1948 byly první F2H-1 dodány ke vstupním testům US Navy. Jejich trup byl o 36 cm prodloužen, aby se do něj vešla další palivová nádrž o objemu 1 330 l. Do F2H-1 byly také montovány výkonnější motory o tahu 14 kN.  Přestože už F2H-1 byly přijaty ke službě v US Navy, mnohem rozšířenější byla varianta F2H-2, které bylo postaveno 306 kusů. Ty měly díky silnějším motorům s tahem 14,5 kN o něco vyšší výkony. Křídlo F2H-2 bylo upraveno přidáním závěsníků a také byly nainstalovány dvě přídavné nádrže o objemu 757 l na jeho koncích. Tyto nádrže byly oddělitelné, v praxi to ale nebylo obvyklé.  Varianta F2H-2 byla základem pro tři další mírně upravené verze. F2H-2B měla zesílené křídlo a byl schopen nést taktické jaderné zbraně. Bylo vyrobeno 35 kusů. F2H-2N byl noční stíhač, který měl o 86 cm prodlouženou příď s instalovaným radarem. Vyrobeno 14 kusů. F2H-2P byly upravené pro průzkumné mise. Letouny měly v o 74 cm prodloužené přídi celkem 6 kamer. Bylo to první proudové průzkumné letadlo US Navy. Vyrobeno 81 kusů.  F2H-3 byla jako poslední výrazně upravena. Trup letounu byl prodloužen o 240 cm a byla přidána nová větší palivová nádrž. Množství neseného paliva se tak zvýšilo z 3 320 l na 4 172 l. To umožnilo letounu provést většinu misí bez nutnosti použít nádrže na koncích křídel. Ocasní plochy byly přesunuty ze svislé ocasní plochy do trupu. Letouny také měly radar Westinghouse, který jim umožňoval plnit mise za každého počasí. To znamenalo změnu umístění kanónů, které musely ustoupit radaru a jeho vybavení. Díky těmto úpravám vypadala varianta F2H-3 výrazně odlišně od svých předchůdců. Bylo postaveno 250 kusů.  F2H-4 byla poslední výrobní varianta. Měly nový radar firmy Hughes a lehce výkonnější motory o tahu 16 kN. Jinak byly totožné s F2H-3. Bylo vyrobeno 150 kusů.  Výroba Banshee skončila v září 1953. V té době bylo dokončeno 895 kusů. V roce 1962 došlo k reorganizací označovacího systému a dosud sloužící letouny byly přeznačeny z F2H-3 a F2H-4 na F-2C a F-2D. Předchozí varianty, pro které bylo určeno označení F-2A a F-2B, už byly zcela vyřazeny. Žádné F2H však už pod tímto označením nevzlétly, protože se v té době nacházely v rezervě a už nelétaly.

Služba v US Navy a Marine Corps.

F2H-2 se účastnily korejské války jak v námořnictvu, v rámci svazu "Task Force 77", tak v silách námořní pěchoty. Díky svým dobrým výkonům ve velkých výškách, působily zpočátku jako dálkový doprovod bombardovacích svazů USAF. Jak se konflikt vyhrocoval, byly palubní stíhací letouny přesunuty na útoky proti pozemním cílům, podporu pěchoty a ničení nepřátelského zásobování. Severokorejské letectvo bylo téměř zcela zničeno počátkem nasazení sil OSN, především díky mnohem kvalitnějším pilotům, kteří měli bohaté bojové zkušenosti z druhé světové války. Kombinované Korejsko-Čínsko-Sovětské síly proto operovaly především ze základen na Čínském území. Jelikož to bylo daleko z míst vzletu amerických letounů a stíhací patroly nad řekou Jalu byly přiděleny především armádním letounům North American F-86 Sabre, nedosáhly F2H žádných sestřelů nepřátelských letounů. Američané ztratili tři F2H, sestřelené protiletadlovou palbou.  Široké uplatnění ve válce nalezly průzkumné F2H-2P. V době, kdy ještě nebyly vyvinuty protiletadlové řízené střely, znamenala jejich rychlost účinnou obranu proti protiletadlovým kanónům. Nepřátelské stíhací letouny také ještě běžně neměly na palubě vyhledávací radar. Rychle a ve velké výšce letící F2H-2P tak byly poměrně bezpečné a poskytovaly velení užitečné snímky z bojiště. Pokud operovaly v oblastech, kde bylo aktivní nepřátelské letectvo, měly navíc stíhací eskortu. Během korejské války byly ztraceny pouze dva kusy F2H-2P, sestřelené protiletadlovou palbou.  Jelikož velení amerického námořnictva nemělo důvěru v možnosti provozování letounů se šípovými křídly, které se rychle rozšiřovaly v armádním letectvu, z palub lodí, jejich stíhací letouny začaly ve výkonech rychle zaostávat. Díky své koncepci s rovným křídlem tak byl F2H-2 Banshee o plných 161 km/h pomalejší, než Sovětské letoun MiG-15, což ho výrazně handicapovalo ve vzdušném boji. Když další výzkumy ukázaly, že i letoun s šípovým křídlem může létat při dostatečně nízkých rychlostech, i US Navy objednalo vývoj takových strojů. Objednalo ještě nové F2H-3 a F2H-4, vybavené radarem, pro obranu flotily, ty ale měly jen dočasně zaplnit mezeru, než byly nové typy Grumman F-9 Cougar, McDonnell F3H Demon a Douglas F4D Skyray dostupné v dostatečném množství. Poslední varianty F2H sloužily jen několik let a nebyly už bojově nasazeny.  Také průzkumné F2H-2P byly jak jen to bylo možné nahrazeny průzkumnou variantou F9F Cougar, označenou F9F-8P a také průzkumnou variantou dalšího nového stíhače, Vought F-8 Crusader, označenou F8U-1P.

Služba v Royal Canadian Navy.

V roce 1951 se Kanadské námořnictvo rozhodlo nahradit své zastarávající pístové stíhací letouna Hawker Sea Fury modernějšími proudovými F2H. Objednalo nejprve 60 kusů za 40 milionů dolarů. Kvůli rozpočtovým škrtům, však nebyly letouny objednány před ukončením jejich výroby a RCN si muselo pořídit vyřazené F2H-3, sloužící dříve v US Navy. Bylo jich koupeno celkem 39 a to za 25 mil. dolarů. Byly dodány v letech 1955–1958 a létaly jak z paluby letadlové lodě HMCS Bonaventure (CVL-22), tak z pozemních základen.  Bojová hodnota letounů byla zvýšena přidáním protiletadlových řízených střel AIM-9 Sidewinder. Testy s těmito střelami proběhly v listopadu 1959 a bylo při nich sestřeleno několik cvičných cílů. Po vyřazení kanadských F2H-3 ze služby, neměl jiný kanadský palubní letoun střely Sidewinder až do doby, než RCN začalo v 80. letech používat stíhací letouny McDonnell Douglas CF-18 Hornet.  Přestože byly Banshee původně oceňované pro své letové vlastnosti, doprovázela jejich službu v RCN řada potíží. Dva letouny byly i s jejich piloty ztraceny kvůli strukturálnímu selhání mechanismu sklápění křídel a další Banshee byla ztracena, když jí při přistání selhaly brzdy a přepadla přes palubu lodi do moře. RCN ztratilo celkem 12 ze svých 39 F2H-3, což znamenalo ztráty přes 30%.  Postupem času se prioritou RCN stalo protiponorkové hlídkování. Jelikož byla HMCS Bonaventure příliš malá pro to, aby zároveň nesla Banshee a dostatečný počet protiponorkových letounů CS2F Trackers, operovala většinu času bez nich. Jelikož Kanadské námořnictvo bylo pod velkým tlakem na snížení rozpočtu a v té době již poměrně zastaralé Banshee se stávaly stále náročnějšími na údržbu, byly v září 1962 vyřazeny bez náhrady. Na tom se projevilo i jejich značné opotřebení v náročných klimatických podmínkách Severního Atlantiku. Byly to jediné proudové palubní stíhačky, které kdy Kanadské námořnictvo provozovalo z letadlové lodi.

Dochované kusy.

Všechny F2H, kromě tří, byly sešrotovány či zničeny jako cvičné cíle.

Jednotky provozující F2H.

- Kanada - Royal Canadian Navy

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro F2H-3

McDonnell F2H Banshee byl dvoumotorový proudový stíhací letoun, vyvinutý pro službu na letadlových lodích. V Americkém námořnictvu typ sloužil v letech 1948–1959 a v Kanadském námořnictvu v letech 1955–1962. F2H měl přímá křídla, byl jednomístný a poháněla ho dvojice proudových motorů. Společně s typem Grumman F9F Panther byl jedním z nejdůležitějších palubních stíhačů korejské války.

麦克唐纳飞行器公司的F2H 女妖(F2H Banshee),是美国海军和海军陆战队从1948年至1961年部署的单座喷射战斗机,是在朝鲜战争期间使用的主要美国战斗机之一。该机种也是加拿大皇家海军唯一发展的喷射战斗机,在1955年至1962年间为皇家海军服务。飞机的名称源自爱尔兰神话。


Vývoj.

V květnu 1907 se "Reichs Marine Amt" (Říšský úřad námořnictva) rozhodl pro následovníka "SMS Von der Tann". Bylo rozhodnuto, že nová konstrukce by měla být větší, s větším počtem děl hlavní ráže a nejméně tak dobře pancéřovaná jako její předchůdce, což jí mělo umožnit působit spolu s bitevními loděmi hlavního loďstva. Rychlost měla být nejméně 24,5 uzlů (45,4 km/h).  Dvě nové lodě, které měly být postavené podle tohoto návrhu, byly objednány jako "Kreuzer G" a "Kreuzer H" v roce 1909 v loděnici Blohm & Voss v Hamburku, ve které se právě stavěl "SMS Von der Tann". Nové lodě se tak měly začít stavět dříve, než bude možnost získat poznatky z operačního nasazení prvního bitevního křižníku "Kaiserliche Marine". "Kreuzer G" byl přijat do služby 30. září 1911 jako "SMS Moltke" a "Kreuzer H" ho následoval 2. července 1912 jako "SMS Goeben". Každá loď přišla na přibližně 42,6 miliónů Marek.

Provedení.

Výzbroj.

Od předchozí konstrukce "SMS Von der Tann" se obě lodě lišily na první pohled zejména hlavní výzbrojí, tvořenou deseti děly 28 cm SK L/50 umístěnými po dvou v pěti dělových věžích Drh LC/1908. Přední a dvě středové dělové věže byly rozmístěny stejně jako u předchůdce, ale dělovou věž na zádi doplnila ještě jedna — pátá — v superpozici. Toto rozmístění výzbroje bude později zopakováno i u následujícího bitevního křižníku (a poslední předválečné konstrukce) "SMS Seydlitz". Od něj se třída "Moltke" dá na první pohled rozlišit díky průběžné přední palubě.  Každá věž Drh LC/1908 vážila 444,5 tun a byla obsluhována 70 muži. Pět muničních komor pojalo až 810 střel (po 162 střelách v každé), přičemž skladiště projektilů APC L/3,1 bylo pod skladištěm prachových náloží RPC/12. Každé dělo mohlo střílet teoretickou rychlostí až tří ran za minutu a dopravit 302 kg vážící protipancéřový projektil s úsťovou rychlostí 880 m/s na vzdálenost 18 100 m při maximální elevaci 13,5° (po roce 1915 byl dostřel zvětšen na 19 100 m díky zvětšení maximální elevace hlavní na 16° a u "SMS Goeben" po roce 1918 pak dokonce na 21 700 m při elevaci 22,5°). Během bitvy u Dogger Banku pak dokázal jejich projektil prorazit boční pancíře britských bitevních křižníků o tloušťce 127 a 152 mm.  Střední dělostřelectvo tvořilo dvanáct děl 15 cm SK L/45 umístěných po jednom v kasematech MPL C/06 ("SMS Goeben" nesl po roce 1915 pouze deset těchto děl), doplněných stejným počtem 8,8 cm SK L/45 umístěných v kasematech MPL C/01-06 na přídi, zádi (před zadními dělovými věžemi) a hlavní a zadní nástavbě.  Hlavňovou výzbroj doplňovaly čtyři podhladinové torpédomety ráže 500 mm, pro které bylo k dispozici celkem 11 torpéd G7. Po jednom torpédometu bylo umístěno na přídi a zádi v ose plavidla a po jednom torpédometu na každém boku těsně před první dělovou věží.

Pancéřování.

Pancéřování u nové třídy bylo silnější, než u původní konstrukce "SMS Von der Tann". I tady byla použita Kruppova cementovaná a niklovaná ocel. Hlavní pancéřový pás měl 100 mm na přídi a zádi, ale ve středu trupu dosahoval až 270 mm. Kasematy děl střední ráže byly chráněny 150mm pancířem na bocích a 30mm pancéřováním stropu. Přední nástavba byla chráněna 350 mm silným pancířem a zadní 200 mm. Dělové věže Drh LC/1908 chránil 230 mm silný pancíř na čelní straně věže, 180 mm na bocích a 90 mm strop. Pancéřová paluba měla 50 mm a to i na zešikmené části. Protitorpédová obšívka měla tloušťku 50 mm tam, kde bylo třeba chránit dělostřelecké barbety a jinak na ostatních místech měla 30 mm

Služba.

Během I. světové války měly obě lodě rozdílný osud. "SMS Moltke" se zúčastnil několika operací v Severním moři, včetně bitvy u Dogger Banku (24. leden 1915), Jutska/Skagerraku (31. květen a 1. červen 1916) a okrajově i druhé bitvy u Helgolandské zátoky (17. listopad 1917). Po válce byl potopen vlastní posádkou ve Scapa Flow.  Naopak "SMS Goeben" zastihla Světová válka ve Středomoří, kde napřed uštědřil políček Royal Navy, jejíž bitevní křižníky nedokázaly německý bitevní křižník zadržet a ten odplul do Istanbulu. Tam byl formálně předán tureckému námořnictvu a přejmenován na "Yavuz Sultan Selim". Přispěl ke vstupu Turecka do války na straně Německa, podnikal výpady proti lodím Dohody u Dardanel a v Egejském moři a také proti Rusům na Černém moři. V roce 1936 byl přejmenován na "Yavuz" a v roce 1954 přesunut do rezervy. Sešrotován byl v roce 1973 jako nejdéle sloužící bitevní křižník, nejdéle sloužící dreadnought, poslední loď z německého císařského námořnictva a poslední bitevní křižník NATO (identifikační kód NATO „370“ mu byl přidělen v roce 1952).

Třída "Moltke" sestávala ze dvou bitevních křižníků SMS "Moltke" a SMS "Goeben", postavených v letech 1909 až 1911 pro německé císařské námořnictvo. Jednalo se o upravený design předchozího bitevního křižníku SMS "Von der Tann".

毛奇级大巡洋舰()是德意志帝国海军于1909-1911年间建造的两艘“全重炮”战列巡洋舰的船级。该船级由首舰毛奇号和末舰格本号所共同组成,它们与之前的冯·德·坦恩号类似,但新设计具有一些增量改良。毛奇级的体积稍大、速度更快、装甲更好,并且有多一对280毫米口径炮。


Popis.

Krokodýl americký má podobně jako všichni krokodýlovití čtyři krátké a silné končetiny, dlouhý a silný ocas, tělo i ocas pokrytý řadami tvrdých desek a silné a velké čelisti, které potřebuje při trhání potravy. Oči chrání zvláštní blány, stejně jako nozdry a uši jsou umístěny na vrcholu hlavy, což umožňuje, aby mohl zůstat zbytek těla skrytý pod vodou.  Jeho tmavě hnědé až načernalé zbarvení mu umožňuje splývat s vodou a překvapit svou kořist až neuvěřitelnou rychlostí. Je vůbec jedním z největších krokodýlů, jelikož samci dosahují délky až 5 m a hmotnosti 180–450 kg.  Krokodýl americký bývá poměrně často zaměňován s aligátorem severoamerickým, zvláště díky stejnému zbarvení, velikosti a areálu rozšíření. Spolehlivým odlišným znakem je jejich čenich, který má u aligátorů tvar písmena U a čenich krokodýlů připomíná spíše písmeno V. U čenichu však existuje i jiná, spolehlivá charakteristika. Pokud má aligátor tlamu zavřenou, jdou vidět pouze horní zuby, zato u krokodýla jdou vidět z uzavřené tlamy zuby horní i dolní.

Způsob života.

Biotop.

Obývá převážně sladkovodní, případně poloslané až slané vodní plochy jako jsou ústí řek, slaná jezera (zvláště jezero Enriquillo v Dominikánské republice), ale hlavně mangrovové bažiny. Občas ho můžeme zahlédnout také v moři.

Potrava.

Krokodýl americký se vydává za potravou v noci a loví především ryby a jiné vodní druhy živočichů jako jsou želvy a krabi, občas uloví i různé druhy ptáků. Ve více zalidněných oblastech má na svědomí časté zmizení domácích zvířat (převážně koz a ovcí). Mláďata se živí podobně jako u ostatních krokodýlů různými malými vodními bezobratlými. U krokodýla amerického bylo zaznamenáno již několik útoků na člověka, např. v Kostarice nebo v Guatemale nejsou zprávy o napadení člověka tímto druhem příliš ojedinělé. Útoky však nejsou tak časté a strašné jako u jeho větších a agresivnějších příbuzných krokodýla nilského nebo mořského.

Rozmnožování.

Období hnízdění probíhá během období sucha a období námluv může být velice dlouhé, často i dva měsíce. Samice krokodýlů amerických si pro kladení vajec většinou vyhrabávají prohlubeň v zemi, ale pokud jsou vhodná místa pro tento typ hnízd zabraná či nedostupná, postaví samice většinou kopcovitá hnízda z jakéhokoliv přístupného rostlinného materiálu. Samice musí místo pro své hnízdo vybírat pečlivě, jelikož vody podél řek a bažin stoupají a časté záplavy způsobují na mláďatech vysokou úmrtnost. Proto si samice hnízda staví v období sucha, kdy jsou záplavy takřka minimální. V hnízdě je minimálně 20, častěji však 30 až 60 poměrně velkých vajec.  Líhnutí mláďat, které se koná zhruba po 90 dnech po kladení, přichází spolu s obdobím dešťů a mláďata měří po narození asi 25 cm. Míra rodičovské péče se jeví jako proměnná, jelikož některé samice jeví o ochranu hnízda poměrně menší zájem než druhá skupina samic, která u něj tráví většinu času, pomáhá co nejrychleji mláďatům z hnízd a aktivně je následně brání před jejich největšími predátory, které představují ptáci, divoké kočky a dokonce i velké druhy ryb. Samice mláďata opouští velice brzy - hned několik dnů po

Krokodýl americký ("Crocodylus acutus") je nejrozšířenějším ze čtyř druhů amerických krokodýlů. Obývá pobřeží Atlantského a Tichého oceánu na území Belize, Kolumbie, Kostariky, Dominikánské republiky, Ekvádoru, El Salvadoru, Guatemaly, Haiti, Hondurasu, Nikaragui, Mexika, Panamy, Peru, Spojených států a Venezuely (viz mapka). Množí se také na Kubě, Jamajce a Hispaniole. Ve Floridě v USA je počet volně žijících krokodýlů amerických odhadován na přibližně 2000 jedinců. Kvůli ilegálnímu lovu a ztrátě svého přirozeného biotopu je v mnoha oblastech krokodýl americký považován za ohroženého. Oficiálně je však v Červeném seznamu IUCN zařazen do kategorie zranitelných druhů.

美洲鳄(学名:"英语:Crocodylus acutus")是新热带界的一种大型鳄鱼,为四种现存的美洲鳄鱼中分布最广泛的一种,主要分布在由北美洲美国佛罗里达州及墨西哥沿太平洋到南美洲秘鲁、委内瑞拉一带,栖息于咸淡水交界的红树林、沼泽等等的湿地。在美国境内,只分布在佛罗里达州南部,估计数量为2000头。美洲鳄的体型比其他鳄鱼都大,南部和中部美洲的雄性体长可达6.1米。


Příběh.

Starý Cibulák jednou nedopatřením šlápne na palec krutému knížeti Citrónovi, který jej za to uvrhne do žaláře, kde má strávit celý život a poté tam být i pohřben. Jeho nešťastný syn Cibulka si za ním přijde pro radu a Cibulák jej pošle do světa, aby studoval darebáky. Cibulka dojde do cizí vesnice, kde jsou chudí vesničané sužováni hraběnkami z Třešní a zejména jejich majordomem, rytířem Rajské jablko. Cibulka si postupně získá oblibu vesničanů pro svou statečnost a dobré nápady, jimiž zesměšňuje Rajské jablko. Spřátelí se také s malým hrabětem Třešničkou, a tak pozná, že i mezi bohatými se najdou dobří lidé. Nakonec je Cibulka přece dopaden a uvržen do vězení, ale pomůže mu starý Krtek, který prokope cestu z vězení ven. Uprchlí vězňové spontánně spustí revoluci, v níž je kníže Citrón sesazen a je vyhlášena republika. Kníže Citrón je poslán do vyhnanství, a s ním odejdou i hraběnky z Třešní a zrádný advokát Hrášek, ale Rajskému jablku i ostatním padouchům je brzy odpuštěno a od těch dob v té zemi žijí šťastně.  Titulní hrdina, neohrožený chlapec, který jako jediný dokáže dvakrát rozplakat rytíře Rajské jablko. Cibulkův otec, starý moudrý muž. Kromě nejstaršího Cibulky má ještě sedm dětí. Starý upracovaný vesničan. Celý život toužil mít vlastní dům a k stáru si konečně z naspořených cihel postavil malý domeček. Rytíř Rajské jablko mu však stavbu zakáže, Cibulka domek ukryje do lesa, a ten se tak stane hlavní příčinou hněvu Rajského jablka vůči vesničanům. Pan Tykvička si každý den odkládal jeden vzdech, takže mu jich spousta zbyla a neustále vzdychá. Ševcovský mistr, k němuž Cibulka nastoupí do učení. Když si něco promýšlí, potřebuje se škrabat šídlem na hlavě. Jako přirozený vůdce se na konci knihy stává starostou. Štíhlý muž, proslulý svými dlouhými vousy, na nichž jeho žena věší prádlo. Hlavní záporný hrdina, Cibulkův soupeř. Protože nemá srdce, nikdy nepláče. Osudným se mu stane den, kdy vytrhne Cibulkovi chomáč vlasů a rozpláče se jako dvě fontány, což Cibulkovi nikdy nezapomene. Na konci knihy je mu odpuštěno a pracuje jako zahradník v bývalém zámku. První a Druhá dáma se neustále hádají a vůbec se nestarají o chudobu lidu. Bratranec První dámy, který celé dny pořád jí (spí jenom hodinu). Když sní všechno na svém panství, včetně stromů máčených v oleji a soli, pozve se na návštěvu do Třešní. Přes svou poživačnost má v hloubi kus dobrého srdce, a když na konci knihy musí pracovat jako nosič kufrů na nádraží, zbude z něj jen hubený dobrák. Bratranec Druhé dámy. Kdykoli něco chce, vyskočí na skříň a vyhrožuje, že se zabije, jestli nebude po jeho. Na konci knihy žije jen z dobroty barona Pomeranče. Malý syn hraběte, sirotek. Celé dny se usilovně učí, ale hraběnky z Třešní si na něj stále jen stěžují. Spřátelí se s Cibulkou, jemuž Třešničkovy široké vědomosti často pomohou v jeho plánech. Přísný vychovatel malého Třešničky. Nic mu neunikne - když si chce Třešnička odpočinout, don Petržel vždycky odněkud vyskočí, vysmrká se do kostkovaného kapesníku a zadá Třešničkovi nový úkol. Na konci knihy se stane školníkem ve škole na kterou je přeměněn hraběcí zámek. Krutý a zbabělý vládce země. Jednou například nechá pořádat závody zabrzděných vozů, aby viděl zmučené koně (v knize je představují okurky). Když vypukne revoluce, uprchne a ukryje se v hromadě hnoje. Zmatený detektiv, najatý na vypátrání ukrytého Tykvičkova domku. Padne do pasti, připravené Třešničkou. Všude jej následuje jeho věrný pes Slídil, který po něm často opakuje věty, dodávaje nejčastěji "velmi, velmi", nebo "mnoho, mnoho". Advokát žije ve vesnici, aby byl po ruce vždy, když Rajské jablko potřebuje dokázat, že má pravdu. Později je uvržen do vězení a před oběšením jej zachrání Cibulka se starým Krtkem. Přesto je advokát zradí a znovu přejde na panskou stranu. Na konci knihy raději prchne do ciziny. Pavouk, který roznáší dopisy ve vězení v němž je zavřen Cibulkův otec i Cibulka sám. Pokusí se doručit Cibulkův dopis Třešničkovi, ale cestou zahyne. Dopis však doručí jeho přítel Sedmapůlka. Starý krtek nesnášející světlo (hlava jej bolí i z pohledu na zhasnutou svíčku), který pomůže zachránit advokáta Hráška a později pomůže utéci Cibulkovi a ostatním žalářovaným z vězení, čímž začne revoluce.

O statečném Cibulkovi (italsky "Il romanzo di Cipolino", 1951) je kniha pro děti od italského spisovatele Gianni Rodariho, v Česku známá také díky zdařilým ilustracím Ondřeje Sekory. Kniha má jednoduchý, až banální děj o povstání lidu proti zlému knížeti, který je však okořeněn poutavým vyprávěním, svérázným jazykem a pohádkovým motivem, kdy zde místo lidí vystupuje ovoce a zelenina. Poprvé byla česky vydána v r. 1955 (SNDK), prozatím naposledy v r. 1997 (Albatros).

《洋葱头历险记》()是意大利儿童文学作家贾尼·罗大里的代表作之一。


Život.

Narodila se do rodiny s irskými a židovskými předky. Rodina se rozpadla velmi brzy po jejím narození. Začátek svého nepokojného dětství prožila s matkou a jejími nápadníky v hippie komunitě v Oregonském Portlandu. S ní se dostala i na Nový Zéland. V té době také začala psát první básně.  V šestnácti letech opustila rodinu a cestovala napříč USA, Anglií a Irskem a žila z fondu založeného adoptivními rodiči své matky. V době svého pobytu v Anglii se dostala i do Liverpoolu, kde si zamilovala rockovou hudbu. Poté se vrátila do Portlandu v Oregonu, kde pracovala jako striptérka. Poznala zde také svého prvního rockového přítele, Rozze Rezabeka ze skupiny Theatre of Sheep. Po rozchodu s ním odjela do San Francisca, kde se stala na krátkou dobu zpěvačkou začínajících Faith No More. Kvůli neshodám způsobeným jejím dominantním chováním však ze skupiny odešla. Ve dvaadvaceti letech se vrátila zpět do Portlandu. S kamarádkou Kat Bjelland, pozdější zpěvačkou Babes in Toyland, založila skupinu Pagan Babies, ta se však brzy rozpadla. V té době se také objevil její první herecký úspěch v roli kamarádky Nancy Spungen ve filmu "Sid a Nancy".  Po zadání inzerátu do punkového fanzinu "Flipside" v roce 1989 se jí ozval kytarista Eric Erlandson, s kterým založila skupinu Hole. Jejich debutové album "Pretty on the Inside," vydané v roce 1991 a produkované Kim Gordonovou ze Sonic Youth, znamenalo úspěch. V té době se začala také přátelit s Michaelem Stipem z R.E.M. a Billym Corganem ze Smashing Pumpkins.  V portlandském klubu Oregon ́s Satyricon poznala 12. ledna 1990 zpěváka začínají skupiny Nirvana Kurta Cobaina a později se do sebe zamilovali. Dne 24. února 1992 se konala jejich svatba ve Waikiki Beach v Honolulu na Havaji, Kurt Cobain s Nirvanou se mezitím světově proslavil albem "Nevermind." O šest měsíců později, 18. srpna 1992, se jim narodila dcera Frances Bean Cobain. Dne 8. dubna 1994, čtyři dny před vydáním průlomového alba Hole "Live Through This", bylo nalezeno Cobainovo tělo v jejich domě se smrtelnou střelnou ranou v hlavě. O dva měsíce později zemřela na předávkování heroinem basistka Hole Kristen Pfaff, která byla později nahrazena Mellisou auf der Maurovou (mimo jiné členkou Smashing Pumpkins). Vynořily se také spekulace o tom, že Cobainova smrt nebyla sebevraždou, ale vraždou, kterou objednala právě ona sama.  V roce 1996 se Courtney Love objevila opět ve filmu, a to ve snímku Miloše Formana "Lid versus Larry Flynt", v roli Flintovy ženy Althey. Za tuto roli byla nominována na Zlatý glóbus. V roce 1996 také skupina Hole vydala album "Celebrity Skin" nominované na cenu Grammy. V roce 2002 se ovšem kapela rozpadla a Courtney Love byla donucena zahájit sólovou dráhu. Její první album "American Sweetheart" však úspěšné nebylo. V červnu 2005, tři měsíce poté, co byla propuštěna ze soudem nařízené protidrogové léčby, začala nahrávat svou druhou sólovou desku, nazvanou "Nobody's Daughter". Ta měla vyjít původně v březnu 2008, k jejímu vydání však došlo až 23. dubna 2010.  V roce 2006 také vydala svůj životopis pod názvem "Dirty Blonde" ("Špinavá blondýna") a prodala 25 % svých práv na Nirvanu za 50 miliónů dolarů.

Courtney Love, rodným jménem Courtney Michelle Harrison (* 9. července 1964 San Francisco, Kalifornie, USA), je americká rocková muzikantka a herečka. Známá je jako vůdčí zpěvačka, kytaristka a textařka zaniklé grungeové skupiny Hole a jako vdova po frontmanovi skupiny Nirvana Kurtu Cobainovi. Časopis "Rolling Stone" ji nazval „nejkontroverznější ženou v historii rocku“.

寇特妮·米歇尔·洛芙(英语:Courtney Michelle Love,1964年-7月9日),原姓哈里森(Harrison),是美国摇滚音乐家与演员。洛芙是另类摇滚乐团洞穴乐团的主唱与作词者,并以与前超脱乐团主唱兼吉他手科特·柯本的二年婚姻著名。


Život.

Johannes Heidenberg se narodil v Trittenheimu nad Moselou. Později se pojmenoval jako Johannes Trithemius (podle latinského přepisu jeho rodného místa). Ještě než mu byl jeden rok, zemřel jeho otec Johann von Heidenburg. Jeho nevlastní otec, který si o sedm let později vzal jeho matku Elizabetu, byl odpůrcem vzdělávání a kladl mladému Trithemiovi do cesty mnoho překážek. Ten se jenom tajně a s velkými potížemi naučil řecky, latinsky a později také hebrejsky. V sedmnácti letech odešel z rodného domu, aby našel vynikajícího učitele. Přitom cestoval přes Trier, Kolín nad Rýnem, Holandsko a Heidelberg a na konci ledna roku 1482 došel až do benediktínského kláštera ve Sponheimu u lázní Bad Kreuznach. Tam byl 29. června roku 1483 již půl roku po vstupu do kláštera zvolen za 25. klášterního opata. 9. listopadu byl světícím biskupem Bertholdem von Obergem za opata také vysvěcen.  Trithemius jako mnich velmi snadno a lehce přinesl početnými teologickými a pedagogickými aktivitami novou vážnost do života kláštera. Díky disciplinovanosti a nové regulaci klášterního práva se mu podařilo vědeckou prací ustálit klesající finance. V roce 1491 nechal založit rejstřík o vlastnictví kláštera a mimo to nechal vytvořit dvě "sbírky moudrostí" (zákoníky). Jeho neobvyklé aktivity nezůstaly dlouho nepovšimnuty a tak byl brzy dosazen jako visitator (lat. "visitare" – navštěvovat) do okolních klášterů a nakonec byl jmenován spoluprezidentem generální kapituly. Trithemius vykonávál službu svých úředních činností a objížděl jako žádaný kazatel a řečník širokou část Německa, což bylo velmi ku prospěchu jeho velké vášni – klášterní knihovně. Při jeho příchodu do kláštera tam bylo k dispozici 48 knih, což bylo na tehdejší dobu pro klášterní knihovny naprosto běžné číslo. Roku 1505, když Trithemius opouštěl Sponheim, vzrostl počet knih na 2000 exemplářů, tedy největší, pokud to tehdy nebyla vůbec úplně největší knihovna Německa. Však pro ni byl vynaložen převažující díl klášterních příjmů. Proslulost této "pokladnice vědomostí" zářila nad celou Evropou, učinila Trithemia známým, ukázala velkou sílu a přitahovala proudy učených návštěvníků do Sponheimu.  Vedle předních humanistů své doby, jako byli Johannes Reuchlin, Conrad Celtis, Johann von Dalberg, Dietrich Gresemund nebo Jakob Wimpheling byl alespoň v písemném kontaktu s biskupem, kurfiřtem a samotným císařem Maxmiliánem I. Habsburským.  Početní hosté z vyšších vrstev, o které muselo být usilovně pečováno, tak přinášelo pro mnichy mnoho práce. Proto Trithemius zavedl v klášterním životě přísný režim a netoleroval žádný nepořádek a lajdáctví. To vedlo postupně ke stále větší nevraživosti a nenávisti, až nakonec roku 1505, když Trithemius ležel nemocný ve své jizbě, mniši zapálili část jeho oblíbené knihovny. Propast mezi mnichy a jejich opatem se stala nepřekonatelnou a tak sám opustil ještě téhož roku Sponheim a začal žít jako poutník. Roku 1506 našel nový domov ve Skotském klášteře Svatý Jakub ve Würzburgu, kam ho povolal knížecí biskup Lorenz von Bibra. Tam byl také rovněž v tom samém roce zvolen opatem a tahle funkce mu zůstala vlastní až do jeho smrti v roce 1516. Ve Svatém Jakubu byl vysoce vážený díky své vzdělanosti, avšak ztráta knihovny zastínila a ztrpčila jeho podvečer života, přinesla drastický pokles návštěv a také kontaktů s nimi. Po smrti byl pohřben ve würzburském kostele. Epitaf, který jej zobrazuje v pontifikálním rouchu s mitrou a berlou pochází ze školy Tilmana Riemenschneidera.

Činnost a práce.

Trithemius platí za jednoho z mnohostranných a nejvýznamnějších německých osobností mezi učenci své doby, a to i přesto, že nikdy nenavštěvoval žádnou univerzitu. Vedle svých buditelských přednáškových činností byl žádaným učitelem a rádcem v intelektuálních a dvorních kruzích. Sami muži formátu jako Johannes Reuchlin a Conrad Celtis velebili jeho učenost. Alexander Hegius podal zprávu o své návštěvě slovy: "Viděl jsem velké zářivé světlo světa." Kurfiřt Joachim I. Brandenburský, který pobýval jako u opata jako školák jej popsal jako "světlo naší doby" a jako „archu veškerého vědění“.  Nepříliš uspokojivě o sobě pak napsal v jednom dopise: ""Jsem ten Trithemius, kterého učenci považovali za neučeného, co věští jako Apollón.""  Trithemius sepsal více než 90 knih, počínaje Teologií a řeholními reformami. Později rozšířil svou tvorbu na zobrazování zpráv o zázracích svatých, rodové a klášterní kroniky, stejně tak si všímal mnoha závažných katalogů, seznamů a příruček.  Jeho kniha "Liber de ecclesiatistics scriptoribus" byla poprvé vytištěna roku 1494 v Basileji. Šlo o seznam církevních spisovatelů s 962 jmény a také o úvodní slovo jeho díla, pokládané za první Bibliografii. Stejně tak psal o astrologii a magii. Dále byl mimo jiné autorem "Kryptographie" a "Steganographie". Šlo o témata, která byla v té době velmi diskutována i čtena, a patřila do duchovní oblasti.  Roku 1494 byl Trithemius, do té doby s velmi dobrou pověstí, poprvé nařčen z vědomého překrucování historie, když ve svém díle "De laudibus sanctissimae matris Annae" („Ke chvále svaté Anny“) tvrdil, že její dcera Marie vzešla z neposkvrněného početí.  Jeho žáky byli Heinrich Cornelius Agrippa z Nettesheimu (1486–1535) a Paracelsus (1493–1541).

Steganographia.

Jeho nejznámější dílo je "Steganographia" (napsána roku 1499 a vydána ve Frankfurtu roku 1606, na "Index Librorum Prohibitorum" umístěna roku 1609). Tato kniha má tři svazky, a řadí se do černé magie, kvůli používání ducha (lat. "spirit") a duchovních mocností pro komunikaci na dlouhé vzdálenosti. Od té doby, kdy publikoval šifrovací klíč v prvních dvou svazcích roku 1606, vešel do známosti tím, že se začal zabývat kryptografií a steganografií. Ještě poměrně nedávno se o třetím svazku myslelo, že se jedná o magii, ale později se ukázalo, že se jedná o tzv. stegotexty s velkým kryptografickým významem. Toto dílo propůjčilo jméno moderní vědě steganografii.  Čím se tento duchovní učenec zabýval ve své době (kryptováním, šifrováním a kódováním) a co bylo považováno téměř za černou magii, tím se o pět století později začali seriózně zabývat kryptologové, vojenští a počítačoví experti.

Polygraphia.

Roku 1508 dokončuje šest svazků díla Polygraphia, vytiskl ji r. 1518. V pátém díle se nachází tabulka „Tabula recta“. Soubor věnoval císaři Maxmiliánovi. Popularita byla tak veliká, že kniha byla přepisována a vydávána ještě celá staletí po autorově smrti. Například v r. 1561 ji přeložil Gabriel de Collanges, a po něm r. 1620 ještě Dominique de Hotting.

Annales Hirsaugiensis.

"Annales Hirsaugiensis" plný název tohoto díla je "Annales hirsaugiensis... complectens historiam Franciae et Germaniae, gesta imperatorum, regum, principium, episcoporum, abbatum, et illustrium virorum", je Latinsky "Letopisy Hirsau... obsahující dějiny Francie a Německa, pozoruhodné činy vládců, králů, princů, biskupů, opatů, a vynikajících mužů".  Hirsau byl klášter blízko Württembergu, odtud zadal opat Trithemiovi zakázku roku 1495, ale práce mu trvala až do roku 1514, kdy dokončil dva svazky o 1400 stranách. Poprvé byl vydán r. 1690. Někdo považuje toto dílo za jedno z prvních německých humanistických historických děl.

Odkaz.

Soubor díla Cipher Manuscripts byl zašifrován s použitím Trithemiovy šifry, jednoduchého zaměňování znaků, které popsal ve své knize Polygraphia. "Cipher Manuscripts" byl použit k založení Hermetického řádu úsvitu, první tajné sdružení, které velmi ovlivnilo Viktoriány a moderní evropský esoterismus.

De septem secundeis.

Roku 1509 napsal knihu "De septem secundeis", někdy se uvádí "De septum secundeis" (O sedmi duších, kteří řídí oběhy nebeských sfér), ve které sám podává zprávu o sedmi planetárních inteligencích, které z pověření boha vládnou světu. V knize, kterou věnoval císaři Maxmiliánovi píše: "„Slavný císaři! Je názorem mnoha osobností starých časů, že tento stvořený svět je z vůle Nejvyšší Inteligence (kterou je Bůh) uspořádán a usměrňován druhotnými inteligencemi... mezi nimi sedmi duchy, kteří jsou ustanoveni vládci sedmi planet... ze kterých, od počátku nebe a země, každý vládne světu 354 let a 4 měsíce po pořádku.“" Před ním se o tuto problematiku zajímal také Pietro d'Abano nebo Abraham ibn Ezra. Působením planet na život na Zemi se zabýval i Klaudios Ptolemaios. Ve svých proroctvích se o sedm vyšších inteligencí opíral ve svých proroctvích i Nostradamus. Dnes pokračuje v těchto stopách nauka angelologie.

Magie.

Velmi těžkopádně vyznívaly jeho magické zájmy. Přestože stále zdůrazňoval, že se zabývá pouze bílou magií, která je v souladu s křesťanskou naukou, brzy se ocitl v podezření, že je zainteresován také v černé magii a spolupracuje ve spojení s ďáblem. V díle "Antipalus maleficiorum" („Odpůrce čarodějnictví“) neohroženě a štvavě vystupuje proti kouzlům a čarodějnicím, které zastiňuje dokonce i "Kladivo na čarodějnice". To bylo i přes jeho naprosto opačné ujišťování okolním světem považováno za ďábelskou magii. Některá jeho díla se ocitla po celá staletí na indexu zakázaných knih (Index Librorum Prohibitorum), který vydávala katolická církev. Tento index byl zrušen v roce 1966 za papeže Pavla VI, po Druhém vatikánském koncilu. Církev však morálně stále nedoporučuje dávat do oběhu nebo číst tyto knihy. Až na základě svého řečnického nadání a s pomocí vlivných přátel se vyhnul obvinění z kacířství a upálení na hranici.

Johannes Trithemius, nebo Johannes Heidenberg nebo Johannes Zeller; také Johannes von Trittenheim (1. února 1462, Trittenheim – 13. prosince 1516, Würzburg) byl klášterním opatem ve Sponheimu, mnohostranný učenec a humanista. Byl známý také jako teoretik angelologie, bílé magie a čarodějnictví.

约翰尼斯·特里特米乌斯(,1462年-2月1日-1516年-6月13日),德国的修道士、魔法师、炼金术士、历史学家、密码学家。他原名为约翰·海登堡(),特里特米乌斯这个名字来源于他的出生地——德国摩泽尔的特里腾海姆镇。


Historie.

Prvním evropanem, který objevil panamské pobřeží, byl roku 1501 španělský mořeplavec Rodrigo Galván de Bastidas. Roku 1508 se stalo území Panamy španělskou kolonií. V letech 1524–1565 byla součástí Generálního kapitanátu Guatemala, poté součástí Místokrálovství Peru. V roce 1718 byla připojena k Místokrálovství Nová Granada. Prvními vlajkami vyvěšovanými na panamském území byly španělské vlajky.  28. listopadu 1821 vyhlásila Panama nezávislost. Vlajka nebyla zavedena, o několik dnů později byla jako Provincie Istmo začleněna do konfederace Velká Kolumbie. V rámci federace byla užívána provinční vlajka, tvořena vlajkou Velké Kolumbie s místním znakem (není obrázek).  Po odtržení Venezuely a Ekvádoru v roce 1830 se zbylý státní útvar (Panama zůstala součástí) přejmenoval na Republiku Nová Granada a zároveň došlo ke změně vlajky. Na ní se změnily poměry šířek pruhů na 2:1:1. Zákonem z 8. května 1834 byla přijata nová vlajka: červeno-modro-žlutá trikolóra s vertikálními pruhy a novým státním znakem uprostřed modrého pruhu. Stejně jako v předchozím útvaru užívala Provincie Istmo svou provinční vlajku (není obrázek).  V roce 1842 Panama znovu vyhlásila nezávislost (trvala 13 měsíců) a v letech 1849–1855 ještě čtyřikrát. Neúspěšně. V roce 1856 vznikla z republiky nově Granadská konfederace sdružující 8 států (včetně Panamy). Konfederace užívala předchozí trikolóru ale bez státního znaku. Vlajka se znakem byla námořní válečnou vlajkou konfederace. Stejně jako v předchozích případech užíval stát Panama vlastní vlajku (a znovu není obrázek) vycházející z vlajky konfederace.  26. července 1861 vznikly Spojené státy Nové Granady (s Panamou jako součástí nového státu). Vlajkou se stala znovu červeno-modro-žlutá trikolóra s vertikálními pruhy a s devíti, do oblouku (nebo spíše do krokve) seřazenými bílými pěticípými hvězdami v modrém pruhu, které symbolizovaly nově zřízený distrikt hlavního města a osm členských států (není obrázek). I v této federaci užívala Panama vlastní vlajku (není obrázek).  Již 26. listopadu 1861 došlo k přejmenování země na Spojené státy kolumbijské. Státní vlajkou se stal list se žluto-modro-červenými horizontálními pruhy v poměru šířek 2:1:1. Stát Panama užíval i svou vlastní vlajku (není obrázek). 5. srpna 1886 se ze země stala unitární Kolumbijská republika a změnila se i vlajka Panamské provincie (není obrázek).  Jeden z návrhů panamské vlajky pochází od francouzského inženýra a vojáka Philippe-Jean Bunau-Varilly, který vlajku představil v roce 1903. Design byl založeny na vlajce Spojených států: 13 pruhů, barvy změněny v souvislosti historické návaznosti na Španělsko, v kantonu dvě žlutá, propojená slunce symbolizující Jižní a Severní Ameriku a Panamskou šíji. Návrh byl panamskou revoluční radou odmítnut, z důvodu navržení cizincem.  První "nezávislou" panamskou vlajku tak navrhl 29. října 1903 první panamský prezident Manuel Amador Guerrero (2. listopadu vytvořila první exemplář jeho žena Maria Ossa de Amador). Poprvé byla tato vlajka užita 3. listopadu při vyhlášení nezávislosti Panamské republiky. List vlajky byl čtvrcen tak, že první pole bylo modré, čtvrté červené a druhé a třetí bílé s červenou (druhé pole) a modrou (třetí pole) pěticípou hvězdou.  Již 20. listopadu 1903 (jiný zdroj udává první vztyčení vlajky až na 20. prosinec) byla vlajka z neznámých důvodů upravena do dnešní podoby. Úprava spočívala v záměně čtvrcení podle horizontální osy. V této podobě byla vlajka vysvěcena a prvně vztyčena. Prozatímně schválena byla zákonem č. 64 ze dne 4. června 1904 ale trvale schválena až zákonem č. 4 v roce 1925. Jiný zdroj hovoří o přijetí vlajky 28. března 1941.  Vlajka se znakem (vlajka panamského prezidenta) byla znovu potvrzena zákonem č. 34 z roku 1949.

Vlajky Panamského průplavového pásma.

Území Panamského průplavového pásma bylo od 18. listopadu 1903 na základě smlouvy Hay–Bunau-Varilla mezi nově vzniklou Panamskou republikou a Spojenými státy americkými do roku 1979 pod správou USA, poté až do 31. prosince 1999 pod společnou správou Panamy a USA. Od roku 1903 do roku 1962 se na tomto teritoriu užívala pouze vlajka USA (v různých historických variantách), poté se mohla vyvěšovat spolu s vlajkou USA i vlajka panamská. V roce 2000 přešel průplav i okolní půda pod suverenitu Panamy.  Existovala i vlajka guvernéra Panamského průplavového pásma (není obrázek).

Vlajky panamských provincií a rezervací.

Panama je administrativně rozdělena na 10 provincií a 3 indiánské rezervace:

Vlajka Panamy je tvořena čtvrceným listem, kde první pole je bílé s modrou pěticípou hvězdou, druhé je červené, třetí modré a čtvrté bílé s červenou pěticípou hvězdou. Vlajka je ovlivněna vlajkou USA, díky jejichž vlivu došlo k odtržení Panamy od Kolumbie. Poměr stran vlajky není zákonem stanoven, nejčastěji se užívá 2:3, ale běžně se užívá i 1:2.

巴拿马国旗是代表中美洲南端巴拿马共和国政府的合法国旗。这面旗帜也是巴拿马共和国境内最为人知的国家象征。巴拿马国旗是一面分为4个部位的2:3比例长方形:左上角为白底与五角海蓝星;左下角为海蓝底;右上角为红底;右下角为白底与五角红星。