Historie Greenpeace.

Začátky.

Na konci 60. let 20. století přišly USA s plány na podpovrchový test jaderné zbraně na tektonicky nestabilním ostrově Amčitka na Aljašce. Kvůli zemětřesení, ke kterému na Aljašce došlo v roce 1964, vznikly obavy, že uskutečnění těchto plánů a provedení jaderného testu by mohlo spustit další zemětřesení a vyvolat tsunami. V roce 1969 zablokovala demonstrace 7 000 lidí hlavní hraniční přechod mezi USA a Kanadou v Britské Kolumbii pod heslem “Nedělejte vlny". Protesty však Spojeným státům v odpálení bomby nezabránily.  I když jaderný test nevyvolal zemětřesení ani tsunami, odpor vzrostl poté, co USA oznámily svůj plán na odpálení bomby pětkrát silnější, než byla její předchůdkyně. Mezi odpůrci byli Jim Bohlen, veterán, který sloužil u amerického námořnictva, Irving Stowe a Dorothy Stowe, kteří se nedávno předtím stali kvakery. Jako členové Sierra Club Canada byli frustrovaní nedostatkem zájmu své mateřské environmentální organizace. Od Irvinga Stowa se Jim Bohlen naučil metody pasivní rezistence neboli “přinášení svědectví”, kdy je protestováno proti nežádoucí

Zakladatelé a začátky Greenpeace.

Environmentální historik Frank Zelko datuje vznik spolku "Don't Make a Wave Committee" do roku 1969, další zmiňují pozdější data. Greenpeace samo považuje za začátek protestní plavbu v roce 1971. Podle Patricka Moorea, jednoho z prvních členů, který se později od Greenpeace distancoval, a Rexe Weylera se název "Don't Make a Wave Committee" změnil oficiálně na Greenpeace Foundation až v roce 1972.  Vanessa Timmer mluví o prvních členech jako o “nepravděpodobné skupině volně organizovaných protestujících”. Frank Zelko řekl, že “na rozdíl od Přátel Země, kupříkladu, kteří začali plně zformovaní pod vedením Davida Browera, Greenpeace se vyvíjelo postupněji. Nebyl tam žádný jediný zakladatel”. Greenpeace samo na svých webových stránkách uvádí, že “existuje vtip o tom, že ať si sednete ve Vancouveru v Kanadě do jakéhokoliv baru, sednete si vedle někoho, kdo bude tvrdit, že založil Greenpeace. Ve skutečnosti však nebyl žádný jednotlivý zakladatel: jméno, nápad, podstata a taktika”. Patrick Moore řekl, že “je pravda, že Greenpeace bylo vždy dílo

Po Amčitce.

Když jaderné testy na Amčitce skončily, Greenpeace přesunulo svou pozornost na atmosférické testování jaderných zbraní Francie u atolu Moruroa ve Francouzské Polynésii. Mladá organizace potřebovala se svými protesty pomoci, proto se s ní spojil David McTaggart, bývalý obchodník žijící na Novém Zélandu. V roce 1972 byla jachta "Vega", 12,5 metru dlouhé plavidlo Davida McTaggarta, přejmenována na "Greenpeace III", načež vyplula na protest do zakázané zóny u atolu Mururoa, aby se pokusila zabránit francouzským jaderným testům. Tato plavba byla sponzorována a organizována novozélandskou pobočkou kampaně

Rozvoj organizace.

Greenpeace se vyvinulo z malé skupiny kanadských a amerických protestujících ve skupinu environmentalistů navázaných na alternativní a hippies hnutí mladých lidí v 60. a 70. letech 20. století. Sociální a kulturní pozadí, z něhož Greenpeace vzniklo, zahájilo novou dobu oprošťování se od starosvětských kořenů a snahy o vytvoření nových vzorců společenského, environmentálního a politického chování.  Během 70. let se nezávislé skupiny používající jméno Greenpeace začaly rozšiřovat po celém světě. V roce 1977 ve světě existovalo 15-20 skupin Greenpeace. V tu samou dobu byla kanadská kancelář Greenpeace ve

Organizační struktura.

Vedení.

Greenpeace se skládá z mezinárodní pobočky "Greenpeace International" (oficiálně Stichting Greenpeace Council) se sídlem v Amsterdamu v Nizozemí a z 26 regionálních kanceláří působících v 55 zemích. Regionální kanceláře pracují do velké míry nezávisle pod dohledem Greenpeace International. Výkonný ředitel Greenpeace je pak volen členy představenstva Greenpeace International. Současnými

Financování.

Greenpeace získává své finance od jednotlivých podporovatelů a nadací. Greenpeace prověřuje všechny velké darované částky, aby se ujistilo, že nedostává nechtěné dary. Organizace nepřijímá peníze od vlád, mezivládních organizací, politických stran ani korporací, aby byla zachována nestrannost. Greenpeace však přijímá finance od National Postcode Lottery, největší vládou sponzorované loterie v Nizozemí. Dary od nadací finančně podporovaných politickými stranami nebo od nadací, které získávají většinu svých peněz od vlád či mezivládních organizací, jsou odmítány. Dary od nadací jsou rovněž odmítnuty v případě, že tyto nadace připojí nepřiměřené podmínky, omezení či překážky pro aktivity Greenpeace, nebo pokud by jejich dar zpochybnil nezávislost a cíle Greenpeace. Jelikož se od 90. let začal počet podporovatelů snižovat, Greenpeace zavedlo tzv. direct dialogue fundraising, kdy fundraiseři aktivně hledají nové podporovatele na veřejných místech, informují je o aktuálních kampaních Greenpeace a žádají je o pravidelné měsíční příspěvky pomocí inkasa. V roce 2008 byla většina z částky 202,5 milionu euro, kterou organizace získala, darována asi 2,6 miliony pravidelných podporovatelů, především z Evropy. V roce 2014 byl roční zisk Greenpeace vyčíslen na 300 milionů EUR.

Audity v USA.

V září 2003 podala organizace Public Interest Watch (PIW) stížnost k americkému finančnímu úřadu (IRS), že daňová přiznání Greenpeace USA byla nepřesná a porušovala zákon. IRS provedla rozsáhlé šetření a v prosinci 2005 šetření uzavřela s tím, že Greenpeace USA má i nadále právo být osvobozeno od daní. V březnu roku 2006 deník "The Wall Street Journal" zveřejnil informaci, že “federální daňová evidence ukazuje, že organizace PIW v období od srpna 2003 do července 2004 přijala z celkových 124 095 dolarů darovaných této skupině během daného období, 120 000 dolarů od společnosti Exxon Mobil." V roce 2013, poté, co IRS provedlo další audit, který byl opět v pořádku, a na základě tvrzení politicky motivovaných auditů prováděných IRS u hnutí Tea Party, se výkonný ředitel Greenpeace USA Phil Radford dožadoval kongresového vyšetřování všech politicky motivovaných auditů – včetně těch, které měly údajně cílit na hnutí Tea Party, NAACP a Greenpeace.

Kampaně.

Priority.

Na své webové stránce Greenpeace definuje své poslání takto:  Greenpeace je nezávislá globální organizace,

Klima a energetika.

Greenpeace bylo jednou z prvních skupin, které formulovaly scénář udržitelného rozvoje pro boj se změnou klimatu, a to v roce 1993. Podle sociologů Marca Mormonta a Christine Dasnoy sehrálo Greenpeace v 90. letech významnou roli ve zvyšování veřejného povědomí o globálním oteplování. Organizace se rovněž zaměřila na Chlor-fluorované uhlovodíky, známé jako freony – kvůli jejich vlivu na globální oteplování i na ozónovou vrstvu. Greenpeace bylo jedním z klíčových účastníků obhajujících Montrealský protokol a co nejrychlejší vyřazení výroby látek poškozujících ozónovou vrstvu. Na začátku 90. let Greenpeace společně s výrobci chladniček vyvinulo technologii chladniček bez CFC – tzv. "Greenfreeze" – pro masovou výrobu. V roce 1997 ocenil Program OSN pro životní prostředí Greenpeace za “mimořádný přínos k ochraně ozónové vrstvy Země”. V roce 2011 byly dvě pětiny celkové světové produkce chladniček založeny na technologii Greenfreeze a více než 600 milionů jich bylo v provozu.

Fosilní paliva.

V současné době Greenpeace považuje změnu klimatu za největší ekologický problém, kterému Země čelí. Greenpeace proto v minulosti představila plán, podle něhož mají globální emise skleníkových plynů dosáhnout svého vrcholu v roce 2015 a k roku 2050 již klesají co nejvíce k nule. Aby toho bylo dosaženo, Greenpeace usiluje o to, aby rozvinuté průmyslové země snížily do roku 2020 své emise nejméně o 40 % (oproti jejich množství v roce 1990) a poskytly dostatečné finance rozvojovým zemím, aby mohly získávat energii udržitelným způsobem, přizpůsobit se nevyhnutelným důsledkům globálního oteplování a do roku 2020 zastavit odlesňování. Společně s Evropskou radou pro obnovitelné zdroje Greenpeace vytvořilo globální energetický plán, tzv. "Energetickou [R]evoluci", podle kterého má být do roku 2050 80 % světové energie získáváno z obnovitelných zdrojů a emise z energetického sektoru mají být sníženy o více než 80 % oproti úrovni z roku 1990.  Fro přímé akce Greenpeace mnohokrát protestovalo proti uhlí obsazením uhelných elektráren a blokováním jeho přepravy a těžby, například na Novém Zélandu, Špicberkách, v Austrálii, České republice a Velké Británii. Greenpeace také kritizuje těžbu ropy z dehtových písků a v minulosti blokovalo těžbu dehtových písků v Athabasce v Kanadě.

Ozónová vrstva a Greenfreeze.

Ozónová vrstva obklopující Zemi pohlcuje významné množství ultrafialového záření. Zpráva z roku 1976 vytvořená Akademií věd USA podpořila “hypotézu vyčerpání” ozónu. V roce 1985 byly hlášeny její obrovské úbytky zapříčiněné chlorovanými a dusíkatými sloučeninami. Na základě dřívějších studií některé země uzákonily zákaz používání sprejů s aerosoly, což v roce 1985 vedlo k podepsání Vídeňské úmluvy na ochranu ozónové vrstvy. Montrealský protokol byl podepsán v roce 1987 a vešel v platnost o dva roky později. Používání chlór-fluorovaných uhlovodíků

Jaderná energie.

Greenpeace považuje jadernou energii za relativně malé průmyslové odvětví spojené s velkými problémy, jako je poškozování životního prostředí a rizika těžby uranu, rozšíření jaderných zbraní a nevyřešené otázky ohledně jaderného odpadu. Podle organizace je potenciál jaderné energie zmírňovat globální oteplování jen okrajový, což dokazuje energetický scénář Mezinárodní energetické agentury (IEA), podle kterého by vzrůst světové jaderné kapacity z 2608 TWh v roce 2007 na 9857 TWh do roku 2050 snížil emise skleníkových plynů o méně než 5 % a vyžadoval by výstavbu 32 jaderných reaktorů o výkonu 1000 MW ročně do roku 2050. Podle Greenpeace pomalé stavební lhůty, zpoždění ve výstavbě a skryté náklady vylučují schopnost jaderné energetiky zmírnit změnu klimatu. Kvůli tomu je scénář IEA technicky i finančně nereálný. Organizace rovněž argumentuje tím, že závazné masivní investice do jaderné energie by odklonily finance od efektivnějších řešení. Za příklad problémů spojených s novými jadernými elektrárnami považuje Greenpeace například výstavbu jaderných elektráren Hinkley Point C ve Velké Británii či Olkiluoto 3 ve Finsku.  V roce 1994 Greenpeace zveřejnilo v novinách proti-jadernou reklamu, která obsahovala tvrzení, že závody na zpracování jaderného paliva v Sellafieldu během příštích 10 let zabijí

Obnovitelné zdroje v digitálním světě.

Kromě jiných projektů na podporu obnovitelných zdrojů energie začalo Greenpeace v květnu roku 2009 hodnotit IT společnosti skrze žebříček Cool IT Leaderboard. Centrální role, kterou tyto společnosti mají, vytváří příležitost ke změnám v energetickém sektoru a k významnému snížení skleníkových plynů, které způsobují klimatickou změnu. Žebříček hodnotí, jak vůdčí IT společnosti dokáží využít svůj vliv k pohánění těchto změn.  V šestém vydání sektor vykazuje pomalá, ale stabilní zlepšení v nabízení nových řešení, která mohou znamenat důležitý pokrok. Některé společnosti jsou ochotné učinit velké investice k rozvoji čisté energie a počet společností, které zvětšují své závazky a sázejí na obnovitelné energie, rovněž stoupá.  Velké společnosti jako Google, Wipro, Sprint a Softbank dávají přednost změně zákonů a politik, které řídí energetický systém a pohánějí investice do pokročilých energeticky účinných technologií a obnovitelných zdrojů energie, jež budou mít v mnoha zemích rozhodující vliv na stanovení smysluplného zlomového bodu energetické politiky. V žebříčku lze nalézt jedno hlavní hodnocení s celkovým skóre a tři další žebříčky pro každou z hodnocených oblastí.

Kampaň na ochranu lesů a pralesů.

Greenpeace usiluje o ochranu nedotčených primárních lesů před kácením a degradací s cílem dosáhnout nulového odlesňování do roku 2020. Komoditami, proti jejichž neudržitelnému čerpání a dopadu na světové lesy a pralesy Greenpeace vede kampaně, jsou především palmový olej, sója, dobytek, papír a ilegálně vykácené dřevo. Například v Brazílii se podílela na prosazení tzv. sojového moratoria. Velká část světových značek v čele s největšími korporacemi, jako jsou například Unilever, Nike, KFC, KitKat, Mars a McDonald's, se v důsledku tlaku ze strany Greenpeace i široké veřejnosti zavázala k dodržování tzv. “Politiky nulového odlesňování”, v rámci níž by měly být komodity čerpány udržitelným způsobem, bez kácení lesů.  Greenpeace také společně s dalšími ekologickými nevládními organizacemi vedlo 10 let kampaň za to, aby EU zakázala dovoz ilegálně vytěženého dřeva. To se

Oceány.

Již od první plavby Greenpeace na Amčitku se organizace věnuje oceánům a jejich ochraně. V průběhu let vedla organizace kampaně proti destruktivním formám rybolovu, proti ilegálnímu rybolovu či za proměnu světového rybářství v udržitelné a sociálně spravedlivé průmyslové

Geneticky modifikované organismy (GMO).

Greenpeace nesouhlasí s tím, že genetické inženýrství umožňuje vědcům vyvíjet rostliny a živočichy pomocí úpravy genů způsobem, který se v přírodě nevyskytuje. GMO se mohou v přírodě šířit pylem z pole na pole a křížit se s přirozeně žijícími organismy, kvůli čemuž je nemožné kontrolovat, jak se GMO plodiny šíří, a tím pádem není možné jejich šíření zastavit. Podle Greenpeace je nezbytné chránit biologickou rozmanitost a respektovat naše společné světové dědictví. Vlády se snaží reagovat na nebezpečí geneticky modifikovaných plodin pomocí mezinárodních regulací, jako je například Cartagenský protokol o biologické bezpečnosti.  Greenpeace vyžaduje, aby GMO nebyly distribuovány, dokud nebude adekvátně zhodnocen jejich dopad na životní prostředí a lidské zdraví. Prosazuje opatření jako jasné značení GMO složek a oddělení geneticky upravených plodin a semen od těch konvenčních. Greenpeace je také proti všem patentům na rostliny, zvířata a lidi, a stejně tak i proti patentům na jejich geny - odmítá biologii jako průmyslovou komoditu. Podle organizace by lidstvo nemělo násilím přetvářet životní formy a světové potravní zdroje k obrazu svých ekonomických modelů.

Greenpeace o zlaté rýži.

Greenpeace je proti plánům na využívání zlaté rýže, variace rostliny "Oryza sativa" upravené pomocí genetického inženýrství tak, že v jedlých částech biosyntetizuje beta-karoten, prekurzor pro-vitamínu A. Přídavek beta-karotenu do rýže má preventivně zabraňovat ztrátě zraku v chudých zemích, kde se má zlatá rýže distribuovat. Podle Greenpeace zlatá rýže s podvýživou za 20 let vývoje, během kterých již alternativní metody podvýživu řeší, neudělala nic. Alternativou Greenpeace je přejít od pěstování monokulturních plodin k diverzifikovanému zemědělství a zvýšit produkci plodin bohatých na živiny (obsahujících další živiny kromě beta-karotenu, které se ve zlaté

Toxické odpady.

V červenci roku 2011 Greenpeace zveřejnilo svou zprávu Špinavé prádlo (Dirty Laundry) obviňující některé z největších světových značek módy a sportovního oblečení z vypouštění toxického odpadu do čínských řek. Zpráva popisuje problém vodního znečištění v důsledku vypouštění toxických chemikálií spojených s oděvním průmyslem v této zemi. Vyšetřování se zaměřovala na vypouštění odpadní vody ze dvou továren v Číně; jedna patří společnosti Youngor Group a je umístěná v deltě řeky Jang-c ́-ťiang, druhá je vlastněná společností Well Dyeing Factory Ltd. a je umístěná na přítoku delty Perlové řeky. Vědecké analýzy vzorků z obou továren odhalily přítomnost nebezpečných a odolných chemikálií typu endokrinních disruptorů, včetně alkylfenolů, perfluorovaných částic a PFOS. Zpráva dále tvrdí, že Youngor Group a Well Dyeing Factory Ltd. mají obchodní vazby na velké oděvní značky, jako jsou Abercrombie & Fitch, Adidas, Bauer Hockey, Calvin Klein, Converse, Cortefiel, H&M, Lacoste, Li Ning, Metersbonwe Group, Nike, Phillips-Van Heusen a Puma AG.  V roce 2013 Greenpeace spustilo kampaň Detox, pod kterou se podepsaly některé oděvní značky ve snaze zastavit vypouštění toxických chemikálií vzniklých při výrobě jejich oblečení do řek.

Průvodce zelenější elektronikou.

V současnosti je jedním ze značných problémů skutečnost, že každý se čím dál více spoléhá na elektronické vymoženosti, které mají udělat život produktivnějším a zábavnějším, ale rychlost, jakou tyto výrobky nakupujeme a vyhazujeme, má velký dopad na naši planetu. V srpnu roku 2006 Greenpeace zveřejnilo první vydání svého Průvodce zelenější elektronikou, příručku, v níž jsou společnosti seřazeny podle své šetrnosti k životnímu prostředí, a to především na základě spotřeby toxických materiálů v jejich výrobcích a na základě množství elektronického odpadu.  První vydání příručky v srpnu 2006 srovnávalo přední výrobce mobilních telefonů a PC. Použitá kritéria odrážela požadavky kampaně proti toxickým technologiím, která po společnostech vyrábějících elektroniku vyžadovala, aby své výrobky vyráběly bez toxických látek a aby je přijímaly zpět a recyklovaly, jakmile již nebudou používány. Jelikož se průmysl od roku 2006 posunul kupředu, v listopadu 2011 byla kritéria aktualizována s cílem donutit firmy, aby si stanovily ambiciózní cíle k redukci

Zachraňme Arktidu.

V návaznosti na úspěšnou kampaň k dosažení Protokolu o ochraně životního prostředí ke Smlouvě o Antarktidě byly v roce 2012 a 2013 zahájena kampaň “Save the Arctic” (Zachraňme Arktidu) požadující, aby byla zastavena těžba ropy a plynu, průmyslový rybolov a vojenské operace v oblastech za polárním kruhem. Greenpeace vyžadovalo od světových lídrů na Valném shromáždění OSN vytvoření “globální chráněné rezervace v mezinárodních arktických vodách”, která by chránila zranitelné živočichy a celý ekosystém.

Arktická třicítka.

30 aktivistů na lodi "Arctic Sunrise" bylo 19. září 2013 zatčeno v Pečorském moři ruskou pobřežní stráží, když protestovali proti právě probíhající těžbě ropy na plošině Prirazlomnaya společnosti Gazprom. Členové Greenpeace byli nejprve obviněni z pirátství, později se

Kampaň proti Shellu.

Plány společnosti Royal Dutch Shell na těžbu ropy v Arktidě vedly k protestům ekologických skupin, především Greenpeace. Analytici z oblasti energetiky i souvisejících průmyslových odvětví navíc rovněž vyjádřili pochybnosti kvůli tomu, že těžba v tomto regionu je “příliš nebezpečná vzhledem k drsným podmínkám a vzdáleným oblastem”.  16. března 2012 se 52 aktivistů Greenpeace z pěti různých států dostalo na paluby lodí "Fennica" a "Nordica", víceúčelových ledoborců vypravených podpořit ropné vrty Shellu poblíž Aljašky.  V červenci roku 2012 uzavřeli aktivisté Greenpeace 53 čerpacích stanic Shell v Edinburku a Londýně při protestu proti plánům společnosti na těžbu ropy v Arktidě.  Poté, co v prosinci 2012

Aktivity v Norsku.

Mezi norskou vládou a Greenpeace panují spory kvůli ropným vrtům v Severním ledovém oceánu. V roce 2013 se tři aktivisté Greenpeace dostali na ropnou plošinu společnosti Statoil (dnes Equinor) oblečeni v medvědím kostýmu. Podle mluvčího Greenpeace Rusko zůstali na plošině asi tři hodiny. Poté byli aktivisté v medvědích oblecích “eskortováni” na břeh. Statoil proti nim prý neplánoval podat žalobu.  Greenpeace argumentovalo, že těžební plány Statoilu představovaly hrozbu pro Medvědí ostrov, neobydlenou přírodní rezervaci obývanou různými živočichy včetně ledních medvědů, protože případné úniky ropy by kvůli drsným podmínkám v Arktidě bylo téměř nemožné vyčistit. Greenpeace považuje ropné aktivity Statoilu za “ilegální”. Statoil výrok Greenpeace odmítá. Podle časopisu The Maritime Executive (2014) Statoil tvrdí, že "Statoil respektuje právo lidí na legální protest a podle nás je důležité vést o ropném průmyslu demokratickou debatu. Kvůli operaci jsme vytvořili robustní plány, o kterých jsme si jistí, že mohou být provedeny bezpečně a bez nehod.”  27. května 2014 loď Greenpeace Esperanza zabrala ropnou plošinu společnosti Statoil Transocean Spitsbergen v Barentsově moři, v důsledku čehož nebyla schopná provozu. Poté manažer Greenpeace Norsko Truls Gulowsen poskytl telefonický rozhovor, v němž uvedl, že “pět aktivistů opustilo vrtnou plošinu minulou noc helikoptérou a tři se vrátili na nedalekou loď Greenpeace". Na plošině bylo

Lodě.

Od založení Greenpeace hrály lodě na mořích v kampaních této organizace zcela klíčovou roli.  Greenpeace vlastní v současné době tři velké zaoceánské lodě

V provozu.

Krom toho některé kanceláře Greenpeace mají k dispozici vlastní námořní

Bývalé lodě.

První Rainbow Warrior.

V roce 1978 Greenpeace uvedlo do provozu původní "Rainbow Warrior", 40 metrů dlouhou bývalou rybářskou loď pojmenovanou podle knihy "Warriors of the Rainbow", která inspirovala jednoho z prvních aktivistů Roberta Huntera během první plavby na Amčitku. Greenpeace koupilo "Rainbow Warrior," která původně vyplula jako "Sir William Hardy" v roce 1955, za cenu 40 000 liber. Dobrovolníci ji opravili během čtyř měsíců. Poprvé se jako loď Greenpeace vypravila přerušit lov islandské velrybářské flotily a rychle se stala pilířem kampaní Greenpeace. Mezi lety 1978 a 1985 se členové posádky zapojili do přímé akce proti znečišťování oceánů toxickými a radioaktivními odpady, lovu tuleňů kuželozubých na Orknejích a jadernému testování v Pacifiku. V květnu 1985 loď pomáhala při “Operaci Exodus”, evakuaci asi 300 obyvatel atolu Rongelap, jejichž domov byl zamořen jaderným spadem z jaderného testu USA, který byl proveden o dvacet let

Rainbow Warrior II.

V roce 1989 Greenpeace přistoupilo k nahrazení lodi "Rainbow Warrior" novou lodí, někdy označovanou také jako "Rainbow Warrior II". V roce 2005 "Rainbow Warrior II" narazila na mělčinu útesu Tubbataha na Filipínách a poškodila ho, když útes zkoumala kvůli blednutí korálů, načež Greenpeace dostalo za poškození korálů pokutu 7 000 amerických dolarů. S jejím zaplacením organizace souhlasila, protože se cítila za poškození odpovědná, i když uvedla, že jí filipínská vláda poskytla zastaralé mapy. Manažer parku Tubbataha ocenil rychlé kroky Greenpeace při zhodnocování poškození útesu. Mimo provoz byl Rainbow Warrior II uveden 16. srpna 2011 a byl nahrazena lodí třetí generace.

Greenpeace v Českoslovesku.

Před rokem 1989.

Ačkoli česká pobočka byla oficiálně založena až v roce 1991, mezinárodní organizace provedla na území tehdejšího Československa dvě přímé akce již v době, kdy byla u moci komunistická strana. V obou případech byli aktivisté Greenpeace zatčeni a vyhoštěni.  V dubnu

Porevoluční aktivity.

Už v listopadu 1989 přijíždí do Prahy na Václavské náměstí duhový autobus Greenpeace Rakousko. Na náměstí ho navštěvují davy zvědavých Čechů a podepisují se pod petici proti jaderné energetice. Během krátké doby nasbírají aktivisté přes 80 tisíc podpisů. Na jaře 1990 se autobus vydává na cesty. Pojízdná laboratoř, která je

Greenpeace v Česku.

Historie.

Během rozdělení Československa se rozdělila i kancelář na českou a slovenskou část. Zatímco slovenská pobočka se později spojila s dalšími státy střední a východní Evropy do Greenpeace CEE, česká kancelář zůstává zatím samostatná.  Prvním ředitelem Greenpeace v Československu se stal Ivo Šilhavý - jeden ze zakladatelů Dětí Země. Druhou ředitelkou byla Hana Pernicová (později Nadace VIA a HCWH) a třetím Jiří Tutter (1999–2010), který odešel do Správy Národního parku České Švýcarsko. Od roku 2010 vedl pobočku Čestmír Hrdinka, bývalý odborný pracovník ministerstva životního prostředí a bývalý ředitel evropské pobočky mezinárodní nevládní organizace Health Care Without Harm. Od roku 2013 vede Greenpeace v České republice David Murphy, který

Současnost.

V současnosti se Greenpeace v Česku věnuje zejména klimatické kampaní, jejíž součástí je úsilí o zachování územních limitů těžby hnědého uhlí v severních Čechách a o odepsání zásob uhlí pod městem Horní Jiřetín a obcí Černice. Pro školu v Horním Jiřetíně vybrala organizace Greenpeace v roce

Financování.

Greenpeace zveřejňuje každoročně výroční zprávy o své činnosti a podrobuje své účetnictví auditu. Podle Výroční zprávy 2005 činil roční rozpočet české pobočky Greenpeace asi

Reakce a odpovědi na aktivity Greenpeace.

Proti Greenpeace bylo podáno množství žalob kvůli ušlým ziskům, poškození pověsti a neoprávněnému vstupu na cizí plavidlo. V roce 2004 vyšlo najevo, že australská vláda nabídla dotaci společnosti Southern Pacific Petroleum pod podmínkou, že započne právní kroky proti

Kontroverze a kritika.

Patrick Moore.

Kanadský ekolog Patrick Moore, jeden z prvních členů Greenpeace, opustil organizaci v roce 1986 poté, co se podle Moora rozhodla podpořit univerzální zákaz používání chlóru v pitné vodě. Moore argumentoval tím, že Greenpeace je dnes motivováno spíše politikou než vědou a že žádný z jeho “kolegů ředitelů nemá žádné formální vědecké vzdělání”. Bruce Cox, ředitel Greenpeace Kanada, odpověděl, že Greenpeace univerzální zákaz chlóru nikdy nepožadovalo a není proti používání chlóru v pitné vodě nebo pro farmaceutické použití, a dodal, že “Pan Moore je ve svém rozjímání nad bojem proti chlóru a/nebo využití vědy jako svého důvodu pro odchod z Greenpeace sám”.  Paul Watson, jeden z prvních členů Greenpeace, řekl, že Moore “využívá svůj status tzv. zakladatele Greenpeace k tomu, aby mohl dodávat

Tanker Brent Spar.

Výzkum zveřejněný v přírodovědeckém časopise "Nature" obvinil Greenpeace z toho, že nedbalo fakt, když kritizovalo likvidaci tankeru Brent Spar, a obvinil skupinu z nadhodnocování objemu ropy uložené v tankeru. Greenpeace tvrdilo, že tanker obsahoval 5 500 tun surové ropy, zatímco společnost Shell objem odhadla na pouhých 50 tun. Během protestního obléhání paluby byla však na nátlak provedena měření, protože Shell odmítl poskytnout povolení. Na Greenpeace bylo zaútočeno vodními děly. BBC se poté Greenpeace omluvilo za své tvrzení, že tato nevládní organizace lhala.  Britský Shell si nechal tři roky na zhodnocení možnosti likvidace tankeru a nakonec došel ke

Tokyo Two.

V roce 2008 ukradli dva aktivisté usilující o konec lovu velryb, Junichi Sato a Toru Suzuki, dodávku velrybího masa ze skladiště v prefektuře Aomori v Japonsku. Jejich záměrem bylo odhalit veřejnosti to, co považovali za zpronevěru masa získaného

Létání Pascala Hustinga.

V roce 2013 se objevily zprávy, že Pascal Husting, programový ředitel Greenpeace International, několikrát letěl pracovně 400 km letadlem, a to navzdory kampani Greenpeace za omezování cest

Obrazce v Nazce.

V prosinci roku 2014 aktivisté Greenpeace poškodili skálu, která je součástí obrazců na planině Nazca v Peru, když mezi liniemi jednoho ze slavných obrazců napínali transparent. Vznikly také obavy, že poškození by mohlo být nevratné. Aktivisté poškodili místo kolem obrazce kolibříka tím, že blízko něho kráčeli bez správné obuvi. Přístup na lokalitu okolo obrazců je zakázán a je povinné nosit speciální obuv, aby se předešlo poškození tohoto místa, zapsaného

Protivelrybářská kampaň v 90. letech v Norsku.

Během devadesátých let Greenpeace podniklo mnoho výprav proti lovu velryb do Norska. Proti organizaci se zvedla kritika, podle níž Greenpeace vedlo tyto kampaně jen proto, aby získalo finanční podporu od amerických přispěvatelů, a že jejich motivace nemá moc společného se záchranou přírody. Podle kritiků byl v té době lov žraloků v USA mnohem větší problém pro

Otevřený dopis laureátů Nobelovy ceny.

V červnu 2016 podepsalo 107 laureátů Nobelovy ceny otevřený dopis vyzývající Greenpeace, aby ukončilo svou opozici vůči geneticky modifikovaným organismům (GMO). V dopise bylo uvedeno: “Vyzýváme Greenpeace a jeho příznivce, aby přehodnotili zkušenosti farmářů a spotřebitelů po celém světě s úrodou a potravinami upravenými pomocí biotechnologie, vzali v úvahu zjištění předních vědců a regulačních úřadů a upustili od kampaně proti GMO jako takovým, a konkrétně proti zlaté rýži. Vědecké a regulační instituce po celém světě opakovaně hodnotí plodiny a potraviny vylepšené pomocí biotechnologií jako stejně bezpečné, ne-li bezpečnější než plodiny a potraviny získané jakoukoliv jinou metodou produkce. Nikdy nebyl potvrzen ani jeden případ negativních dopadů konzumace GMO na zdraví lidí nebo zvířat. Jejich environmentální dopady jsou opakovaně zhodnocovány jako méně škodlivé pro

Greenpeace je nevládní environmentální organizace s kancelářemi ve více než 50 zemích světa a mezinárodním sídlem v Amsterdamu v Nizozemsku, založena kanadskými a americkými environmentálními aktivisty v roce 1971. Greenpeace považuje za svůj cíl “zajištění schopnosti Země udržovat život ve vší jeho rozmanitosti” a své kampaně zaměřuje na celosvětové problémy, jako jsou například změna klimatu, odlesňování, nadměrný rybolov, komerční Lov velryb, šíření geneticky modifikovaných organismů či jaderné hrozby. K dosažení svých cílů využívá metody přímé akce, lobbování, vědeckých výzkumů a aktů občanské neposlušnosti. Tato globální organizace nepřijímá finanční podporu od vlád, korporací ani politických stran, nýbrž spoléhá na 2,9 milionů jednotlivých podporovatelů a nadační granty. Greenpeace má poradní status u Ekonomické a sociální rady OSN a je zakládajícím členem platformy International Non-Governmental Organisations Accountability Charter, která se snaží podporovat odpovědnost a transparentnost v neziskovém sektoru.

绿色和平(英语:Greenpeace)是一个在超过40个国家设有分部的非政府环保组织,总部设立在荷兰的阿姆斯特丹。 1971年由美国与加拿大裔环保主义者成立,组织的宗旨为“保护地球孕育全部多样性生物的能力”,他们的活动聚焦于气候变化、森林采伐、过度捕捞、商业捕鲸、基因工程以及反核议题。该组织采用直接行动、游说、研究以及达成目的。该组织不接受国家、企业、政治党派的捐助,只依赖于个人与独立基金的捐款。该组织在联合国经济及社会理事会拥有一般咨询地位,并且是国际非政府组织责任宪章组织的创始者之一,后者是一个旨在推进其他非政府组织透明化与承担责任的非政府组织。


Vznik a vývoj.

Stavba lanovky byla zahájena v roce 1891. Provoz byl v celém jejím dosavadním vývoji dvakrát přerušen a dráha prošla dvojí velkou rekonstrukcí. Historie této vyhledávané pražské atrakce by se tedy dala rozdělit na tři samostatná období.

I. období, 1891–1921.

V prvním období lanovku navrhlo, postavilo a provozovalo Družstvo rozhledny na Petříně, společnost s ručením omezeným, které vzniklo především z iniciativy Vratislava Pasovského, který byl zvolen i prvním předsedou správní rady družstva, a Viléma Kurze. Ti se roku 1889 zúčastnili výpravy 363 českých turistů do Paříže. Účastníci této výpravy byli natolik uchváceni Eiffelovou věží, že se rozhodli postavit na Petříně rozhlednu podobného typu. Za tímto účelem vložili část výtěžku z této výpravy do fondu pro zbudování rozhledny. Krátce po vyhotovení návrhu rozpočtu a umístění rozhledny na Petříně uveřejnil v lednu 1890 Dr. Kurz v listě Politika fejeton, kde popisoval Prahu v době Jubilejní výstavy. V tomto fejetonu se již cestovalo k rozhledně lanovou dráhou.  Stavba lanovky začala v únoru 1891 na základě návrhu z roku 1890. Lanovka měla zajistit k rozhledně vhodné dopravní spojení. Rozhledna i lanovka byly budovány u příležitosti Jubilejní zemské výstavy, současně byla budována i nová pozemní lanovka na Letnou.  Dva vozy, vyrobené firmou Ringhoffer, byly na hotovou trať dopraveny postupně 6. července a 10. července (podle jiných zdrojů 7. a 9. července) roku 1891 a 13. července byla vykonána první zkušební jízda. Úřední komise vykonala technicko-policejní zkoušku 25. července téhož roku a již ve tři hodiny odpoledne téhož dne byla zahájena pravidelná doprava cestujících.  V době svého vzniku měla lanovka jinou podobu než dnes. Horní stanice byla umístěna poblíž zahrady Nebozízek, mezistanice neexistovala. Dolní stanice se nacházela v jiné poloze. Vagony byly taženy systémem vodní převahy. Nádrž vagonu, který byl právě v horní stanici, byla naplněna vodou a díky tomu bylo vozidlo těžší než vozidlo v dolní stanici, které bylo tímto vozidlem vytaženo.  Jízda po trati dlouhé 396,5 m trvala 6 minut. Za cestu nahoru zaplatili cestující v roce 1891 12 krejcarů, za jízdu dolů 6 kr. a za zpáteční jízdenku 15 kr. Během následujících let se ceny měnily. Lanovka jezdila po celý rok, v zimních měsících v polovině 90. let jen o víkendech a během zimy 1895/1896 vůbec, protože velké mrazy způsobovaly problémy s vodou. Provoz lanovky probíhal beze změny až do první světové války, vyskytly se ale návrhy na její elektrifikaci, neboť provoz na vodní převahu byl drahý a několikrát byl kvůli nedostatku vody přerušen. Provoz lanovky byl zřejmě zastaven v roce 1914. Po ukončení války byla zřejmě v provozu v letech 1919 a 1920, konec její existence pravděpodobně způsobil nedostatek vody v roce 1921 a výpověď smlouvy s vodárnami. Dráha postupně zarůstala travou a vozy stály nehnutě v obou stanicích několik let a postupně chátraly.

Technický popis.

Trať byla dlouhá 396,5 m, její průměrný sklon činil 267 ‰ (maximální 295 ‰) a překonávala výškový rozdíl 102,2 m. Ve své době šlo o nejdelší dráhu tohoto typu v Rakousku-Uhersku. Tvořily jí tři kolejnice o rozchodu 1000 mm, uprostřed dráhy se nacházela výhybna o délce 68 m. Jako jeden z bezpečnostních prvků byla použita Abtova ozubnice. Ocelové lano sestávalo ze 16 pramenů po sedmi drátech na konopné duši. Mělo v průměru 34 mm. Hlavní kladka, která byla po obvodu vyložena dřevem, aby lano netrpělo třením, měla v průměru 2,8 m.  Vozy o čtyřech oddílech, vyrobené firmou Ringhoffer, měly maximální obsaditelnost 50 osob. Vozy byly 6 m dlouhé a 2 m široké. V jejich spodní části byla umístěna nádrž na vodu.

II. období, 1932–1965.

Dne 2. března 1931 byla dosud nefunkční lanová dráha převedena do majetku Elektrických podniků hlavního města Prahy. Z důvodu chystaného všesokolského sletu na rok 1932 musela být lanovka pro plnění vážnější přepravní funkce elektrifikována, na obou koncích prodloužena (na Petříně až za Hladovou zeď) a v dolní části též částečně přeložena.  Projektovou dokumentaci nabídly dvě firmy. Akciová společnost dř. Škodovy závody v Plzni ve spolupráci s Ing. H. H. Peterem z Curychu a Českomoravská-Kolben-Daněk s firmou Pohlig ze Švýcarska. Projekty si byly dost podobné v traťovém vedení. Škodovka ale např. chtěla pro dolní stanici stávající barokní dům (č. p. III–412) zbourat a postavit novou budovu, ČKD ji naopak chtěla využít jako dolní stanici. Nakonec byl dne 30. října 1931 schválen návrh ČKD.  Stavba nové lanovky, na níž se podíleli výhradně pražští dělníci, začala 4. listopadu 1931. Byly zbořeny obě původní stanice dráhy, demontovány kolejnice a rozebrány vozy. Dva nové vozy, opět vyrobené společností Ringhoffer, byly na dráhu usazeny 3. a 10. května 1932. Na přelomu května a června probíhaly zkušební jízdy, po nich úspěšná technicko-policejní zkouška a 5. června 1932 byl zahájen pravidelný provoz. Mezilehlá zastávka Nebozízek byla zprovozněna přibližně o měsíc později, 9. července. Lanovka jezdila celoročně, jízda trvala asi 4,5 minuty bez zastavení na Nebozízku. Provoz dráhy byl dočasně zastaven jak za mobilizace na podzim 1938 (cca jeden měsíc), tak i na konci války v roce 1945 (cca čtyři měsíce). Po válce probíhaly opravy tratě, budov a výměny tažného lana většinou před spartakiádami, kdy se očekával nápor cestujících.  Dne 7. června roku 1965 došlo na Petříně vlivem dlouhotrvajících dešťů k sesuvu půdy a následkem toho bylo narušeno těleso lanovky (první varovnou zprávu o špatném stavu opěrných zdí vydalo oddělení stavební a elektrotechnické údržby Dopravního podniku hl. m. Prahy již v roce 1961). Provoz byl okamžitě zastaven a 11. června 1965 byl vydán příkaz k zabezpečovacím pracím. Dopravní podnik počítal s tím, že díky havarijnímu stavu trati dojde k velké rekonstrukci petřínské lanovky a dodávce nových vozů. Proto již na podzim 1965 zůstaly v obou stanicích jen podvozky obou vozů (které měly být použity pro nové vozy) a vozové skříně byly zlikvidovány. O dva roky později došlo na svahu k velkému sesuvu půdy a k poškození tělesa lanovky. Z bezpečnostních důvodů musela být z vozů odpojena brzdná lana i tažné lano. Lanová dráha tak upadla v zapomnění a bylo jisté, že obnova nebude snadnou záležitostí. Dobrovolníci však dlouhá léta v naději, že bude lanovka jednou obnovena, udržovali podvozky, strojní a elektrické vybavení v bezvadném technickém stavu.

Technický popis.

Trať byla dlouhá 511 m a překonávala výškový rozdíl 130,45 m při maximálním sklonu 298 ‰. Rozchod kolejí byl nově 1435 mm, trať byla dvoukolejnicová (jednokolejná, na rozdíl od předchozí tříkolejnicové konstrukce) s výhybnou s Abtovými výhybkami uprostřed. Zvláštností tratě bylo použití brzdicích lan systému Pohlig (první na světě), takže namísto obvyklých dvojic kladek jsou použity čtveřice. Zatímco tažné lano prochází strojovnou a na jeho koncích jsou zavěšeny vozy, brzdicí lana jsou ve strojovně zakončena na bubnech s brzdou a za normálních okolností leží na kladkách v celé délce trati. Projíždějící vůz je na spodku opatřen systémem kladek, který brzdicí lano přizvedává a vede mezi kleštinami nouzové brzdy. V případě utržení vozu z tažného lana se vůz zachytí brzdicího lana a brzda v horní strojovně jej zabrzdí. Tento systém byl použit pravděpodobně z důvodu velkého sklonu trati a následných obav z nedostatečného účinku klasické nouzové brzdy, která se zachytává kolejnic.  Vozy byly 12000 mm dlouhé, 2468 mm široké a 3400 mm vysoké. Kola na jedné straně vozů měla oboustranné okolky, na druhé měla podobu hladkých válců z důvodu použití Abtových výhybek. Vozy měly čtyři oddělení a dvě uzavřené plošiny, kam se dohromady vešlo 35 sedících a 70 stojících cestujících. Na střeše měly tři dvojité sběrače proudu pro osvětlení, topení, pohon kompresoru a automatické řízení. Rychlost byla 4 m/s.  Strojovna poháněla oba vozy spojené mezi sebou lanem na elektrický pohon, řízený automaticky pomocí Ward Leonardova soustrojí. Elektromotor o napětí 3000 V byl třífázový a poháněl napájecí dynamo pro pohon motoru lanovky o napětí 500 V, výkonu 150 kW a otáčkách 750/min. Hnací motor poháněl pomocí ozubených převodů dvoudrážkový kotouč, kolem něhož a protikotouče bylo omotáno dvakrát tažné lano. Kromě toho obsahovala strojovna i zařízení nouzové brzdy.  Provoz byl plně automatický. Jen obsluhy v obou vozech musely současně stisknout spouštěcí tlačítka. Lanovka se dala také řídit ručně z velínu strojovny. Pro zastavování byly určeny tři brzdy.

III. období, od roku 1985.

V roce 1981 bylo po rozsáhlých sanacích petřínského svahu (mimo jiné se tehdy jednalo také o obnovu starých odvodňovacích štol pod Petřínem, které odvádějí přebytečnou vodu do Vltavy a zabraňují nežádoucím sesuvům půdy) městskými orgány rozhodnuto o obnovení lanové dráhy. Stavba byla zahájena v lednu 1983. Charakter lanovky zůstal nezměněn v celém jejím rozsahu, změnily se jen vozy. Kolejový svršek byl úplně obnoven, střední sesutá část původního tělesa byla překlenuta monolitickou mostní konstrukcí. Ta byla uložena na podpěrách založených na mikropilotách, jež dosahovaly až na úroveň nezvětralé horniny svahu. Pečlivě bylo zkontrolováno původní technické zařízení, hnací soustrojí a zabezpečovací zařízení. Oba nové vozy byly do Prahy dovezeny 7. února 1985 a druhý den nakolejeny na trať. 17. dubna byly zahájeny zkoušky a 9. května 1985 byl zahájen zkušební provoz bez cestujících v plném provozním rozsahu. Slavnostní zahájení pravidelného provozu se uskutečnilo 15. června 1985. 19. července téhož roku byla zprovozněna mezilehlá zastávka Nebozízek. Lanovka jezdí celoročně, jízda trvá 3 minuty (se zastavením na Nebozízku). Dráha v tomto provedení funguje dodnes.  Na zastávkách Petřín a Újezd je stejně jako v pražském metru použito písmo metron pro označení zastávek za kolejištěm.

Technický popis.

Trať a pohonný a brzdicí systém zůstaly stejné jako na lanovce z roku 1932, změnily se pouze oba vozy, dodané národním podnikem Vagónka Studénka ve spolupráci s vagónkami v Popradu a České Lípě a pražského Výzkumného ústavu kolejových vozidel. Jsou 12 100 mm dlouhé, 2 400 mm široké a mají 25 míst k sezení a 75 ke stání. V čelních kabinách je stanoviště obsluhy. Motor pohonu je napájen přes transformátor a polovodičový měnič, původní Ward-Leonardovo soustrojí je zachováno jako záložní zdroj. Na podzim 2018 byl instalován nový řídící systém, díky kterému vozy dojíždějí do stanic rychleji a plynuleji.  Délka lanové dráhy je 510,4 m, převýšení 130,45 m a maximální sklon 295,7 ‰. Rozchod kolejí činí 1435 mm, maximální rychlost 4 m/s, na výhybkách 3 m/s.

Další opravy.

V červnu 1994 byl při kontrole mostní konstrukce u zastávky Nebozízek zjištěn velmi špatný stav izolací, což mělo za následek zatékání do samotné konstrukce mostu a zrezivění jeho dilatačních ložisek a znemožnění pohybu polí. Následkem toho došlo k roztržení pilířů podepírajících most i zastávku. Kvůli tomu musel být 1. dubna 1996 zastaven provoz. Během opravy byly zjištěny i další závady způsobené nekvalitní prací. Po všech zjištěných závadách a jejich následných opravách byla lanovka dána do provozu 4. srpna téhož roku.  Od 5. června do 2. září 2006 byl provoz přerušen z důvodu oprav opěrných zdí, rekonstrukce mostku u dolní stanice a dalších oprav.

Rozsah provozu.

Lanová dráha jezdí denně od 9 hodin do přibližně 23:30 hodin, interval se podle denního a ročního období mění od 10 do 20 minut. Každý rok, obvykle v dubnu a v září, bývá na několik týdnů provoz přerušen z důvodu pravidelných revizí.  Od 1. července 2010 byla zkušebně povolena přeprava jízdních kol, která je od 2. ledna 2011 trvale zakotvena ve Smluvních přepravních podmínkách PID.

Jízdné.

Na lanovce platí tarif běžných krátkodobých i časových jízdenek Pražské integrované dopravy. Základní jízdné je tedy 32 Kč a pro děti 6 až 15 let a důchodce 16 Kč, avšak na tutéž jízdenku lze pokračovat dalšími prostředky městské hromadné dopravy, popřípadě lze na lanové dráze cestovat na základě jízdenky použité předtím například v tramvaji, pokud neuplynula její časová platnost.

Lanová dráha na Petřín je pozemní lanová dráha zajišťující přepravu osob na vrch Petřín v Praze; převážná část lanovky spadá do území Malé Strany, horní stanice patří do hradčanské části Strahova. Provoz je zajišťován po kolejích systémem tažných lan. Dráha je dlouhá 510,4 m. Vlastníkem a provozovatelem lanovky je Dopravní podnik hl. m. Prahy a. s. (správu i provoz zajišťuje organizační jednotka „Provoz Tramvaje“). Lanovka je součástí systému městské hromadné dopravy a Pražské integrované dopravy. Oficiálně nebyla označena číslem linky, v interním kódování i v některých seznamech linkového vedení je vedena od roku 2017 vedena jako linka č. 49 (od obnovení provozu v roce 1985 byla značena jako linka 40, cca v letech 1987–1996 jako linka 49, a poté od roku 1996 jako linka 99). V roce 2014 lanová dráha přepravila téměř 2 mil. cestujících.

佩特任缆车是捷克首都布拉格的一条缆索铁路,连接布拉格小城区和佩特任山山顶。这条缆索铁路共设3个站:Újezd (山脚下)、Nebozízek(中途站)和佩特任山(山顶)。根据捷克传说,中间站的名称来源于查理四世的故事,他在点食物时不能正确发出捷克词汇“nebo řízek”(炸小牛肉片)– 而发成了“Nebozízek”(一种螺旋钻)。


Raná léta (1892–1913).

Josip Broz se narodil 7. května 1892 v Kumrovci (nyní Chorvatsko, na hranici se Slovinskem), náležejícím v té době Rakousko-Uhersku, v kraji zvaném Zagorje (Záhoří). Datum Titova narození se v různých dokumentech uvádí různě. V jednom z dokumentů z doby, kdy sloužil v rakousko-uherské armádě, se uvádí datum narození 25. května 1892. Již za druhé světové války bylo toto datum označeno jako významný den Titových narozenin. Dokonce Hitler na tento den v roce 1944 přikázal zaútočit na Drvar. Po válce byl kromě státní oslavy narozenin Josipa Broze tento den označen jako svátek „Den mládí“.  Josip byl sedmým z patnácti dětí manželů Franja a Marie Brozových. Jeho otec, Franjo Broz, byl Chorvat, zatímco matka Marija (rozená Javeršeková) byla Slovinka. Podstatnou část svého dětství strávil s dědečkem z maminčiny strany v nedaleké slovinské Podsredě, v roce 1901 začal chodit do základní školy v Kumrovci a tuto čtyřletku ukončil v roce 1905. Následující dva roky pracoval jako rolník u strýce v Podsredě.  V roce 1907 se z venkovského prostředí přestěhoval do vzdálenějšího Sisaku a chtěl se učit číšníkem. Brzy se však tohoto záměru vzdal a

Armáda, válka, revoluce (1913–1920).

V květnu 1913 dosáhl Josip jedenadvaceti let a byl povolán k povinné dvouleté službě do rakousko-uherské armády. Povolávací rozkaz obdržel v Kumrovci, nastoupit měl v Záhřebu. Po počátečních značných obtížích se v armádě osvědčil, během šesti měsíců byl povýšen (Vánoce 1913) do hodnosti seržanta a stal se nejmladším seržantem celé rakousko-uherské armády. V květnu roku 1914 v Budapešti získal stříbrnou medaili na soutěži rakousko-uherské armády v šermu. Byl také vynikajícím lyžařem.  Když vypukla válka proti Srbsku, bojoval na srbském bojišti od srpna do prosince roku 1914. V lednu 1915 byl jeho pluk převelen do Karpat bojovat proti Rusům. (Za jednu z vyhraných bitev měl být řádně vyznamenán, avšak nemohl se ceremoniálu zúčastnit, neboť tou dobou byl zajat. Později, při návštěvě Vídně v roce 1967, odmítl Tito dodatečné udělení medaile.)  O velikonoční neděli 4. dubna 1915 (22. 3. podle ruského kalendáře) byl těžce raněn kopím a dostal se do ruského zajetí. Celých 13 měsíců ležel v nemocnici ve Svijažsku, malém městě blízko Kazaně, dva a půl tisíce kilometrů za linií fronty. Byl na pokraji smrti, neboť kopí se dvěma hroty těsně minulo srdce, k tomu dostal těžký zápal plic a tyfus. Přežil, čas rekonvalescence strávil studiem ruštiny a čtením ruských klasiků, Tolstého, Turgeněva, a dalších. Po uzdravení byl poslán o tisíc kilometrů dál na východ, do Kunguru, kde byl tábor německých, rakouských a

Dělník, odborář (1920–1928).

Po návratu do svého rodiště se Broz opět potýkal s nezaměstnaností. Země stejně jako celá poválečná Evropa prožívala hospodářský úpadek. V zemi stoupala obliba sociální demokracie, ta se však rozpadla na dvě frakce. Jedna z nich vstoupila do Kominterny, začala si říkat Komunistická strana Jugoslávie. Broz do ní vstoupil a už na podzim 1920, tj. ihned po návratu, se v Záhřebu zapojil do agitace a distribuce předvolebních materiálů. Komunisté dosáhli v celém království skvělých výsledků jak v komunálních volbách, tak ve volbách do Ústavodárného shromáždění. Stali se třetí nejsilnější stranou. Královský režim se ovšem z obav před vypuknutím podobného puče, k jakému došlo v Rusku, rozhodl komunistickou stranu zakázat. 31. prosince 1920 se v Záhřebu na výraz odporu proti tomuto rozhodnutí konaly rozsáhlé stávky a demonstrace, které byly tvrdě potlačeny. V srpnu 1921 byly mandáty všech komunistických poslanců úplně zrušeny. Komunistická propaganda byla pod trestem smrti zakázána. Broz přešel do ilegality.  Počátkem roku 1921 přijal zaměstnání mimo obor (stárek ve mlýně) a rodina se na čtyři roky přestěhovala do obce Veliko Trojstvo u Bjelovaru. V březnu 1923 Broz a skupina jeho přátel z Velikého Trojstva navázali užší kontakt s komunistickou organizací v Bjelovaru, Broz se účastnil protistátních stranických schůzí a projevoval se jako výborný řečník. (Byl velmi populární, ale vyskytli se lidé, kteří ho měli za policejního agenta - provokatéra. Viz Riplay, s. 64.) Policie ho

Rebel, odpůrce, odsouzenec (1928–1934).

V roce 1928 se po zavraždění chorvatského politika Stjepana Radiće prohloubila politická krize. Jugoslávská komunistická strana reagovala na atentát výzvami k masovým demonstracím. Byly distribuovány letáky, podepsané samotným Josipem Brozem. Broz se pohyboval v ilegalitě, především v Záhřebu, z módních kaváren velmi úspěšně řídil komunistické akce. Byl hledanou osobou, ale zázračně se mu dařilo unikat. Nepřespával víc než dvě tři noci na jednom místě, ale nakonec byl před vchodem do jednoho z tajných bytů zatčen: 4. srpna 1928. Stalo se tak na základě udání člověka, s nímž se měl v bytě setkat. V bytě bylo údajně nalezeno několik bomb (Broz to interpretoval jako policejní provokaci), soudnímu procesu, který se konal od 6. do 16. listopadu 1928, se proto říká “bombový proces”. Tři měsíce byl Broz držen

Profesionální revolucionář (1934–1941).

16. března 1934 Broz opustil věznici v Ogulinu. Bylo mu nařízeno odebrat se do rodného Kumrovce, neopouštět ves a každý den se hlásit na policejní stanici. V obci byl přijat velmi vřele, jediný, kdo proti němu v kázáních brojil a nazýval ho antikristem, byl místní kněz Marcel Novak (ani jednomu z nich to ale nebránilo hrát spolu po večerech poker). V domácím vězení nezůstal Broz dlouho. S falešnými dokumenty a změněnou identitou se vrátil k politické práci „profesionálního revolucionáře“. Působil hlavně v Záhřebu, ve stranických kruzích používal již v té době jméno "Tito" (jak sám tvrdil, je to často se vyskytující přezdívka u mužů v okolí Kumrovce v chorvatském Záhoří a nemá žádný význam – Jasper Ridley, Tito, s. 94). Později, při práci v Kominterně, byl znám jako "Walter".  Byl zvolen za člena Oblastního svazu KSJ pro Chorvatsko. Strana, v předchozích letech zdecimovaná, se postupně vzchopila a kolem roku 1934 začala opět vzkvétat. Ústřední výbor KSJ od roku 1929 sídlil ve Vídni, kam se Broz v červenci 1934 vydal. Zde byl také ustanoven za člena politbyra Ústředního výboru komunistické strany.  V Lublani se 25. prosince 1934 konala IV. stranická konference pro celou Jugoslávii. I když se ji účastnilo jen 11 delegátů, byl zvolen nový Ústřední výbor, ve kterém delegáti prosadili právě Broze. V lednu 1935 odjel Tito do Moskvy. Tam se stal členem balkánského sekretariátu Kominterny (BSK) a referentem pro Jugoslávii. Zde se také seznámil s Edvardem Kardeljem, který byl až do konce svého života Titovým nejbližším přítelem a spolupracovníkem.  V červenci a srpnu 1935 se v Moskvě konal VII. sjezd Kominterny, na němž byl Broz delegáty prosazen za člena politbyra. Koncem roku 1936 se vrátil do Jugoslávie, kde se mezitím odehrálo ohromné masové zatýkání komunistů. Mezi několika málo nezatčenými byl i Milovan Djilas, jeden z blízkých Titových spolupracovníků (pozdější jugoslávský disident a odpůrce Titova režimu). V Bělehradě zůstali na svobodě také Aleksandar Ranković a Ivo Lola Ribar, který se brzy seznámil s Brozem.  V roce 1937 Broz připravoval půdu pro vznik Komunistické strany Chorvatska, jež byla založena poblíž Samoboru 1.–2. srpna 1937. Ze strany Kominterny šlo o úlitbu rostoucímu chorvatskému separatismu. V letech 1936–1940 Tito často cestoval do Moskvy, Vídně a Paříže. V tomto období se stával stále více známým pod přezdívkou Tito, a v kruhu nejbližších spolupracovníků, většinou o 15–20 let mladších, se mu říkalo „Stari“. Během roku 1937 Broz několikrát navštívil Paříž, kde se podílel na přemisťování dobrovolníků do Španělska.  Roku 1937 byl generální

Druhá světová válka (1941–1945).

Dne 6. dubna 1941 vojska Německa, Itálie a Maďarska zaútočila na Jugoslávii. Německá Luftwaffe bombardovala hlavní město Bělehrad spolu s ostatními městy. Po tomto napadení založil Tito v Záhřebu 10. dubna 1941 vojenské sdružení, které mělo čelit nátlaku proti státům Osy. Dne 17. dubna, poté, co král Petr II. Karađorđević a ostatní členové vlády uprchli ze země do exilu, se zbývající představitelé jugoslávské vlády a představitelé armády sešli s Němci v Bělehradě. Bylo dohodnuto a podepsáno příměří s Německem. To však vydrželo pouhých 11 dní, neboť následně ho německá strana vypověděla. Některá jugoslávská území byla přičleněna k Německu (převážně části Slovinska), ostatní území se ocitla pod vlivem německých spojenců.  Formování prvního poinvazního odboje komunistických partyzánů v Jugoslávii se datuje dnem 28. dubna 1941, a to ve slovinské Lublani. Ostatní skupiny následovaly, až se nakonec Tito stal velitelem komunistických partyzánů.  Od dubna 1941 Tito a jeho komunističtí partyzáni čelili konkurenci, a to většinové srbské "Jugoslávské armádě ve vlasti", jejíž příslušníci byli známi spíše jako Četnici. Toto protikomunistické a zpočátku i protifašistické hnutí odporu bylo pod vedením generála Draži Mihailoviće a jeho příslušníci nebyli příliš organizováni. Po dlouhou dobu byla vojska četníků podporována západními Spojenci. Avšak jugoslávskou královskou vládou v exilu a králem Petrem II. Karađorđevićem nebyli nikdy oficiálně uznáni za hnutí odporu.  Tito původně nereagoval na vpád německých vojsk do Jugoslávie, neboť jako exponent sověty vedené Kominterny musel respektovat pakt o neútočení, podepsaný Molotovem a Ribbentropem v Moskvě.  Dne 22. června 1941 Německo zaútočilo na Sovětský svaz, začala operace Barbarossa. Sovětské vedení vyslalo všem spřáteleným komunistickým stranám instrukce zaútočit na Němce a usnadnit tak Rudé armádě obranu vlasti. Titovi toto sdělení přeposlal bulharský komunista Georgi Dimitrov. Jugoslávští komunisté proto vyzývali k ozbrojenému odporu. Po celé zemi byly šířeny letáky a bylo provedeno i několik sabotáží. Následně po celé Jugoslávii vznikly ozbrojené skupiny partyzánů, bojujících proti nacistům.  Komunističtí partyzáni brzy začali s obsáhlým

Poválečná Jugoslávie (1945–1953).

Koncem roku 1944 byla na ostrově Vis podepsána dohoda se záměrem sjednotit Titovu komunistickou vládu s exilovou vládou krále Petra II. Karađorđeviće. Tato dohoda je také známa jako Dohoda Tito–Šubašić. Z Titovy strany se jednalo o značný kompromis. Sám Josip Broz chtěl odstranit exilovou vládu a donutit západní spojence, aby přiznali NKOJ jako jediný výkonný orgán pro Jugoslávii. Velká Británie se však obávala nárůstu vlivu komunistů, a něco takového nechtěla vůbec připustit. Tito při jednání s Brity apeloval na to, že by návrat krále na trůn znamenal návrat monolitické předválečné Jugoslávie, která by vedla k nestabilitě a opakování problémů, které balkánské království trápily v 20. a 30. letech 20. století. Protože vznik společné vlády Tito nechtěl, odkládal její vznik co nejdéle to šlo.  Nakonec byla dne 7. března 1945 ustanovena v Bělehradě provizorní vláda Demokratické Federální Jugoslávie (DFJ). Tato vláda byla sestavena jako komunistická, s Titem v čele, bez možnosti zásahu z exilové vlády Petra II. Karađorđeviće. Po volbách v listopadu 1945 byl Tito jmenován ministerským předsedou a ministrem zahraničních věcí SFRJ. Jako politik se musel začít orientovat v celé řadě dosud mu nepříliš dobře známých oblastí, jakými byla například zahraniční politika. Ani krátce po válce ovšem nezpochybňoval vůdčí roli SSSR a Stalina v rodícím se "komunistickém táboře". Jugoslávie se po SSSR a Mongolsku stala třetí zemí na světě, kde se k moci dostala komunistická strana a inspirace sovětskými praktikami byla proto logickým vyústěním. Do země přicestovala celá řada sovětských poradců.  V listopadu 1945 Tito dal vzniknout novému silnému vojenskému sdružení, jugoslávské lidové armádě (Jugoslovenska narodna armija, nebo také "JNA"). Po určitou dobu byla tato armáda pátou nejsilnější armádou v Evropě. Tito také inicioval vznik tajné policie (Uprava državne bezbednosti/sigurnosti/varnosti, nebo také UDBA). Obě organizace, UDBA a bezpečnostní agentura OZNA (Organ Zaštite Naroda Armije) byly pověřeny, kromě jiného, aby vyhledávaly a odsuzovaly nacistické kolaboranty. Následovalo období masakrů.  Dne 29. listopadu 1945 byla vyhlášena republika

Tito jako státník (1953–1974).

Po Stalinově smrti Tito odmítl pozvání Sovětského svazu k urovnání vztahů a smíru mezi oběma zeměmi. K tomu došlo až o dva roky později. Nikita Chruščov a Nikolaj Bulganin navštívili Tita v Bělehradě v roce 1955, aby se omluvili za příkoří, ke kterým došlo za vlády Stalina. Byla podepsána tzv. Bělehradská deklarace, ve které SSSR uznal právo Jugoslávie na vlastní cestu k socialismu. Jugoslávský tisk tuto návštěvu vykreslil jako triumf jugoslávské diplomacie. Tito posléze navštívil SSSR v roce 1956, což signalizovalo celému světu, že zášť mezi Jugoslávii a SSSR postupně opadává.  V roce 1956 Tito nakonec podpořil Sovětský svaz v postoji v maďarské krizi. Považoval ho za „menší zlo“, než kterým byla domácí reakce.  Titova angažovanost v zahraniční politice se sice nerealizovala na Balkáně, jak to vypadalo v druhé polovině 40. let, ale v celosvětovém měřítku. Pod jeho vedením se Jugoslávie stala zakládajícím členem Hnutí nezúčastněných zemí. V roce 1961 Tito v Bělehradě zorganizoval summit s představiteli několika lidnatých, avšak ekonomicky nepříliš silných zemí (za Egypt Gamál Abdul Násir, za Indii Džaváhlí Nehrú a za Indonésii Sukarno), ve kterém byly nastíněny základní myšlenky hnutí. Zároveň tak navázal úzké vztahy se zeměmi třetího světa. Tento krok upevnil jugoslávskou diplomatickou pozici, která se snažila oficiálně vymezit vůči jak východním, tak i západním zemím a zároveň umožnila zemi získat potřebné suroviny pro domácí hospodářství a také nová odbytiště.  Jugoslávie se 1. ledna 1967 stala první socialistickou zemí, která otevřela svoje hranice cizincům, a zrušila vízovou povinnost pro příslušníky všech zemí světa. Ve stejném roce Tito otevřeně podpořil mírovou rezoluci arabsko-izraelského konfliktu.  V roce 1967 navštívil Tito také poprvé Kosovo, kde po Brionském plénu došlo k liberalizaci poměrů (tj. uvolnění tlaku státního aparátu a bezpečnostních složek), což následně vedlo k odkrytí mezietnického napětí a nespokojenosti s životní úrovní většiny obyvatel, která byla ve srovnání se zbytkem země žalostně nízká. Tito navštívil Zvečan a Peć a během svých vystoupení k lidem apeloval na zachování Bratrství a jednoty.  Vztahy se SSSR se v druhé polovině 60. let opět zkomplikovaly. Ačkoliv Dubček zachoval věrnost Varšavské smlouvě, z několika komunistických hlavních měst se ozývaly ustarané hlasy – o pražské kontrarevoluci. Brežněv si znovu vzpomněl na Titovu podporu, a proto ho koncem dubna roku 1968 pozval do Moskvy. Avšak setkání proběhlo úplně jinak, než očekával. Tito, v rozporu s postojem k maďarské krizi v roce 1956, tentokrát se sovětským vedením vyslovil značný nesouhlas. Tvrzení, že se v Praze dostaly k moci buržoazní a prozápadní živly, odmítl.  Tito se domníval, že Dubček má dostatečně silnou armádu, a komunistickou stranu, aby se mohl ubránit sám. Tato odpověď u přítomných sovětských novinářů vzbudila vlnu nevole a vedla k výtkám typu „podobné projevy se také dají pozorovat u vás, také k vám proniká kapitalismus. Máte obrovské dluhy na západě, a velkou nezaměstnanost, z čehož nás

Závěrečná léta (1974–1980).

Již v roce 1970 Tito apeloval, aby byl zřízen kolektivní orgán, který by postupně převzal v zemi moc. Přestože byl sám Josip Broz prezidentem "bez omezení trvání mandátu", což byl snad jediný požadavek Chorvatského jara, který vláda v Bělehradě realizovala, jeho zdravotní stav mu přirozeně znemožňoval vykonávat náročnou funkci řízení státu.  Na konci 70. let existovala dle slov řady tehdejších politiků „čtyřčlenná komise“, která měla za cíl „zbavit Tita těch nejtěžších povinností“. Tento fakt se dostal na veřejnost až v roce 1989 v době pádu obrazu Tita a celého komunistického režimu a vyvolal ostrou debatu ve společnosti, zdali ke konci svého života byl Josip Broz skutečným politikem, či jen

Titův odkaz za jeho života i po smrti.

Okolo jugoslávského vůdce začal vznikat, či byl systematicky budován, rozsáhlý kult osobnosti, a to již po druhém zasedání AVNOJe. Po osvobození země dosáhl ohromných rozměrů; zprvu se podobal kultu typickému pro východoevropské státy, po odklonu Jugoslávie od SSSR a Východního bloku se však změnil; důraz byl kladen spíše na lidskou stránku maršála, skutečnost, že se neřídí dogmatickými poučkami a hledá nová řešení pro svoji zemi. Pod jeho jménem se konala celá řada akci; Den mládeže se konal v den jeho narozenin a Štafeta mládeže se dříve jmenovala Titovou štafetou.  Po Titovi bylo pojmenováno i několik měst – mezi lety 1946 a 1992 nesla Podgorica v Černé Hoře název Titograd, Užice v Srbsku název Titovo Užice, Velenje ve Slovinsku název Titovo Velenje, Kosovska Mitrovica nesla název Titova Mitrovica, Veles v Makedonii přejmenován na Titov Veles (zrušeno po rozpadu Jugoslávie), obec v Chorvatsku poblíž Plitvických jezer se jmenovala Titova Korenica. Hlavní třída v Sarajevu dodnes nese název Maršala Tita. Druhý nejvyšší vrchol Severní Makedonie dodnes nese název Titov Vrh. Téměř každé město, či obec v Jugoslávii pojmenovalo nějakou z ulic po jugoslávském

Návštěvy v Československu po roce 1945.

21. března 1946 navštívil Tito jako předseda vlády Československo. Doprovázel jej Milovan Djilas a Vladimir Velebit. Přijel zvláštním vlakem z Polska, na Pražském hradě jej přijal prezident Edvard Beneš, spolu s Benešem zhlédli operu Prodaná nevěsta v Národním divadle. Druhý den jej na Pražském hradě znovu přijal Edvard Beneš za přítomnosti československé vlády a jejího předsedy Zdeňka Fierlingera a udělil mu Řád Bílého lva za vítězství a Válečný kříž.  Po návštěvě československého prezidenta Antonína Novotného v Bělehradě a v Titově letní rezidenci na Brijuni v roce 1964, přiletěl Tito do Prahy 2. června 1965 společně s vládní delegací a manželkou Jovankou Broz a setkal se s prezidentem Antonínem Novotným. Navštívil Národní památník na Vítkově a Antonín Novotný jej přijal na Pražském hradě. Jovanka Broz se také setkala s prezidentovou manželkou Boženou Novotnou a navštívila Národní galerii. 3. června si Tito s manželkou prohlédli Pražský hrad, Míčovnu, obrazárnu hradu, Svatováclavskou kapli, Zlatou uličku, Dům československých dětí, Příkopy, Václavské

Vyznamenání.

Josif Broz Tito během svého života získal celkem 119 vyznamenání ze 60 zemí světa (včetně Jugoslávie). Jugoslávských vyznamenání získal 21, z nichž Řád národního hrdiny mu byl udělen třikrát. Mezi jeho nejvýznamnější řády patří francouzský Řád čestné legie, britský Řád lázně, japonský Řád chryzantémy či italský Řád zásluh o Italskou republiku.

Josip Broz Tito (cyrilicí: Јосип Броз Тито; vlastním jménem Josip Broz; 7. května 1892, Kumrovec – 4. května 1980, Lublaň) byl prezident Socialistické federativní republiky Jugoslávie, předseda Svazu komunistů Jugoslávie, maršál Jugoslávie a vrchní velitel ozbrojených sil SFRJ a vůdce jugoslávského protinacistického odboje za druhé světové války. Po válce patřil mezi zakládající členy kominformy, po roztržce se Sovětským svazem stál při zrodu Hnutí nezúčastněných zemí, jehož hlavním představitelem byl až do své smrti.

约瑟普·布罗兹·铁托(塞尔维亚-克罗地亚语西里尔字母:,拉丁字母:;1892年-5月7日-1980年-5月4日),本名约瑟普·布罗兹,南斯拉夫革命家、政治家,南斯拉夫共产主义者联盟总书记、主席团主席,南斯拉夫社会主义联邦共和国执政35年的总统、总理,南斯拉夫元帅。尽管执政时期被人批评为威权统治,但他的个人形象通常被视为南斯拉夫联邦内各民族统一的象征。他还是不结盟运动发起人之一,与印度总理尼赫鲁、埃及总统纳赛尔共事。他提出的政治思想被称作铁托主义。


Implementace.

Různé metody meziprocesové komunikace mohou být implementovány buď přímo jádrem operačního systému nebo pomocí knihovních funkcí, které navenek používají jinou metodu, než je použita pro vlastní implementaci (pro vlastní implementaci je typicky používána sdílená paměť).  Programátor používá při programování API (aplikační rozhraní), které může být standardizováno (např. POSIX, Single UNIX Specification), může být určeno příslušnou platformou (Windows API, D-Bus), ale může mít i zcela volné či jednoúčelové rozhraní.

Příklady využití.

Ve výpočetně náročných úlohách je vhodné využít všechna jádra a mikroprocesory počítače, někdy umístěné dokonce ve více počítačích (viz počítačový cluster). Proto je vhodné využít multitasking (multiprogramování), kdy výpočet řeší najednou více procesů či vláken (threadů). Je nevýhodné, aby práce byla rozdělena hned na začátku výpočtu, protože není zřejmé, kolik dat bude jednotlivými výpočty nakonec zpracováno. Proto je pomocí meziprocesové komunikace zajišťována komunikace mezi mateřským procesem, který práci rozděluje a podřízenými procesy, které obstarávají vlastní výpočty. Jakmile podřízený proces zpracuje přidělená data, může požádat o přidělení dalších dat ke zpracování.  Apache HTTP Server obsluhuje typicky mnoho požadavků webových prohlížečů najednou. Naprogramován je jako víceprocesová aplikace, kdy rodičovský proces naslouchá na síťovém portu a při příchodu požadavku odštěpí potomka, který převezme obsluhu webového klienta a vyřízení jeho požadavku. Tento model významně zjednodušuje programování, protože programátor nemusí řešit obsluhu více různě rychlých klientů zároveň. Zároveň však není vhodné, aby rodičovský proces vytvářel potomka až ve chvíli, kdy přijde požadavek, protože vytvoření potomka je časově a výpočetně poměrně náročná úloha (viz fork (systémové volání)). Proto jsou potomci vytvořeni ve vhodném množství (anglicky Thread Pool) ihned při startu rodičovského procesu a ten jim pomocí meziprocesové komunikace průběžně přiděluje úkoly.

Meziprocesová komunikace (, IPC) je v informatice sada technik pro výměnu dat mezi dvěma nebo více procesy nebo thready. Komunikace může probíhat i mezi různými počítači propojenými počítačovou sítí. IPC může být též označována jako mezithreadová komunikace () a meziaplikační komunikace ().

进程间通信(IPC,"Inter-Process Communication"),指至少两个进程或线程间传送数据或信号的一些技术或方法。


社会主义青年联盟先锋组织

Vývoj pionýrské organizace.

Období do roku 1949.

Československý Komsomol (Komunistický svaz mládeže Československa, sekce KIM), inspirovaný založením sovětského Komsomolu na 1. všeruském svazu mládeže dne 28. října 1918, byl založen na ilegálním komunistickém sjezdu v Praze 20. února 1921. Podle sovětského vzoru vznikaly také «Mladí průkopníci», které lze považovat za předchůdce PO ČSM. Zásady boje za jednotu mládežnického hnutí prosadili komunisté do Košického vládního programu a první poválečné pokusy o socialistické organizování mládeže probíhaly již v letech 1945 až únor 1948. Dne 12. května 1945 byl pod politickým vlivem komunistů založen Svaz české mládeže (SČM), který vedlo jádro mladých komunistů.

Období v letech 1949–1969.

V letech 1948–1955 se KSČ snažila o sjednocení organizací československé mládeže, tak aby nová organizace plně odpovídala sovětskému vzoru a jejím snahám o budování socialismu. V roce 1949 vznikla násilným sloučením národních mládežnických organizací proletářská verze skautingu v podobě Československého svazu mládeže (ČSM) a Pionýrské organizace Československého svazu mládeže, přičemž pro KSČ stoupl význam těchto mládežnických organizací zejména během prvních let tzv. výstavby československého socialismu (1955–1962). V roce 1955 dostala PO ČSM za úkol důkladnější rozvoj zájmové činnost ve skupinách i oddílech, přičemž důraz měl být kladen zejména na mladé techniky a přírodovědce. Další změny v Pionýrské organizaci ČSM probíhaly po XII. sjezdu KSČ v letech 1962–1970. Výchovná činnost v 60. létech se zaměřovala na kulturní akce (majálesy, festivaly), turistické akce a sport.  Důležitým mezníkem v celé historii pionýrské organizace byl rok 1968. Progresivní pionýrští pracovníci usilovali o nové pojetí této dětské organizace. V období let 1968 a 1969 se původní struktura jednotného ČSM a navazující Pionýrské organizace ČSM rozpadla. Vzniklo či bylo obnoveno 18 mládežnických organizací včetně Junáka, místo PO ČSM vznikl „Pionýr”, ve kterém bylo členství oproti předchozím obdobím dobrovolné. Demokratizační proces byl v srpnu 1968 narušen vpádem vojsk Varšavské smlouvy.

Období v letech 1970–1990.

Po XIV. a XV. sjezdu KSČ, dosáhla KSČ po vedením Gustáva Husáka ustavení „Federální rady dětských a mládežnických organizací ČSSR” (založená 27. listopadu 1969) a nastolení procesu vedoucího k obnově struktury jednotné organizace pod jejím vlivem. Během roku 1970 byly na mnoha místech republiky ustaveny svazácké organizace. Ve dnech 9.-11. listopadu 1970 se v Praze konala celostátní ustavující konference SSM a PO SSM, na které byla přijata programová prohlášení a stanovy obou organizací (zaregistrován jako nová organizace 5. 3. 1971). Vzorem pro československou organizaci PO SSM zůstával sovětský Komsomol s Všesvazovou pionýrskou organizací V. I. Lenina. Byly ustaveny republikové (Československo se federalizovalo), krajské i okresní rady PO SSM, Ústřední rada PO SSM. Už v roce 1971 vykazovala PO SSM 511 000 pionýrů.

Výchovný systém.

Výchova v PO SSM probíhala v duchu marxismu-leninismu. Pionýři byli vychováváni k socialistickému vlastenectví a k vzhlížení k Sovětskému svazu. V období normalizace byl ve výchovném systému kladen důraz na rozvoj dětí a mládeže prostřednictvím her a soutěží, které byly ideově a politicky motivovány.

Pionýrské plameny a cesty.

Základem výchovného systému PO SSM pro jiskry a pionýry bylo od roku 1973 zaváděné plnění „Pionýrských plamenů a cest”: «Zvířátka a Tři plamínky» pro jiskry, «Plameny» pro mladší pionýry (plamen bystrosti 8-10 let, plamen vytrvalosti 10-11 let a plamen samostatnosti 11-12 let) a «Cesty» pro starší pionýry (cesta objevů 12-13 let, cesta samostatnosti 13-14 let a cesta správného rozhodnutí 14-15 let). Pro přehled splněných důkazů sloužily zápisníky (Zápisník plamenů, Zápisník cest) a po splnění plamene nebo cesty obdržel pionýr odznak, např. plamen bystrosti měl podklad bílý, plamen vytrvalosti podklad modrý a plamen samostatnosti podklad zlatý. Plněním pionýrských plamenů podávali pionýři důkazy pionýrské připravenosti, znalostí a dovedností, tvořivosti, tělesné a sportovní zdatnosti.

Zájmová odborná činnost.

Výběrovou část výchovného systému tvořily „zájmové odznaky” pro pionýrské oddíly, které kromě jednoho byly rozděleny na dva stupně pro mladší a starší (zaměřené na techniku, přírodovědu, kulturu, turistiku, atd.) Jednotlivci se mohli rozhodnout pro plnění „odznaků odbornosti“ (např. odznak odbornosti požárník, elektrotechnik, hudebník, atlet, vodák, astronom, knihovník, botanik, rybář, loutkář, kosmonaut, spojař, zdravotník, organizátor, myslivec, tanečník, lodní modelář, železniční modelář, geolog, znalec světové socialistické soustavy, atd.) v pěti kategoriích (politickovýchovná 7, technická 9, přírodovědná 12, kulturně umělecká 10, sportovní a turisticko-branná 15). Celkem se jednalo o 53 odbornosti. Táborové plameny a cesty se staly východiskem pro organizování celostátních táborových etapových her.

Pionýrské hry a soutěže.

Ústřední výbor SSM a Ústřední rada PO SSM vyhlašovaly celostátní pionýrské expedice, hry a soutěže, provázané s oslavami politických výročí komunistické strany, Sovětského svazu nebo dělnického hnutí. Už první číslo časopisu Pionýrská stezka (přeměněný časopis Junák) otevíral úvodník Společně za rudou hvězdou, startující ve školním roce 1970/71 celostátní pionýrskou hru Cesta za rudou hvězdou, pořádanou na počest 50. výročí založení KSČ. V ideové části pionýři plnili 5 úkolů (jako 5 cípů rudé hvězdy) ‒ cestu mladých průkopníků, cestu rudého praporu, cestu boje, cestu vítězství a cestu budování. V říjnu 1970 schválil ÚV SSM hru k 50. výročí založení KSČ a Čs. Komsomolu s názvem Signál 50.  Ve školním roce 1971/72 Ústřední štáb vyhlásil celostátní expedici Za prvními pionýry, která byla „"věnována sovětské Všesvazové pionýrské organizaci V. I. Lenina a těm, kteří stáli před 50 lety při zrodu pionýrského hnutí"”. Expedice měla tři části: Školní rok 1972/73 byl zaměřen na 25. výročí února 1948 – po všech okresech pionýři plnili Signál P – 25.  Rok 1974 provázela celostátní hra К budování a obraně socialistické vlasti buď připraven! (P 25) k 25. výročí vzniku PO SSM byla zaměřena na seznamování pionýrů „"s revolučními tradicemi dělnické třídy a KSČ i na socialistickou výstavbu Československa"” a rok 1975 turisticko-branná soutěž Expedice 30 (vyhlášená v březnu 1974) k 30. výročí SNP, Pražského povstání a osvobození Československa Sovětskou armádou.  Na počest 15. sjezdu KSČ a 55. výročí vzniku KSČ probíhala soutěž pionýrů pod názvem Signál – P 15. Soutěž měla tři kola: Signál Přátelství, Signál Lidové milice, Signál Rudý šátek. Soutěž vrcholila celookresním pionýrským aktivem. Ve školním roce 1976/1977 probíhala k 60. výročí VŘSR celostátní branná hra Vždy připraven. V rámci hry se pionýři seznamovali s oslavami čtyř dnů: Den mladého obránce vlasti (slaven v rámci oslav VŘSR), Den lidových milicí (v den oslav Února 1948), Den čs. pionýrů (pořádaný v rámci oslav založení PO SSM) a Den pionýrské skupiny (připomínán během Mezinárodního dne dětí). V roce 1980/81 dominovala celostátní hra Pochod za rudým praporem P — 60 k 60. výročí založení KSČ, sestávající ze tří etap.  Ke 35. výročí PO SSM v roce 1984 byla vyhlášena celostátní pionýrská hra P – 35. Ve školních letech 1983/84 a 1984/85 se konala celostátní pionýrská hra Cestou ke svobodě a míru, uspořádaná k 40. výročí «"vyvrcholení národně osvobozeneckého boje československého lidu a osvobození Československa Sovětskou armádou"». Byla součástí mezinárodní štafety „Paměť” (mezinárodní mládežnické štafety vlasteneckých a internacionálních činů) a sestávala z pěti etap. Každá etapa obsahovala jeden úkol pro oddíly jisker, tři úkoly pro oddíly pionýrů a jeden společný aktivizující úkol. Například aktivizující úkol první etapy představoval nasbírat v týdnu od 8. do 14. října 1983 co nejvyšší množství druhotných surovin a výsledek ohlásit do 15. října 1983 do 16 hodin svému okresnímu štábu.  První etapa nesla název „Dukla - brána ke svobodě”. Druhá etapa pionýrské hry od 24. listopadu 1984 do 25. ledna 1985 pod názvem „Hovoří Moskva” byla zaměřená na Československé rozhlasové vysílání ze Sovětského svazu v letech 1939–1945. Třetí etapa pod názvem „Po stopách osvobozeneckých bojů” na ní navazovala 26. ledna a končila 23. února 1985. Čtvrtá etapa, nazvaná „Ostravská operace”, probíhala v termínu od 23. března do 3. května 1985. Pátá etapa „Vítězství” byla zahájena manifestačně 4. května 1985 v Praze před Národním památníkem na Vítkově. Jako základní vodítko pro pátrání v historii měla pionýrů sloužit kniha armádního generála Ludvíka Svobody „Z Buzuluku do Prahy”.

Pionýrské tábory.

Pionýrské tábory (PT) pořádaly Domy pionýrů a mládeže (DPM), které byly v 50. letech 20. století zakládány jako příspěvkové organizace pro zabezpečování zájmové mimoškolní činnosti, dále PT organizovaly také základní školy ve spolupráci s pionýrskou skupinou (zejména v období normalizace), různé organizace Národní fronty (NF) a Československá lidová armáda (ČSLA). V největší míře se jednalo o PT Revolučního odborového hnutí (ROH) státních podniků a institucí. K tomu významně napomohla:  Z fondu kulturních a sociálních potřeb (FKSP) Revolučního odborového hnutí bylo možné poskytnout pracovníkovi a jeho rodinným příslušníkům příspěvky na výběrovou rekreaci ROH, na podnikovou rekreaci v tuzemsku (jíž se rozuměly i veškeré zájezdy v tuzemsku pořádané ROH), na podnikovou zahraniční rekreaci a na pionýrské tábory.

Československý pionýrský tábor Seč.

Podle vzoru sovětského Všesvazového pionýrského tábora V. I. Lenina – «Artěk» vznikala obdobná zařízení také v NDR, Maďarsku, Bulharsku a Rumunsku. V roce 1953 byl z iniciativy PO ČSM a ministerstva školství vybudován u Sečské přehrady v budově střední školy Československý pionýrský tábor Seč. Mimo pionýrských táborů se zde pořádaly tzv. směny pionýrských aktivů, v letních měsících Mezinárodní tábory míru (MTM), konaly se zde přípravy pionýrů na reprezentaci v zahraničních táborech. Od roku 1960 se toto zařízení stalo metodickým střediskem pro přípravu vedoucích MTM.

Organizační struktura, pionýrské symboly a členství.

Vrcholným orgánem pionýrské organizace byla Ústřední rada PO SSM v čele s předsedou, který byl zároveň volen do funkce tajemníka Ústředního výboru SSM. Nejvyšším orgánem SSM byl Ústřední výbor SSM.  Základní složkou PO SSM byla pionýrská skupina, jednotlivé pionýrské skupiny ve školách a dětských domovech na okrese vytvářely okresní PO SSM a okresní organizace na území kraje krajskou PO SSM. Pionýrská skupina sestávala z pionýrských oddílů, které se zakládaly podle školních tříd, v podstatě pionýrský oddíl se rovnal školní třídě. Oddíl se pak dělil na družiny. Organizace měla vytvořeny tři věkové kategorie pro děti: jiskry ve věku 6–8 let, mladší pionýry ve věku 8–12 let a starší pionýry ve věku 12 až 15 let. Čtvrtou byla kategorie pionýrských pracovníků (vedoucí nad 18 let, instruktoři 15–17 let).

Pionýrský oddíl.

Pionýrský oddíl (15-20 členů) tvořil základní jednotku pionýrské skupiny. V jeho čele stál oddílový vedoucí starší 18 let, který se ze své činnosti zodpovídal skupinovému vedoucímu. Odvolat jej mohla Okresní rada PO SSM nebo vedení skupiny. Pomáhat mu mohli pionýrští instruktoři. Vedoucí vypracovával plán práce, který měl sloužit mimo výchovné části také prohlubování zálib a zájmů, k utužování přátelství. Oddílové shromáždění se konalo jednou do roka a při něm se většinou konalo i skládání slibu. Někdy sliby pionýrů probíhaly hromadně v rámci různých politických výročí. Na oddílovém shromáždění byla volena oddílová rada: předseda, praporečník, kronikář, pokladník, vedoucí družiny, hospodář, nástěnkář, zdravotník, dopisovatel a zástupce do skupinové rady.

Pionýrští pracovníci.

Jednotliví pionýrští pracovníci PO SSM vykonávali různé funkce: instruktor, vedoucí oddílu, zástupci vedoucích oddílu, vedoucí pionýrských skupin, členové vedení pionýrských skupin, členové rad PO SSM, aktivisté rad PO SSM, pracovníci aparátu a zařízení SSM pro PO SSM, odborní pedagogičtí pracovníci, vedoucí zájmových útvarů a lektoři. Obecnými požadavky na pionýrského pracovníka byly kladný vztah k dětem, bezúhonnost, občanství ČSSR, dobrý zdravotní stav, organizační schopnosti, důslednost, svědomitost a čestnost. Pokud zájemce o pionýrského pracovníka splnil obecné požadavky, musel následně projít odpovídajícím školením. Na každou funkci se skládaly zkoušky.

Ústřední politická škola Socialistického svazu mládeže Seč.

V roce 1982 byla v Seči zřízena „Ústřední politická škola Socialistického svazu mládeže Seč” (ÚPŠ SSM Seč, 1953–1973 Československý pionýrský tábor Seč, 1973–1982 Institut PO SSM). Zařízení se stalo celostátním centrem přípravy kádrů SSM a PO SSM, k němuž bylo začleněno vzdělávací zařízení v Praze-Písnici a Slovenská politická ústřední škola SSM v Bratislavě. V roce 1985 byly realizovány tři formy přípravy: příprava pionýrského aktivu, příprava pionýrských pracovníků a příprava funkcionářů SSM. Příprava pionýrského aktivu probíhala během tzv. směn pionýrského aktivu, kdy byli žáci 6. tříd základních škol proškolováni ve vědomostech pro funkci v PO SSM. Směny se konaly 4krát ročně a každé se zúčastnilo 126 žáků z celé ČSSR.  Jádrem přípravy Ústřední politické škola bylo vzdělávání „kádrů SSM a PO SSM”. Hlavní výchovně-vzdělávací přípravou kádrů byl roční všeobecně politický kurz, probíhající paralelně v Seči a v Bratislavě. Vedle marxismu-leninismu se účastníci vzdělávali v teorii a praxi SSM a PO SSM, v metodice politicko-organizátorských a zájmových činností, v pedagogice, psychologii a sociologii. Specifickou formou byl přípravný vzdělávací kurz pro zpravidla roční studium na „Vysoké komsomolské škole Ústředního výboru VLKSM” v Moskvě, jehož součástí bylo studium ruského jazyka (absolvoval např. Vasil Mohorita). Do funkce ředitele ÚPŠ SSM byl r. 1983 jmenován RSDr. Jiří Matějka CSc., člen ÚV SSM; zástupcem ředitele PhDr. Miloš Hudec, po něm jmenována zástupkyní ředitele Marta Budišová, CSc., která byla na IV. sjezdu SSM potvrzena členkou ÚV SSM. Od roku 1988 zastával místo ředitele Ing. Milan Bukač.

Pionýrské symboly.

Prostřednictvím pionýrských symbolů měly být pionýrům přiblíženy cíle a poslání pionýrské organizace. Symbolický byl proto i název slova „jiskra“ a „pionýr“. K symbolů každého pionýra patřil pionýrský průkaz a pionýrský kovový odznak tvořený státní vlajkou, otevřenou knihou a rudým ohněm se třemi rudými plameny. Kniha symbolizovala život, státní vlajka jednotu a tři plameny značily společné úsilí komunistů, mládeže a dětí. Rudý trojcípý šátek, uvázaný na krku, symbolizoval svazek 3 generací – pionýrů, svazáků a komunistů.  Dalšími pionýrskými symboly byl rudý pionýrský prapor PO SSM a praporky krajských i okresních rad, pionýrských skupin, jejichž barva představovala revoluční boj dělnické třídy proti vykořisťovatelům. Rudý prapor PO SSM, věnovaný v roce 1971 pionýrské organizaci k jejímu 25. výročí. Byl uložen v "Domě československých dětí" na Pražském hradě, v budově Starého purkrabství.  Pionýrský pozdrav vyjadřoval zájmy pracujícího lidu, které byly kladeny výše než zájmy osobní. Za poslední pionýrský symbol bylo považováno pionýrské heslo: výzva z úst vedoucího „K budování a obraně vlasti buď připraven!” a odpověď pionýra „Vždy připraven!”. Heslo bylo užíváno v nezměněné podobě v organizaci PO ČSM, v letech 1968–1970 i v organizace PO SSM.

Členství.

Vstup do Pionýrské organizace SSM byl považován za samozřejmou povinnost, odmítnutí členství (popřípadě zrušení členství) postihovalo pouze děti z tzv. "nejzávadnějších" rodin. Členem organizace se stávalo dítě ve věku 6 až 15 let, žák základní školy, občan ČSSR, po složení pionýrského slibu prostřednictvím některého pionýrského oddílu. Členství zaniklo rozhodnutím dítěte, po ukončení školní docházky, výjimečně vyškrtnutím pionýrskou skupinou. Poté, co jiskra odevzdala přihlášku do PO SSM a pionýrským slibem se zavázala k plnění pionýrských zásad, složila pionýrský slib, se stala pionýrem. Přechod z jedné věkové kategorie do druhé byl kontinuální a předem naplánovaný (jiskra, pionýr, vedoucí skupiny a oddaný člen KSČ).

Pionýrský slib.

"Slibuji před svými druhy, že budu pracovat, učit se a žít podle pionýrských zákonů, abych byl dobrým občanem své milované vlasti, Československé socialistické republiky, a svým jednáním chránit čest pionýrské organizace Socialistického svazu mládeže."

Pionýrský kroj.

Od roku 1970 se začalo pracovat na novém pionýrském kroji, který byl postupně uváděn do praxe. Se zavedením pionýrského kroje vyšla v roce 1978 Pionýrská encyklopedie s „krojovým předpisem“. Nový pionýrský kroj nahradil dosavadní bílé košile a modré sukně či kalhoty. Pionýrský šátek se na krk vázal předepsaným tzv. ambulantním uzlem (plochá spojka). Nosit pionýrský šátek na civilním obleku bylo závažným prohřeškem proti krojovému předpisu. Jiskry-dívky oblékaly bleděmodré propínací šaty s kovovým odznakem jisker, jiskry-hoši bleděmodrou bundu s odznakem jisker. Kalhoty chlapců nebyly v předpise stanoveny.  Slavnostní pionýrský kroj sestával z bleděmodré košile s pionýrským šátkem, u chlapců z modrošedých kalhot, u dívek z modrošedé sukně. Kalhoty i sukně měly textilní pásek s uzavíráním na kovovou sponu, na níž byl vytlačen pionýrský znak. Košile musela splňovat i další náležitosti. Na levém rameni měli pionýři našitou domovenku v barvě košile s tmavomodrým (předtištěným) lemováním, na které byl tmavě modře vyšit název sídla pionýrské skupiny (město, obec). Pod domovenkou (na levém rukávě, přibližně v polovině nadloktí) se našíval funkční štít v barvě košile, modře lemovaný a ve tvaru husitské pavézy. Na ten se případně podle funkčního zařazení připínaly jedna až tři rubínové hvězdičky (v oddíle, ve skupině nebo v okresním pionýrském štábu). Ve středu levé falešné kapsy košile se nosil kovový pionýrský odznak, který se podkládal předepsaným filcovým podkladovým kolečkem (mladší pionýři kolečko žluté, starší modré).  Na pravou klopu si pionýři dobrovolně připínali kovový odznak splněné etapy výchovného systému (Plameny, Cesty). V horní části pravého rukávu se dobrovolně nažehlovali odznaky získaných odborností v rámci výchovného systému. Po složení slibu, jisker či pionýrského, obdrželi noví členové od skupinového vedoucího poukázky k zakoupení pionýrského kroje, který ale nebyl zrovna levný (pionýrská košile stála např. 110 Kčs).  Pracovní pionýrský kroj (pro činnost v přírodě, soutěže, tábory, atp.) sestával z košile v barvě khaki s červeným šátkem, kalhoty předepsány nebyly. Košile měla dvě našité kapsy s klopami, na ramenou nárameníkové pásky. Na pracovní košili se našívala domovenka v barvě košile se zeleným orámováním, funkční štít a připínal odznak s podkladovým kolečkem.  Profesionální pionýrští pracovníci nosili (dobrovolně) modrošedý kostým či oblek, do něhož oblékali bleděmodrou pionýrskou košili a šátek (na svazácké akce mohli šátek zaměnit vázankou SSM). Sako muselo být opatřeno domovenkou, funkčním štítem s rubínovými hvězdičkami a rubínovou páskou, odznakem s podkladovým kolečkem. Pracovní kroj sestával taktéž ze zelené košile s předepsanými náležitostmi.  Řadoví pionýrští vedoucí neměli kroj povinný (měli právo nosit kroj) a také jej moc nenosili. Mohli volit mezi bleděmodrou svazáckou košilí bez klop s našitým textilním znakem SSM a pionýrským šátkem nebo bleděmodrou pionýrskou košilí (domovenka, funkční štít s rubínovou páskou, rubínovými funkčními hvězdičkami) s kovovým odznakem na červeném podkladovém kolečku, dobrovolně na levé straně hrudi odznak získaného stupně kvalifikace.

Zánik organizace.

O „"definitivním rozchodu s bývalými strukturami SSM"” na celostátní konferenci v Brně informovalo 22. ledna 1990 Rudé právo. Konference schválila Prozatímní programové zásady a statut „Pionýra”, který začal působit jako samostatná společenská organizace. Ta postupně přešla v ideologicky nezávislé a demokratické sdružení Pionýr. Tím PO SSM formálně zanikla.

Pionýrská organizace (od vzniku do roku 1968 oficiálně Pionýrská organizace Československého svazu mládeže, zkratkou PO ČSM, poté do roku 1970 Pionýr, poté do roku 1990 Pionýrská organizace Socialistického svazu mládeže, zkratkou PO SSM) byla masová volnočasová organizace pro děti a mládež ve věku od 6 do 15 let řízená vládnoucí Komunistickou stranou Československa. Vznikla 24. dubna 1949, byla součástí světového pionýrského hnutí a její výchovný systém vycházel z jednotné výchovy dětí a mládeže v duchu marxismu-leninismu. Pionýrská organizace byla po krátkém období 1968-69 opětovně založena v roce 1970 na celostátní ustavující konferenci SSM a PO SSM, na které byla přijata programová prohlášení a stanovy obou organizací. V období normalizace byl komunistickou stranou kladen důraz na větší provázání se školou. Pionýři byli vychováváni „"k budování a obraně socialistické vlasti, k lásce a podpoře Sovětského svazu a celého socialistického společenství"”. V roce 1985 měla PO SSM 1 589 728 členů (80% dětí ČSSR). Po sametové revoluci PO SSM v lednu roku 1990 zanikla a nahradila ji na komunistické straně již nezávislá organizace Pionýr.

社会主义青年联盟先锋组织(,缩写:PO SSM)是捷克斯洛伐克的少年先锋队组织,由捷克斯洛伐克共产党领导成立于1970年1月,以取代童军运动。受社会主义青年联盟领导,1990年1月后,该组织停止存在。


Složení.

Asfalt je látka živičnatá (bituminosní), složená z uhlíku, vodíku a kyslíku a někdy i dusíku, jež se rozpouští v diethyletheru, sirouhlíku, terpentinovém oleji a dehtových olejích, a dělí se na asfalt přirozený a umělý. "Asfalt přirozený" či smůla skalní (Erdpech, Erdharz) se řadí mezi nerosty (pryskyřice zemní), má buď pevné skupenství o tvrdosti soli kamenné (2), anebo kapalné (franc. malthe), černý nebo černohnědý, mastný lesk a hustoty 1,1 až 1,2 g/cm3. Zapáchá po živici (bitumenu), taje asi při 100 °C., snadně se zapálí a hoří svítivým a silně čmoudícím plamenem.

Výskyt přírodního asfaltu.

Největší ložiska přírodního asfaltu jsou v provincii Alberta v Kanadě.  Po kusech se vyskytuje v Mrtvém moři a Asfaltovém jezeře (Pitch lake) na ostrově Trinidadu.  Jako napustivo pronikl třetihorním pískovcem (molassem) u Clermont-Ferrandu, břidlicí v Tyrolsku u Seefelda, ve Francii u Autuna, u Buxièr, ale i v jiných místech, jurským vápencem například ve Francii u Seyssela na Rhôně či v Elsasku u Lobsanna v Hannoversku.  S jemným pískem je smíšen u Chamalièry a s pískem křemenitým ve Španělsku u Maesta.  V nepatrné míře se vyskytuje v Čechách u Malé Chuchle, Ústí nad Labem a Semil, na Moravě u Chlebovic, Letovic, Místku a Mikulova, ve Slezsku u Bílska, Skočova a Těšína. Jiná naleziště jsou u Dubrovníka, Neapole, Chieta, na ostrově Brazze, na Kubě a v Jižní Americe.

Historie.

"Asfalt" (přirozený) se cenil již ve starověku, a samo jeho řecké jméno ( = asfaltos, od = upevňuji) svědčí o výtečných vlastnostech. Sloužil ve stavitelství za maltu, jak dokazují babylónské a memfidské zříceniny, a přispěl k zachování mumifikovaných mrtvol starých Egypťanů až do dnešní doby. Podivuhodné je to, že poté užívání asfaltu upadlo v zapomenutí. Teprve po několika tisíciletích, v 19. století, upozornili inženýři na jeho výborné vlastnosti.

Asfalt umělý.

Asfalt se získává hlavně frakční destilací z ropy vroucí při 525° C.

Použití.

Asfalt se hojně používá ve stavebnictví, nejčastěji v dopravním stavitelství jako pojivo v asfaltovém betonu, dále k výrobě střešních krytin a izolací.

Asfalt je jedna z živic, které se vyskytují v přírodě buď společně s jinými, nebo samostatně v různém geologickém prostředí, hlavně v sedimentech formací, které jsou známy jako naftonosné. Získává se také z ropy jako zbytek po vakuové destilaci. Je to ta nejhustší složka ropy s nejvyšším bodem varu. Nejčastěji se využívá pro výrobu asfaltového betonu pro stavbu silnic, ale jeho využití je rozmanitější, už jen díky tomu, že taje při pouhých 70 až 100 °C.


Historický vývoj.

Vůbec první návrh na výstavbu metra v Bruselu pochází z roku 1892. Na začátku 20. století vzniklo mnoho dalších projektů, např. roku 1925 přišla francouzská společnost "Dyle et Bacalan" s návrhem na vybudování tří linek metra. Žádný z těchto plánů však nebyl realizován. První tunel bruselské podzemky byl vybudován roku 1957. Jednalo se o podzemní tramvajovou zastávku "Gare du Midi / Zuidstation".  Dne 21. listopadu 2015 byla síť bruselského metra uzavřena v souvislosti s čtvrtým, tj. nejvyšším stupněm protiteroristického poplachu v Belgii. 22. března 2016 došlo k teroristickým útokům na Brusel. Kromě letiště Zaventem byla zasažena i stanice metra Maalbeek. K výbuchu došlo ve vlaku vyjíždějícím ze stanice směrem na stanici Schuman. Exploze si vyžádala dvě desítky obětí. V metru byly nalezeny i další nevybuchlé nálože. Kvůli útokům byl přerušen provoz veškeré hromadné dopravy včetně metra, až večer se podařilo uvést do provozu dvě ze čtyř linek.

Linka 1.

17. prosince 1969 byl zahájen provoz podzemní tramvaje v tunelu mezi stanicemi "Schuman" a "De Brouckère".  Podzemní dráha vstoupila do života dnem 20. září 1976, kdy byl na této trase zaveden provoz klasického metra a došlo k dalšímu rozšíření tunelu ke stanicím "Beaulieu" (linka 1A) a "Tomberg" (linka 1B). Trasa byla postupně dál rozšiřována – jednotlivé úseky byly otevírány v letech 1977, 1981, 1982, 1985, 1988, 1992, 1998 a 2003. V roce 1981 měla podzemní dráha jednu linku dlouhou 11 km orientovanou ve směru východ-západ, na kterou se napojovaly tři linky premetra orientované severojižně.  Nejnovější částí linky 1 byl úsek mezi stanicemi "Bizet" a "Erasme / Erasmus", otevřený roku 2003.

Linka 2.

První úsek této linky mezi stanicemi "Porte de Namur / Naamsepoort" a "Madou" byl dokončen roku 1970. Zpočátku sloužil pouze k tramvajové dopravě a provoz klasického metra na něm byl zaveden roku 1988. V té době již trasa existovala mezi stanicemi "Simonis" a "Gare du Midi / Zuidstation". Roku 1993 byla otevřena stanice "Clemenceau" a od září 2006 je v provozu stanice "Delacroix".

Linky a stanice.

Od roku 2008 jsou v provozu čtyři linky metra s 59 stanicemi (bez premetra). Většina stanic je podzemních, ale na linkách 5 a 6 jsou některé stanice nadzemní. 4. dubna 2009 spojení ve stanici "Gare de l'Ouest/Weststation" umožnilo, aby se linka 2 stala okružní. V důsledku toho byl systém metra podstatným způsobem reorganizován. S tím byly spojeny i změny v autobusové a tramvajové síti města.  Od 4. dubna 2009 jsou v provozu následující 4 linky:

Premetro.

Linka 3 a linka 4 jsou tramvajové linky, které používají tunel přes centrum města ze stanice "Bruxelles-Nord/Brussel-Noord" na severu do stanic "Bruxelles-Midi/Brussel-Zuid" a "Albert" na jihu. Trasa linky 3 vede ze stanice "Churchill" na jihu do stanice "Esplanade" na severu. Linka 4 vede z vlakového nádraží "Bruxelles-Nord/Brussel-Noord" do stanice "Stalle" na jihu. Linka 7 je hlavní trasou velkého okruhu, od 14. března 2011 nahradila dřívější tramvajové linky 23 a 24. Obsluhuje stanici metra "Heysel/Heizel", vede pod parkem Laeken a přes velký okruh do konečné stanice linky 3 a končí na další stanici "Vanderkindere". Tato linka slouží k propojení tramvajových linek 3, 4 a 92.

Metro v Bruselu (francouzsky "Métro de Bruxelles", nizozemsky "Brusselse metro") tvoří důležitou součást městské dopravy belgické metropole Bruselu. Skládá se ze čtyř linek (1, 2, 5 a 6) s některými společným úseky. Linky 1 a 5 mají společné úseky v délce asi 6 km, linky 2 a 6 v délce asi 10,4 km. Síť metra zahrnuje 59 stanic a její celková délka je přibližně 39,9 km, z toho podzemní část tvoří 37,5 km.

布鲁塞尔地铁 (,)是一个服务于比利时布鲁塞尔的地铁系统,有四条线(有一部分共线)共计49.9km,59个站。


Příběh.

Příběh, odehrávající se v Los Angeles v roce 2019, se točí kolem osamělého detektiva Ricka Deckarda (Harrison Ford), který dostane od svého bývalého velitele poručíka Bryanta úkol pátrat po replikantech – androidech, kteří pronikli na Zemi z pracovních kolonií na jiných planetách.  Své pátrání začíná návštěvou společnosti Tyrell, která replikanty vyrábí. Setká se s šéfem koncernu a s mladou ženou Rachael (Sean Young). Na ní provede zkušebně test, který má odhalit, zda je testovaná osoba replikant nebo člověk. Ke svému překvapení Deckard zjišťuje, že Rachael je pouze pokročilý model replikanta a nikoli živá žena.  Malá skupina replikantů vedená Royem Battym (Rutger Hauer) se mezitím snaží odhalit způsob, jakým překonat základní omezení své existence – čtyřletý život. Snaží se proniknout do společnosti Tyrell, aby se mohli setkat přímo se svým tvůrcem, dr. Tyrellem.  Deckard se replikantům dostává na stopu, ale zároveň se zamilovává do Rachael, což ještě mnohem víc komplikuje jeho vztah k replikantům. Ti se zdají být mnohdy více lidskými než sami lidé. Deckard pochybuje o tom, zda sám není replikantem (viz polemika níže).  Příběh graduje, Roy Batty proniká k dr. Tyrellovi a zabije ho. Deckard odhalí místo, kde se schovávají poslední dva zbylí replikanti Pris a Roy. Pris umírá a Deckard s Royem svádí dlouhý souboj v rozpadajícím se starém domě. Nakonec zachrání Roy Deckardovi život, vede krátký monolog o pomíjivosti života a nakonec umírá. Deckard s Rachael společně utíkají.

Vlivy a motivy.

Předlohou pro film je kniha spisovatele Philipa K. Dicka "" Příběh knihy je ale (přirozeně) podrobnější a od filmu se v mnohém liší.  "Blade Runner" je považován některými kritiky za jeden z nejlepších filmů svého žánru, jiní jej označili jako propadák. Exceluje svou výpravou, kamerou a svícením, způsobem snímání i použitou hudbou (a jejím skloubením s obrazovou stránkou filmu), nebo třeba i vypilovanými dialogy. Futuristické Los Angeles je komplexně vykreslené jako temné město, v kterém se mísí různé národnosti a kultury, v kterém prakticky neustále z temného nebe padá déšť. Odkazy k filmu noir, ať už právě výpravou nebo samotnou stavbou příběhu (osamělý detektiv, krásná žena), jsou velmi výrazné. Za konkrétní zdroje inspirace lze považovat třeba filmy "Metropolis" nebo "Alphaville".

Leitmotiv filmu.

Za ústřední téma filmu lze považovat, co je podstatou lidskosti, o kterou zde bojují jak replikanti, tak samotný Deckard, který v průběhu filmu projde změnou svého vztahu k nim – od nahlížení na ně jako na věci (při prvním setkání s Rachael řekne „Replikanti jsou jako jiné stroje. Mohou být prospěšní nebo nebezpeční. Pokud jsou prospěšní, netýká se mě to.“) až po lásku k jednomu z nich. Co znamená být člověkem ve chvíli, kdy replikanti jsou (slovy dr. Tyrella) „lidštější než člověk sám“, to je osou filmu.  Již od prvního uvedení filmu do kin se mezi fanoušky rozhořela debata, zda je Rick Deckard replikant nebo člověk. Samotný režisér Ridley Scott se k tomuto tématu nevyjádřil 20 let až do roku 2002, kdy v interview prohlásil, že Deckard je replikant. Tomuto tvrzení oponují jak scenárista Hampton Fancher, tak představitel hlavní role Harrison Ford, kteří tvrdí, že Deckard je člověk. Mezi fanoušky převládá názor, že v původní verzi s happy-endem je Deckard pravděpodobně člověk, zatímco v Director’s Cut verzi z roku 1992 je replikant. Tato možnost je podpořena především snovou sekvencí s jednorožcem a scénou na konci filmu s origami jednorožce, které Gaff zanechal před Deckardovým bytem, jako by tím naznačoval, že Deckardovy vzpomínky a sny byly implantovány.

Odlišné verze filmu.

Existuje asi šest různých verzí Blade Runnera, které byly od doby, kdy film vznikl, představeny veřejnosti.

Verze pro kina.

Verze z roku 1982 určená pro evropská a americká kina, která je výsledkem zásahů studia Warner Bros. Obsahuje jednak Deckardův vysvětlující voiceover a také happy end, ve kterém Deckard a Rachael odjíždí autem pryč z Los Angeles. Pro tento happy end byly použity nepoužité záběry z filmu Stanley Kubricka "Osvícení". Důvodem pro zásahy do filmu byly špatné výsledky testovacích projekcí, při kterých diváci filmu málo rozuměli. Ani Ridley Scott ani Harrison Ford s použitím voiceoveru nesouhlasili.

Director's Cut.

V roce 1990 Warner Brothers krátce umožnili promítání dvou 70mm kopií pracovní verze filmu, které označili jako Director's Cut. Ridley Scott veřejně odmítl, že by se jednalo o režisérský sestřih, zejména s ohledem na to, že šlo o hrubý sestřih, který neobsahoval Vangelisovu hudbu. Warner Brothers se proto rozhodli uvést v roce 1992 režisérský sestřih, který vznikl pod Scottovým vedením.  Warner Brothers najali filmového restaurátora Michaela Arick, který objevil pracovní verze Blade Runnera a který už konzultoval možné úpravy se Scottem. Začal tím, že strávil několik měsíců v Londýně s Lesem Healym, který dělal Scottovi asistenta střihu, a společně se pokusili sestavit seznam změn, které chtěl Scott ve filmu udělat. Dostal také několik podnětů a příkazů přímo od režiséra. Arick provedl několik změn, většinou se jednalo o drobné úpravy ve střihu, například vložení scény, kdy Deckard najde v závěru filmu origami jednorožce. Tři změny ovšem byly zásadní: odstranění Deckardova voice-overu, vložení snové sekvence s jednorožcem a odstranění happy-endu.  Ridley Scott si v průběhu let stěžoval, že vzhledem k časovým i finančním obtížím a také vzhledem k práci, kterou v té době dělal na filmu Thelma a Louisa, nemohl film nabýt přesně té podoby, s kterou by byl zcela spokojený. Tedy přestože je se současným Director's Cut spokojenější než před rokem 1992, nikdy se s ním nespokojil jako se svým vlastním definitivním režisérským střihem.

Ocenění.

Blade Runner získal v roce 1982 Cenu Hugo za nejlepší dramatickou prezentaci. Film získal také v prvním ročníku Českého lva (1993) cenu za nejlepší zahraniční film.

Inspirace Blade Runnerem.

Film sám v mnohém inspiroval například filmy "Johnny Mnemonic", "Kókaku Kidótai/Ghost in the Shell", "Pátý element" a jiné. Devátá série "Červeného trpaslíka", nazvaná "Zpátky na Zemi" byla od začátku koncipovaná tak, aby tomuto filmu vzdala hold. Jedno z míst, které Roy zmiňuje jako bojiště, z kterého s ostatními androidy utekl, je "Tannhäuser Gate" (které je krátce zmíněno i v pokračování filmu). Konkrétně v souvislosti s tímto fiktivním místem vzniklo od demoscénní skupiny "Cubicle" stejnojmenné demo.

Blade Runner (v české verzi též jako Ostré komando) je kultovní dystopický sci-fi film režiséra Ridleyho Scotta z roku 1982, natočený na námět knihy Philipa K. Dicka.

是一部1982年上映的美国新黑色反乌托邦科幻电影,为雷利·史考特执导,哈里逊·福特、鲁格·豪尔、西恩·杨和爱德华·詹姆斯·奥莫斯等人主演。电影的剧本由汉普敦·芬奇与大卫·毕波斯撰写,改编自菲利普·K·迪克所著的1968年小说《仿生人会梦想拥有电动羊吗?》(英语:"Do Androids Dream of Electric Sheep?")。