Objev.

Poprvé objevil nějakého zástupce ediakarské fauny, a sice druh "Aspidella terranovica", roku 1868 skotský geolog Alexander Murray na Newfoundlandu. Protože se však nález nacházel pod vrstvou nazvanou „Primordial Strata”, která dle tehdejších názorů obsahovala první známky života, názor kanadského paleontologa Elkanaha Billingse z roku 1872, že se jedná o živočichy, byl odmítnut a útvar tehdejší vědci považovali za bubliny po úniku plynu či konkreci. Jinde na světě podobné útvary nebyly pozorovány, a proto se o tento nález již nikdo nezajímal. Až roku 1933 objevil Georg Gürich objevil podobný otisk v Namibii, ale v souladu s všeobecným přesvědčením o vzniku mnohobuněčných organismů v kambriu jej datoval do tohoto období. Další nález učinil Reginald Sprigg, kterého v roce 1946 jihoaustralská vláda vyslala, aby prozkoumal ziskovost opuštěných dolů v oblasti Ediacara Hills ve Flindersově pohoří. Sprigg zde nalezl fosilie velmi starých organismů, které datoval do raného kambria až prekambria. Jeho práce ale nevzbudila velkou pozornost vědců a článek pro časopis "Nature" byl odmítnut. Sprigg představil své nálezy na Mezinárodním geologickému kongresu v Londýně v roce 1948, ale jeho přednášky se setkaly s nedůvěrou nebo nezájmem.  Prekambrium nebylo za období, v němž existoval život, považováno až do roku 1957. Tehdy byla v Charnwoodském lese objevena slavná "Charnia" a díky pečlivému geologickému mapování od British Geological Survey bylo jisté, že se nález nácházel v prekambrijské vrstvě. Na spojitost mezi tímto a staršími nálezy přišel australský geolog a paleontolog Martin Glaessner roku 1959. V souvislosti se zlepšeným datováním a rozpoutáním zájmu okolo prekambrijských tvorů pak bylo nalezeno mnoho dalších zástupců fauny.  Všechny exempláře objevené před rokem 1967 pocházely z hrubozrnného pískovce, kvůli čemuž nebyly zachovány jemné detaily, což ztěžovalo výzkum. Shiva Balák Misra však tehdy objevil v popelu v Newfoundlandu dobře zachovalé fosilie s viditelnými detaily, což umožnilo podrobnější studium fosilií.  Špatná komunikace mezi paleontology společně s odlišnými formacemi způsobila, že faunu nazývali různě. Roku 1960 bylo ke dvěma hlavním názvům: sinianská a vendianská, přidáno i francouzské slovo ediacarien po Ediacaran Hills v jižní Austrálii, kde fosilie nalezl Sprigg. Toto jméno pochází z domorodého jazyka, znamená "přítomnost vody" a přeneseno bylo na faunu. Název byl následně použit pro označení geologického období. Mezinárodní komise pro stratigrafii (ICS) uznala období v roce 2004. Šlo o první nově definované geologické období po více než sto letech.

Zachování.

Fosilizace.

Fosilizace ediakarské fauny je jedním z velkých divů vědy. Jako měkké organismy by normálně fosilie tvořit neměly a na rozdíl od jiných měkkých tvorů zachovaných například v Burgesských břidlicích neměly na jejich fosilizaci vliv neobvyklé místní podmínky, jednalo se o globální jev. Procesy, které při jejich fosilizaci probíhaly, musely být systémové a celosvětové. Během ediakary musely zřejmě panovat odlišné podmínky, které dovolily fosilizaci těchto tvorů. Pravděpodobně byli zachováni kvůli rychlému pokrytí popelem nebo pískem, které organismy pohřbily v bahně či mikrobiálních povlacích, kde ediakarská fauna žila. Jejich zachování snad napomohla vyšší koncentrace křemíku v oceánech, možná před širokým rozšířením organismů jako jsou mořské houby či rozsivky, které křemík pohlcují (a používají k výstavbě schránek). Fosilie s více zachovanými detaily jsou nacházeny ve vrstvách popelů, které mohou být snadno a přesně datovány do příslušného geologického období.

Mikrobiální povlaky.

Mikrobiální povlak je označení pro sedimenty stabilizované pomocí kolonií mikrobů, kteří pomocí vylučovaných lepkavých kapalin či jiných způsobů vážou částice sedimentů k sobě. Je-li uložena příliš hustá vrstva sedimentu, která těmto mikroorganismům brání v růstu či rozmnožování, uhynou a zanechávají fosilie s charakteristickým vrásčitým povrchem (přirovnávaným ke sloní kůži) a bradavičnatou strukturou.  Některé vrstvy z ediakary s touto charakteristickou texturou obsahují fosilie a fosilie ediakarské fauny jsou téměř vždy nacházeny v usazeninách společně s mikrobiálními povlaky. Přestože kdysi byly mikrobiální povlaky rozšířené, po rozšíření kambrijských organismů, kteří se těmito mikroorganismy živily, poklesl jejich počet. Nyní jsou mikrobiální povlaky rozšířeny v nehostinných refugiích, jako jsou stromatolity v rezervaci Hamelin Pool Marine Nature Reserve v Žraločí zátoce při pobřeží západní Austrálie, kde salinita vody může až dvakrát přesahovat obsah soli v okolním moři.

Míra zachování.

Rychlost usazení sedimentů společně s rychlostí rozkladu měkkých organismů určuje, jestli se zachová jejich horní nebo spodní část. Většina kruhovitých organismů se začala rozkládat ještě před usazením sedimentů a následně byly zasypány popelem či pískem. Tak byla zachována spodní strana daného tvora. Fosilie matracovitých organismů mají tendenci se rozložit i po usazení a stmelení nadložního sedimentu, díky čemuž jsou zachovány otisky jejich svrchních částí. Odolnost jejich těl se odráží v tom, že ve vzácných případech jsou jejich fosílie nacházeny v sedimentech uložených během splachu materiálu během silných bouří, kdy může docházet k rapidní sedimentaci. To, že byly schopné tuto rapidní sedimentaci přežít, napovídá, že musely být odolné. V některých případech srážení minerálů působením bakterií vytvořilo „posmrtnou masku“ vedoucí ke vzniku pozitivního fosilního otisku tehdejšího organismu.

Popis.

Ediakarská fauna vykazovala širokou škálu morfologických charakteristik. Velikost těchto organismů sahala od milimetrů do metrů, jejich těla měla tvar od jednoduchých kapkovitých těl až po těla složité stavby a mohla být jak tvrdá a odolná, tak měkká. Vyvinuly se téměř všechny formy symetrie. Rozlišeno bylo několik typů morfologií:

Klasifikace.

Systematika ediakarské fauny je obtížná, a proto existují nejrůznější teorie o způsobech, jak je zařadit do fylogenetického stromu.  V roce 1998 americký paleontolog a profesor geologie Mark McMenamin navrhl předpoklad, že se u ediakarské fauny nevyvinulo embryonální stádium, nešlo tedy o živočichy, ale zároveň šlo o organismy s nervovým systémem a mozkem, což znamená, že „cesta k inteligentnímu životu na této planetě byla zahájena více než jednou”.

Žahavci.

Vzhledem k tomu, že nejprimitivnější zástupci podříše Eumetazoa jsou žahavci (Cnidaria), byli zprvu zástupci ediakarské fauny řazeni mezi medúzy či pérovníky. Příbuznost mezi některými zástupci ediakarské fauny a pérovníky byla nicméně zpochybněna několika důkazy. Další objevy prokázaly, že mnoho kruhovitých pozůstatků, považovaných za pozůstatek medúz, jsou pískem plněné vaky, které přidržovaly některé čeledi ediakarské fauny u mořského dna. Pozoruhodným příkladem této formy je tvor s názvem "Charniodiscus", kruhová fosilie, ke které byl později nalezen dlouhý „stonek”.

Protisté.

Německý paleontolog Adolf Seilacher navrhl, že ediakarská fauna představovala obří protisty. Například moderní zástupci třídy Xenophyophorea jsou obřími prvoky, kteří žijí v oceánech celého světa, především u abyssálních plošin. Genetická studie naznačila, že se řadí do kmenu dírkonošců (Foraminifera). Existuje přibližně 42 uznaných druhů ve 13 rodech a 2 řádech. Jeden z nich, "Syringammina fragilissima", patří se svou velikostí až 20 cm mezi největší známé prvoky.

Nový vyšší taxon.

Seilacher také navrhl, že by ediakarská fauna mohla představovat jedinečné a vyhynulé seskupení příbuzných forem vycházejících z jednoho společného předka, pro které vytvořil novou říši Vendozoa, pojmenovanou podle nyní zastaralého názvu fauny vendianská. Později z této systematiky vyřadil organismy identifikované jako živočichy a pro zbylé vytvořil kmen Vendobionta.  Tvory v něm popsal jako žahavce prošívaných tvarů, kteří však nemají knidocyty. Jejich nepřítomnost jim bránila současnému způsobu získávání potravy, proto Seilacher usoudil, že zástupci ediakarské fauny uzavírali symbiotické vztahy mezi fotosyntetizujícími a chemotrofními organismy. Americký paleontolog Mark McMenamin považoval tento způsob získávání potravy za typický pro celou ediakarskou faunu a tyto mořské organismy označil za „ediakarskou zahradu”.

Lišejníky.

Australský paleontolog a geolog Greg Retallack navrhl zástupce ediakarské fauny zařadit mezi lišejníky. Tato hypotéza však nezískala širší podporu. Podle argumentů pro tuto teorii nejsou fosilie ediakarské fauny tak rozmačkané jako fosilie známých medúz a spíše připomínají stlačené dřeviny. Retallack poukazuje na to, že pokud by byly některé lišejníkové kolonie chráněny chitinem, poskytlo by jim to větší odolnost proti stlačení. Také tvrdí, že velká velikost organismů (až 1,5 m) odporuje zařazení mezi živočichy. Navíc byly fosilie ediakarské fauny v některých oblastech, jako například ve Flindersově pohoří v Austrálii, nalezeny mezi červenými vápnitými a sádrovcovými fosilními usazeninami, interpretovanými jako suché půdy souše. V takových stanovištích mohli žít zástupci ediakarské fauny, jako "Dickinsonia", právě v podobě lišejníku či houby, jiné druhy ale mohly mít formu slizovitou či formu mikrobiální kolonie.

Jiné interpetace.

Ediakarská fauna byla řazena i do jiných skupin, od řas, prvoků, hub, bakteriálních či mikrobiálních kolonií až k hypotetickému mezistupni mezi rostlinami a živočichy.  Roku 2014 byl objeven nový žijící rod "Dendrogramma". Tým objevitelů ukázal na podobnost s některými medúzoidními zástupci známými z fosilního záznamu ediakarské fauny, jako jsou "Albumares brunsae", "Anfesta stankovskii" nebo "Rugoconites enigmaticus", a jednou z fylogenetických hypotéz proto bylo, že se jedná o přežívající zástupce některé z bazálních větví živočichů. Pozdější molekulárně genetická analýza ukázala, že se nejedná o neznámou vývojovou linii, ale prokázala příslušnost k řádu trubýšů, tedy žahavců třídy polypovci, a byla diskutována možnost, že i někteří zástupci ediakarské fauny patřili mezi podobné živočichy. V dendrogrammách však byly nakonec rozpoznány pouhé odlomené zploštělé konce obranných chapadel trubýšů, tedy nikoli dospělí jedinci ani jejich larvární stadia. Jako indicie pro zařazení některých ediakarských rodů do žahavců jsou proto dendrogrammy nepoužitelné.

Vývoj.

První zástupci ediakarské fauny se objevili před 655 miliony lety, asi 4 miliardy let po vzniku Země. Přestože údajné pozůstatky života jsou hlášeny do doby před 3 460 miliony lety, nepochybné důkazy pocházejí až z dob před 2 700 miliony lety, přičemž eukaryota existovala před 1 200 miliony lety. Existuje několik hypotéz, proč vývoj složitějších organismů, jako ediakarské fauny, trval tak dlouho.  Žádné zvláštní vysvětlení nemusí být zapotřebí. Pomalý proces evoluce jednoduše potřeboval 4 miliardy let k vývoji nezbytných adaptací. Zdá se, že se úroveň složitosti organismů pomalu zvyšovala a v průběhu času se vyvíjelo stále více složitějších forem života, jak ukazují stopy dřívějšího složitějšího života, jako "Nimbia" nalezená v 610 milionů let starém souvrství Twityy (a možná i ve starším souvrství z dob před 770 miliony lety), které pravděpodobně představovaly nejsložitější organismy doby. Globální zalednění mohla vývoj mnohobuněčných organismů brzdit nebo dočasně zastavit.  Další možností je, že zvětšování těl nebylo do vzniku ediakarské fauny výhodné, protože prostředí upřednostňovalo malé tvory před velkými. V současné době lze mezi podobné organismy zařadit plankton, jehož malá velikost mu umožňuje rychle se rozmnožovat a využívat na živiny bohatý vodní květ. Ovšem pokud by tehdejší doba vůbec nepodporovala velké organismy, muselo by být tehdejší prostředí velmi odlišné.  Primárním limitujícím faktorem bylo množství atmosférického kyslíku. Bez komplexního oběhového systému nebyly schopny organismy jeho malé množství čerpat dostatečně rychle, aby pokryl jejich metabolickou potřebu.  Na rané Zemi existovaly reaktivní prvky, jako železo a uran, které reagovaly s atmosférickým kyslíkem produkovaným fotosyntezujícími organismy. Kyslík se nebyl schopen udržet v atmosféře, dokud železo a všechny ostatní reaktivní prvky nezoxidovaly. Geolog Donald Canfield zaznamenal, že v atmosféře poprvé výrazně narostlo množství kyslíku těsně předtím, než se objevila ediakarská fauna − přítomnost atmosférického kyslíku byla možným spouštěčem evoluční radiace ediakarských organismů. Zvyšování podílu kyslíku v atmosféře přišlo ve dvou etapách. Při první se vyvinuly první, přisedlé, organismy, pri druhé větší a pohyblivější tvorové. Předpoklady vlivu atmosférického kyslíku však sklízejí určitou kritiku opírající se o to, že jeho snížené množství během kambria či křídy nemělo vliv na tehdejší život.  Jako další překážka ve vývoji mnohobuněčných organismů byla navržena období glaciálů. Nejstarší známá „embrya” z Číny se objevují pouze milion let poté, co se Země vymanila z možného celkového zalednění, což by naznačovalo, že ledová pokrývka a studené oceány mohly zabránit vzniku mnohobuněčného života. Teoreticky se mohl komplexní život vyvinout ještě před tímto zaledněním a později být zničen. Teorie však sklidila i kritiku; například studené podmínky dnešní Antarktidy nikterak neovlivňují rychlost vývoje tamějších organismů.  Na začátku roku 2008 zkoumala skupina vědců fosilie ediakarských organismů ze tří různých vrstev. Zkoumány byly fosilie z Avalonského poloostrova (Kanada) staré 575 až 565 milionů let, dále z Bílého moře na území Ruska z doby před 560 až 550 miliony lety a z Nama v Namibii (fosilie staré 550 až 542 milionů let), z období bezprostředně před začátkem kambria. Mezi těmito třemi skupinami nebyl objeven žádný významný rozdíl, z čehož vyplývá, že musely projít evoluční „explozí”, analogické slavné kambrické explozi.

Zachování fauny.

Nedostatek fosilií ediakarské fauny po kambriu může být jednoduše způsoben změněnými podmínkami, které již neumožňovaly fosilizaci těchto organismů, které mohly nadále prosperovat, pouze se nedochovaly jejich fosilie. Pokud by však v této době byly běžné, lze přesto nějaké exempláře očekávat, například ve výjimečně dobře zachovalých vrstvách, jako jsou Burgesské břidlice v Kanadě či naleziště z čínského Čcheng-ťiangu v maotchienšanských břidlicích. Obecně se neuznává, že by ediakarská fauna přežívala ještě v kambrijském období, i když existuje několik sporných zpráv, například nepublikované pozorování „vendobionty” z doby před 535 miliony lety v Číně.

Predace a pastva.

Časné kambrijské organismy, stojící v potravinovém řetězci výše, mohly likvidovat mikrobiální povlaky. Když se tito tvorové s pasoucím se stylem života prvně objevili, počet ediakarské fauny začal klesat, což by mohlo naznačovat, že došlo k destabilizaci mikrobiálního substrátu. Mohlo dojít až k narušení ekosystému a vymírání.  Alternativně by mohli obrnění tvorové lovit přímo ediakarské organismy, které nebyly před útoky predátorů dostatečně chráněné. Nicméně, pokud je interpetace rodu "Kimberella" jako pasoucího se tvora správná, byly ediakarské organismy již v předkambrijském obodobí vystaveny predaci, byť omezené.

Kompetice.

Je možné, že zvýšená konkurence v důsledku vývoje nových inovací u ostatních živočišných skupin (možná jako reakce na predaci) vedla až k vytlačení ediakarské fauny. Tento argument však nevysvětlil podobné jevy. Například převaha mlžů nad ramenonožci je nakonec považována za náhodný výsledek dvou nesouvisejících trendů.

Změna přírozeného prostředí.

Je těžké odvodit vliv měnících měnících se planetárních podmínek na organismy, komunity a ekosystému, avšak na konci prekambria a na začátku kambria došlo k velkým změnám. Rozpad superkontinentu Rodinie, stroupající hladiny oceánů (vytváření mělkých moří), nedostatek živin, kolísání složení vzduchu včetně kyslíku a oxidu uhličitého či změny chemického složení oceánů mohly hrát roli při vymizení ediakarské fauny.

Nálezy.

Ediakarské fosilie byly nalezeny v 25 oblastech po celém světě v různých usazeninách a jsou uskupené do tří hlavních skupin pojmenované podle typických lokalit. Každá z těchto skupin se po počátečním výbuchu diverzifikace po zbytek své existence změnila jenom málo.

Skupina avalonského typu.

Skupina avalonského typu je definována podle nálezů v Mistaken Point na území Kanady, kde se nachází velké množství pozůstatků této fauny. Datování zdejších organismů je jednoduché, protože tamější horniny obsahují mnoho jemných popílků s množstvím zirkonů, které lze využít při radioaktivní dataci. Tyto jemné zrnité horniny zároveň také fosilie výborně zachovávají a patrné jsou i detaily. Zdá se, že zástupci této skupiny ediakarské fauny přežili až do začátku kambria.  Biota zahrnuje zástupce kladu Rangeomorpha (jako charnie), které vykazují fraktální růst. Zástupci byli pravděpodobně zachováni in situ, i když to není všeobecně přijato. Zástupci této skupiny byli méně rozmanití než organismy z Ediacara Hills či Namibie. Je možné, že se živili pomocí filtrace vody; většina těchto tvorů zřejmě žila ve vodách příliš hlubokých, než aby v nich mohla probíhat fotosyntéza. S hloubkou vody, jež mohla zpomalit vývoj, možná souvisí i nízká rozmanitost avalonských tvorů. Druhá hypotéza hovoří o tom, že tyto druhy existovaly příliš krátce, než aby se mohla rozvinout bohatá biota. Uznávány jsou oba protichůdné názory.

Skupina ediakarského typu.

Skupina ediakarského typu je pojmenována po australském pohoří Ediacara Hills a tvoří ji zkameněliny zachované zkameněliny ve faciích pobřežních lagun a řek. Typicky se nacházejí v červených pískovcových a vápencových fosilních půdách, které se vytvořily na spraších a náplavocých usazeninách během suchého, chladného a mírného paleoklimatu. Většina fosilií se zachovala jako otisky v mikrobiálních půdách, některé i v písečných celcích.

Skupina typu Nama.

Skupina typu Nama je nejvíce zastoupena v Namibii. Zdejší ediakarské organismy se nejčastěji zachovaly trojrozměrně v písečných vrstvách. Geolog Dima Grazhdankin se domnívá, že tyto fosilie představují organismy žijící v norách, jiný vědec, Guy Narbonne, je toho názoru, že žily na povrchu mořského dna. Vrstvy se nacházejí mezi pískovci, břidlicemi a jílovitými břidlicemi. Nacházejí se zde také mikrobiální povlaky, v nichž jsou také nalézány fosilie.

Význam.

V Bílém moři na území Ruska byli nalezeni zástupci všech těchto tři typů ediakarské fauny. To společně s velkým časovým překrytím značí, že pravděpodobně nepředstavovaly různé evoluční fáze či časově odlišné komunity. Jelikož byly fosilie těchto organismů nalezeny na všech kontinentech mimo Antarktidy, geologické hranice se nezdají býti faktorem; stejné fosilie se nalézají u všech tehdy shodných zeměpisných šířek a v oddělených sedimentárních pánvích.  Je pravděpodobné, že tyto tři skupiny představují ve skutečnosti tvory adaptované na život v různých prostředích a že zdánlivá vysoká rozmanitost tvarů a stáří je ve skutečnosti dána tím, že se fosilií našlo málo. Analýza jedné pánve v Bílém moři – v níž se opakovaně střídala období, kdy byla částí kontinentálního šelfu a kdy příbřežní zóny – zjistila, že s každým prostředím byla spojená jiná skupina ediakarských organismů.  Vzhledem k tomu, že ediakarská fauna představuje počáteční fázi vývoje mnohobuněčného života, není překvapující, že se nevyvinuly jeho všechny možné způsoby. Na konci ediakary jich bylo vyvinuto ne více než tucet z celkem 92 odhadnutých. Během avalonské exploze byly zaznamenány jen čtyři. Největším faktorem omezujícím rozmanitost těchto tvorů byla možná absence tlaku ze strany predátorů.

Ediakarská fauna je označení pro tajemné přisedlé organismy, které na Zemi žily v období ediakara, jež probíhalo před asi 635 až 542 miliony lety. Fosilie těchto organismů pocházejí z celého světa; zástupci fauny představují nejstarší známé mnohobuněčné organismy. Před 575 miliony lety, kdy se Země vymanila z globálního zalednění, možná ediakarská fauna prodělala evoluční radiaci během takzvané avalonské exploze. Zanikla při rychlém rozvoji živých organismů známém jako kambrická exploze. Zřejmě poslední zástupci ediakarské fauny jsou vzácně objevováni ve vrstvách ze středního kambria starých 510 až 500 milionů let, avšak dřívější komunity zanikly na konci ediakary a zanechaly po sobě pouze otisky kdysi prosperujícího ekosystému.

埃迪卡拉生物群(英语:Ediacaran biota)又称艾迪卡拉生物群,包括一群神秘的管状或叶状生物,生活在前寒武纪时代(5亿8000万年前-5亿4200万年前)。


Historie.

Počátek evropské kolonizace Jižní Afriky začal v roce 1652 osidlováním Mysu Dobré Naděje holandskou Východoindickou společností vedenou Janem van Riebeeckem. Navzdory velké převaze kolonistů z Nizozemska sem přicházelo velké množství francouzských hugenotů, kteří utíkali před perzekucí z Evropy a německých vojáků nebo námořníků, kteří se vraceli z Asie. Kolonie zůstala pod nizozemskou nadvládou další dvě století, poté byla v roce 1806 anektována Velkou Británií. Tehdy byla Jižní Afrika domovem asi 26 tisíc Evropanů, z nichž relativní většinu tvořili Nizozemci. Nicméně už v roce 1818 do kolonie přicházely tisíce britských imigrantů. V 30. letech 19. století asi pětina bílých obyvatel kapské kolonie migrovala do jihoafrického vnitrozemí a zde zakládala vlastní státy. Tato migrace je nazývána Velký trek. Nicméně v Kapsku evropská populace dále narůstala a v roce 1865 populace dosáhla čísla 182 tisíc. Mezi lety 1880 až 1910 zde byl zaznamenám příliv Východoevropanů, zejména Židů z Pobaltí.  Příchod evropských kolonistů měl nicméně katastrofální dopad pro původní obyvatele tohoto území, zejména skupiny Khoisanů. V rámci holandské kolonializace byla jejich populace zotročena a zdecimována, a to jak vojensky, tak nechtěně dovezenými pravými neštovicemi. Mezi lety 1904 a 1907 pak v rámci německé kolonializace dokonce docházelo k cílené genocidě těchto skupin. Odhaduje se, že v důsledku těchto událostí zahynulo až 10 000 Khoikhoiů, polovina celé tehdejší populace.  První celostátní sčítání lidu v Jihoafrické republice v roce 1911 zaznamenalo, že bílá populace v Jižní Africe čítala 1,2 milionu osob, v roce 1936 to byly 2 miliony a v roce 1946 2,4 miliony.  V rámci britské dekolonializace byla Jižní Afrika na úkor původních obyvatel předána tamním bělochů, přestože tvořili zhruba jen jednu pětinu tamního obyvatelstva, kteří zde roku 1948 nastolili rasově segregovaný apartheid. V roce 1950 byl zaveden tzv. zákon o registraci populace ("Population Registration Act"), v rámci něhož byl každý občan přiřazen k jedné ze tří „ras“. Rasa se definovala podle fyzických kritérií (barva kůže, vzhled těla, hlavy a dokonce i vlasů) a sociálních kritérií (podle stravovacích návyků nebo příjmení). Jednou z těchto „ras“ byli i bílí Jihoafričané, kteří byli z hlediska apartheidních zákonů nejvýše postavení a oproti ostatním čerpali značné výhody a privilegia, která se promítala do sociálních, pracovních i majetkových práv, například formou cíleného zabírání farm vlastněných nebělochy. Stát v tomto období začal přijímat desítky tisíc imigrantů z různých států Evropy, jako například z Německa, Itálie, Nizozemska, Řecka. V polovině 70. let 20. století šlo například o bílé obyvatele z portugalských kolonií. V roce 1965 se počet jihoafrických bělochů zvýšil na 3,4 miliony, v roce 1973 4 miliony a vrchol přišel v roce 1995, kdy populace čítala 5,2 milionu. Tento počet od konce apartheidu lehce poklesl a drží se na stabilním počtu 4,5 milionu bělochů v rámci celé jihoafrické populace.

Bílí Jihoafričané jsou obyvatelé Jihoafrické republiky pocházející z jakékoli bílé etnické skupiny z Evropy a částí Blízkého východu. V lingvistických, kulturních a historických ohledech se obecně dělí na afrikánsky hovořící potomky původních osadníků Sjednocené východoindické společnosti, známých jako Afrikánci nebo Búrové (zejména potomci nizozemských, německých a francouzských osadníků), a anglofonní potomky převážně britských kolonistů. V roce 2016 bylo 58 % rodilých mluvčích afrikánštiny, 40 % rodilých mluvčích angličtiny a 2 % používalo jiný mateřský jazyk jako například portugalštinu nebo němčinu. Bílí Jihoafričané jsou zdaleka nejpočetnější skupinou s evropským původem v Africe a od ostatních se výrazně liší, kupříkladu Afrikánci si zde vytvořili vlastní jazyk a kulturu.

南非白人(,英语:White South Africans)是来自欧洲任何白人种族群体的南非人口,他们认为自己不是或者不被视为另一个族群的一部分(例如有色人族群)。在语言、文化和历史方面,他们通常可分为说南非语的荷兰东印度公司原始定居者后裔(称为阿非利卡人),以及说英语的英国殖民者后裔。在2016年,57.9%的南非白人以南非语作为母语、40.2%使用英语、1.9%使用如葡萄牙语或德语等的其他语言。南非白人是非洲迄今为止最大的欧洲裔族群。


Objev.

Dvojici hnědých trpaslíků objevil astronom Kevin Luhman z Pennsylvánské státní univerzity a badatelel z Penn State's Center for Exoplanets and Habitable Worlds v snímcích pořízených širokoúhlým satelitem NASA WISE v infračervené vlnové délce 40 cm, v expozicích pořízených mezi prosincem 2009 a únorem 2011; objevové snímky byly pořízeny v období od ledna 2010 do ledna 2011 a objev byl oznámen v roce 2013. Systém byl nalezen porovnáním různých snímků satelitu WISE, kterými byly objeveny objekty s rychlým vlastním pohybem po obloze.  Luhman 16 se nachází v blízkosti galaktické roviny, ve které se náchází velké množství hvězd. Velké množství světelných zdrojů obšwm ztěžuje objev slabých objektů. Tím se vysvětluje, proč objekt, který se nachází poblíž Slunce, již nebyl nalezen v dříve.

Objev společníka.

Sekundární složku systému objevil také Luhman v roce 2013 a byl oznámen ve stejném článku jako objev primární složky systému. Objevový snímek byl pořízen v noci 23. února 2013 pomocí Gemini Multi-Object Spectrograph (GMOS) v Gemini South telescope v Chile. Komponenty systému měli úhlovou vzdálenost 1,5 arcsek, což odpovídá vzdálenosti oddělení 3 AU a rozdílu magnitud byl 0,45 mag.

Předobjevové snímky.

Ačkoli byl tento systém poprvé nalezen na snímcích pořízených družicí WISE v letech 2010-2011, objekt byl zpětně nalezen na snímcích Digitized Sky Survey (DSS, 1978 (IR) & 1992 (red), Infrared Astronomical Satellite (IRAS, 1983), na snímcích Schmidtova dalekohledu observatoře La Silla ESO (1984 (red)), v Guide Star Catalog (GSC, 1995), v Deep Near Infrared Survey of the Southern Sky (DENIS, 1999) a Two Micron All-Sky Survey (2MASS, 1999) a v snímcích družice AKARI (2007).  Na snímku Schmidtova dalekohledu ESO, který byl pořízen v roce 1984, zdroj vypadá podlouhlý jako s pozičním úhlem 138°. Podobnost tohoto pozičního úhlu s rozlišeným párem na snímku GMOS (epocha 2013) a na snímku 1 Luhmana (2013) naznačuje, že časové období mezi lety 1984 a 2013 se může blížit k oběžné době systému, který je daleko od původního odhadu oběžné dráhy Luhmana (2013).

Luhman 16 (WISE 1049−5319, WISE J104915.57−531906.1) je dvojice hnědých trpaslíků v souhvězdí Plachet v jižní části hvězdné oblohy Nachází se ve vzdálenosti 6,5 světelných let (2 pc) od Slunce. Je nejbližší dvojicí hnědých trpaslíků a také nejbližší hvězdný systém nalezený po detailním měření rychlého pohybu Barnardovy hvězdy v roce 1916. Současně se jedná o ve třetí nejbližší hvězdu od Slunce (po Alfě Centauri a Barnardově hvězdě). Primární hvězda má spektrální typ L7.5 a sekundární typ T0.5 ± 1 (a je tedy blízko přechodu L-T). Hmotnost Luhman A a Luhman B je 34 a 28 hmotností planety Jupiter, věk je odhadován na 600 – 800 miliónů let. Luhman 16 A a B se vzájemně obíhají ve vzdálenosti kolem 3,5 AU s periodou oběhu přibližně 27 let.

WISE J104915.57-531906(编号缩写为WISE 1049-5319),或称为Luhman 16,是由两颗棕矮星组成的联星,位于船帆座,距离地球只有6.5光年,发现至今该系统是太阳以外距离地球第三近的,为于1916年发现巴纳德星以后首次发现如此接近地球的恒星。该系统的主星光谱类型为L8 ± 1,而伴星的光谱可能在L型和T型交界附近。该组联星系统成员星之间距离3天文单位,轨道周期大约是25年。


Planetární systém.

V březnu 2017 byly nalezeny dvě exoplanety obíhající Luytenovu hvězdu. Exoplaneta nacházející se dále od hvězdy, označená jako GJ 273 b, je superzemě nacházející se v obyvatelné zóně, kde je určitá šance výskytu vody v tekutém skupenství. Planeta má hmotnost přibližně 2,89 ± 0,26 hmotnosti Země a obíhá ve vzdálenosti 0,09110 ± 0,00002 AU, kde dokončí oběh kolem hvězdy za 18,650 ± 0,006 dní. Zatímco exoplaneta se nachází ve vnitřním okraji obyvatelné zóny hvězdy, dopadající tok záření je jen 1,06 S⊕, takže se jedná o potenciálního kandidáta na planetu s vodou v tekutém skupenství, za předpokladu přítomnosti atmosféry planety. V závislosti na albedu je zde pravděpodobná rovnovážná teplota kolem 206 až 293 K (−67 °C – +20 °C). Druhá bližší exoplaneta GJ 273 c je jedna z nejlehčích dosud objevených exoplanet detekovaných metodou měření radiálních rychlostí s hmotností pouze 1,18 ± 0,16 v poměru k Zemi. Obíhá však příliš blízko hvězdy, oběžná doba činí 4,7234 ± 0,00004 dnů.  GJ 273 b je jedna z nejbližších známých exoplanet obíhající hvězdu v obyvatelné zóně.  V říjnu roku 2017, v rámci "Sónar Calling GJ 273b", projektu METI ("Messaging Extraterrestrial Intelligence") a Sónaru, hudebního festivalu v Barceloně, byla odeslána série celkem tří rádiových signálů směrem k Luytenově hvězdě z radarové antény v Ramfjordmoen v Norsku (EISCAT). Institut SETI se nicméně blíže nevyjádřil k pozorování rádiových vln v okolí této exoplanety. Dle ředitele METI Douga Vakoche se jednalo o hudební soubor 18 písní. Další přenos plánovali vyslat v dubnu roku 2018. Za předpokladu, že zpráva bude přijata přístroji ETI schopnými detekce rádiových vln a lokalizace zdroje, by hypotetická odpověď k Zemi dorazila nejdříve v roce 2043.

Luytenova hvězda (GJ 273) je červený trpaslík v souhvězdí Malého psa ve vzdálenosti 12,36 světelných let (3,79 parseků) od Slunce. Zdánlivá magnituda hvězdy je 9,9, takže je příliš málo jasná na sledování pouhým okem. Je pojmenována po Willemu Jacobu Luytenovi, který v roce 1935 ve spolupráci s Edwinem G. Ebbighausenem jako první určil velikost jejího vlastního pohybu. Tato hvězda má hmotnost přibližně jedné čtvrtiny hmotnosti Slunce, poloměr činí 35 % v porovnání se Sluncem. Hvězda má maximální hmotnost, ve které může být červený trpaslík naprosto konvektivní, což znamená, že většina hvězdy, možná i celá hvězda, je tvořena rozšířenou konvektivní zónou. Ve spektrální klasifikaci je řazena jako M3.5V, s jasností třídy V, což značí skutečnost, že se jedná o hvězdu hlavní posloupnosti. Energie je ve hvězdě tvořena v jádře hvězdy termonukleární fúzí atomů vodíku. Zdánlivá míra rotace hvězdy je těžko měřitelná, ale odhad je, že nebude větší než 1 km/s. Naměřené hodnoty periodických změn povrchové aktivity udávají pomalou periodu rotace kolem 116 dnů (to odpovídá rychlosti ~0,15 km/s). Účinná teplota vnějšího obalu hvězdy je relativně nízká 3150 K; to je důvodem charakteristické červeno-oranžové záře hvězdy typu M. Jedná se o dvacátý druhý nejbližší hvězdný systém od Slunce.

鲁坦星(GJ 273 Recons)是一颗距离大约12.36光年远的红矮星,它的质量大约是太阳的四分之一,直径大约是十分之一,光度非常微弱(大约是太阳的0.0004),并以测量出它自行运动的威廉·雅各·鲁坦为名。它是小犬座内的一颗恒星,与南河三的距离只有0.34秒差距,或是1.11光年。


Příprava a cíle kampaně.

Hlavním iniciátorem kampaně byla organizace Student Nonviolent Coordinating Committee (SNCC), která chtěla poukázat na diskriminaci Afroameričanů při výkonu volebního práva. Aby se mohli Afroameričané v Mississippi registrovat k volbám museli tehdy správně vyplnit voličský test o 21 otázkách a navíc být připraveni zodpovědět libovolnou otázku komise, která se mohla týkat kteréhokoliv z 285 článků ústavy. Komise rozhodovala velmi subjektivně, což v praxi vedlo k tomu, že většině Afroameričanům nebyla registrace umožněna.  V roce 1963 SNCC připravila akci "Freedom Vote", kdy pořádala "volby nanečisto". Akce měla ukázat vůli Afroameričanů volit a jejich názory. SNCC proto zřídila řadu voličských místností v kostelech a obchodech vedených Afroameričany. Těchto voleb se účastnily desítky tisíc Afroameričanů.  V únoru 1964 SNCC a COFO začaly organizovat kampaň Freedom Summer, kdy začaly nabírat stovky dobrovolníků, kteří by přijeli do Mississippi a pomáhali Afroameričanům získat registraci do voličského seznamu. Do léta měli 1000 dobrovolníků z celých USA a několik tisíc dobrovolníků (především Afroameričanů) z Mississippi. Většina dobrovolníků z jiných států USA byli bílí studenti vysokých škol ze severu USA.  Důvodem proč se kampaň odehrála v Mississippi byl prostý fakt, že tento stát měl v roce 1962 nejmenší procento Afroameričanů registrovaných na voličských seznamech (6,2 % oprávněných afroamerických voličů), přičemž tvořili zhruba třetinu obyvatel státu. Stát Mississippi v letech 1890 až 1910 díky státním zákonům zbavil Afroameričany a nejchudší obyvatele faktického výkonu občanských práv. Například byl zaveden poplatek za volbu a testy, které hodnotily bělošské komise. V Mississippi také platily zákony posilující segregaci (oddělené prostory, vymezená místa). Vyčleňovat afroamerické obyvatele z politického a občanského života se státu dařilo až do 60. let, kdy posilovalo hnutí za občanská práva. Afroameričané například nemohli být ani členy soudních porot. Stát si držel svou segregační politiku i přes snahy severu USA a Washingtonu o zajištění občanských práv. Na federální legislativu hledali kličky a další obcházeli. Zaváděli například dědečkovskou klauzuli nebo bílé primárky, ve kterých mohli volit pouze běloši. Afroameričané byli také zastrašováni. Ve státě aktivně působil Ku Klux Klan a často docházelo k lynčování.  Během deseti týdnů konání kampaně se přidaly i další organizace. Lékařskou a edukativní podporu dodala organizace Medical Committee for Human Rights (MCHR), bezplatnou právní podporu a poradenství zase NAACP Legal Defense and Educational Fund, National Lawyers Guild (NLG) nebo Lawyers' Committee for Civil Rights Under Law (LCCR).

Násilnosti.

Mnoho bělošského obyvatelstva Mississippi se postavilo proti snahám kampaně a proti studentům z jiných států. Místní obyvatelé obtěžovali dobrovolníky, noviny o nich psali jako o zarostlých a nemytých individuích". Mississippská organizace Mississippi State Sovereignty Commission, lokální policie, ale také Ku Klux Klan často sahali k obtěžování, násilí, bití a žhářství proti dobrovolníkům a jejich centrům.  Během desetitýdenního projektu bylo:  První oběti si kampaň vybrala hned na svém začátku. Dne 21. června 1964 byli uneseni a zavražděni tři aktivisté.Do vraždy byli zapleteni šerif oblastní policie, členové obecní policie a Ku Klux Klan. Vyšetřování vedl Federální úřad pro vyšetřování (FBI). V červenci 1964 do Mississippi přijel ředitel FBI J. Edgar Hoover, aby tam založil první tamní pobočku. Místní zmizení aktivistů označovali za hoax aktivistů, který měl do oblasti přivést média a tlačit na změnu hodnot a jejich způsobu života. Nicméně těla obětí byla po necelých dvou měsících skutečně nalezena. Avšak ani po nalezení těl a označení podezřelých FBI stát Mississippi odmítl vést soud ve věci obvinění z vraždy. Pachatelé proto byli souzeni dle federálního práva za porušení občanských práv. Devět pachatelé bylo odsouzeno k 3 až 10 letům vězení. Nicméně nejvíce si odseděli 6,5 roku.  Během vyšetřování FBI byla nalezena dvě další těla. Patřila afroamerickým studentům, kterými byli Charles Eddie Moore a Henry Hezekiah Dee. Stát Mississippi již v květnu potrestal Afroameričany zapojené v kampani. V roce 1964 bylo vyloučeno celkem 600 studentů místní univerzity Alcorn State University. Dalších 5 osob zůstalo po létu 1964 pohřešovaných, místní policie po nich odmítla vyhlásit pátrání.

Výsledky kampaně.

Kampaň pomohla k založení politické strany Mississippi Freedom Democratic Party, která sdružovala afroamerické i bělošské obyvatele Mississippi, kteří se stavěli proti segregaci. Byli protestní stranou proti státní Mississippi Democratic Party, jejímiž členy byli převážně běloši a zastupovali bělošské obyvatele obhajující segregaci.  Prezident Lyndon B. Johnson také pod tlakem médií a pobouření obyvatel severu USA nad situací v Mississippi dokázal prosadit nový voličský a občanskoprávní zákon Civil Rights Act of 1964. Ten zakazoval diskriminaci voličského práva (na základě rasy, vyznání, pohlaví či původu). Jasně stanovil jednotná a všem společná pravidla registrace voličů.  Nicméně před blížícími se prezidentskými volbami Lyndon B. Johnson odmítl zrušit vazbu k Demokratické straně Mississippi Democratic Party a místo ní podpořit Mississippi Freedom Democratic Party. Johnson se obával ztráty podpory voličů z jihu USA.  Během léta 1964 bylo také zřízeno 30 až 40 "letních škol svobody", které byly alternativou pro naprosto segregované a podfinancované veřejné školy pro Afroameričany. Během léta do škol docházo 3 500 tisíce studentů. Ve školách se vyučovaly také pro černošské školy státem zakázané předměty - historii Afroameričanů a občanská práva. Stejně tak byly založeny knihovny a poradenská centra.  Kampani se sice nepomohlo okamžitě navýšit počet registrovaných Afroameričanů, ale dokázala téma dostatečně zviditelnit a pomoci prosadit nový federální zákon o voličských právech. Současně došlo k zásadnímu narušení právní praxe dle segregačních zákonů Jima Crowa. Při volbách roku 1964 nedošlo k žádným viditelným změnám, čím narostla rovněž frustrace místních Afroameričané vůči bělošským aktivistům, které začali vnímat jako nadřazené paternalisty. Frustrace vedla k podpoře násilnější větve hnutí za občanská práva, která používala slogan Black Power. Většina dobrovolníků se z Mississippi vrátila v naprosté deziluzi z přežívajícího silného rasismu a bezpráví, které v Mississippi stále panovalo.  Stát Mississippi schválil federální zákon o občanských právech v roce 1965. Ovšem diskriminace černošských voličů pokračovala celou další dekádu. Své plody kampaň přinesla až v osmdesátých a devadesátých letech, kdy se Mississippi zařadilo mezi státy s nejvíce volenými Afroameričany.

Freedom Summer, nebo také Mississippi Summer Project, byla dobrovolnická kampaň ve Spojených státech amerických, která byla spuštěna v červnu 1964 s cílem registrovat afroamerické občany státu Mississippi do voličských seznamů, protože i v šedesátých letech byli stále Afroameričané v řadě států USA diskriminováni a kráceni na svých občanských právech. Projekt rovněž založil řadu škol svobody a domů svobody, které měly být centrem pomoci a poradenství pro Afroameričany. Projekt byl připraven organizací Council of Federated Organizations (COFO), což byla sdružující organizace spojující mississippské pobočky organizací Student Nonviolent Coordinating Committee (SNCC), Congress of Racial Equality (CORE), National Association for the Advancement of Colored People (NAACP) a Southern Christian Leadership Conference (SCLC).

自由之夏(Freedom Summer),或称密西西比夏日计划(Mississippi Summer Project)是1964年6月由联合组织理事会策划的美国志愿活动,目标是推广密西西比的非洲裔美国人的投票登记。这些非洲裔美国人由于选民登记及其他法例的限制,一直无法获得投票权。计划参与者包括密西西比黑人以及超过一千名来自另一个州的白人。活动其间,参与者受到三K党、警方、州政府及当地政府的暴力袭击,包括欧打、纵火、非法拘捕。三名参与者遭到谋杀。这个计划同时也在密西西比的小镇设立许多自由学校、自由之家以及社区中心,以帮助当地的黑人。


Vražda Emmetta Till.

Vražda.

Emmett Till se narodil a vyrůstal v Chicagu na severu USA. V roce 1955 přicestoval do Mississsippi navštívit své příbuzné. V lokálním obchodě v obci Money mluvil s místní bílou jednadvacetiletou provdanou prodavačkou Carolyn Bryantovou. Obsah hovoru je předmětem sporů, ale faktem zůstává, že Till byl obviněn, že se ženou flirtoval. Avšak Bryantová po letech uvedla, že v roce 1955 sdělila vymyšlenou výpověď, ve které obvinila Tilla z obtěžování. O několik dnů později přijeli Roy Bryant (manžel Carolyn Bryantové) a jeho nevlastní bratr J.W. Milam před dům Tillova strýce a požadovali vydání Emmetta Tilla. Chlapce unesli, zbili, zmrzačili a nakonec zavraždili střelou do hlavy. Tělo hodili do řeky Tallahatchie. O tři dny později bylo vyplavené tělo nalezeno.

Pohřeb.

Tělo Emmetta Tilla bylo převezeno do rodného Chicaga, kde jeho matka Mamie Tillová trvala na veřejném pohřbu s otevřenou rakví. Následky brutality útoku měly šokovat a upozornit celou zemi na perzekuci afroamerických obyvatel, rasismus, barbarství lynčování a křehkost americké demokracie. Pohřbu se účastnily desítky tisíc lidí. Fotografie zmrzačeného těla byly navíc publikovány v časopisech a novinách, které se zaměřovaly na afroamerické čtenáře. Vražda Emmetta Tilla byla jedním z prvních klíčových momentů aktivace celostátní podpory pro aktivity hnutí za občanská práva.

Soudní proces.

Roy Bryant a J.W. Milam byli obviněni z únosu a vraždy Emmetta Tilla. V září 1955 stanuli před soudem a zcela bílou porotou. Soud je zprostil viny. Odůvodnění soudu bylo takové, že nalezené tělo bylo ve stavu, kdy nemohlo být jasně prokázáno, že se jedná o Emmetta Tilla. Bryant a Milam v roce 1956, chráněni právní klauzulí o nemožnosti být obviněni z aktů, za které byli již jednou souzeni, prodali svůj příběh časopisu Look. V rozhovoru přiznali, že Tilla zavraždili. Soud byl provázen masivním zájmem médií a byl zásadním momentem pro další aktivity hnutí za občanská práva. V roce 2004 Ministerstvo spravedlnosti Spojených států amerických případ znovu otevřelo. Exhumovalo Tillovo tělo a na základě DNA bylo spolehlivě identifikováno. Rakev, ve které byl Till pohřben byla předána do sbírek Smithsonian Institution a vystavena.

Dopady.

Organizace National Association for the Advancement of Colored People (NAACP) požádala Tillovu matku Mamie, aby spolu s organizací objela zemi a pomohla sbírat prostředky pro aktivity hnutí za občanská práva. Šlo o jednu z nejúspěšnějších fundraisingových kampaní NAACP. Vražda Tilla je jedním z prvních momentů občanskoprávní revolty Afroameričanů, která eskalovala v 60. letech 20. století. Vražda rovněž přivedla pozornost hnutí za občanská práva do státu Mississippi.  V Montgomery ve státě Alabama bylo pořádáno smuteční shromáždění, které vedl Martin Luther King Jr. Účastnila se ho například také Rosa Parksová, která se poté měla stát dalším klíčovým symbolem hnutí za občanská práva. Již v prosinci 1955 její čin započal bojkot autobusové dopravy v Montgomery, který vyústil v zakázání rasové segregace ve veřejné dopravě.

Emmett Louis Till (25. červenec 1941 – 28. srpen 1955) byl afroamerický chlapec, který byl zavražděn během lynče v Mississippi v roce 1955. Příčinou lynče bylo obvinění bílé prodavačky, která uvedla, že ji chlapec během nákupu obtěžoval. Brutalita vraždy a fakt, že obvinění byli soudem osvobozeni, přivedl pozornost k perzekuci afroamerického obyvatelstva USA. Emmett Till se po své smrti stal jedním ze symbolů hnutí za občanská práva.

爱默特·路易斯·提尔(英语:Emmett Louis Till,1941年-6月-1955年-8月)是一名非裔美国人,他在访问密西西比的亲属时与一名21岁的白人女子卡罗琳·布莱恩特(Carolyn Bryant)谈了话,几天后其夫罗伊与其同父异母兄弟J. W. Milam一起绑架了提尔并杀死他后抛尸河中,因为Carolyn撒谎说提尔调戏并强迫他,所以他们认为提尔在调戏卡罗琳。此案引起了媒体广泛关注,但是在北边法庭都是白人,两凶手被无罪释放,之后在一事不再理(被释者不得再受审)的保护下他们向杂志表明自己确实杀了提尔。


Historie jízd svobody.

Počátky.

Freedom Riders (jezdci svobody) se inspirovali cestou smíření z roku 1947, kterou organizovali Bayard Rustin a George Houser s cílem protestovat proti rasové segregaci ve veřejné dopravě. Cesta smíření měla otestovat rozsudek Nejvyššího soudu USA z případu Morgan v. Virginia, který v roce 1946 ukotvil, že rasová segregace v mezistátní veřejné dopravě je protiústavní. Tehdejší aktivisté byli zatčeni a odsouzeni k nuceným pracem. V roce 1961 jezdci svobody stejně tak chtěli otestovat rozsudek Nejvyššího soudu USA z případu Boynton v. Virginia, který v roce 1960 postavil rasovou segregaci v dopravě mimo zákon, včetně čekáren a restaurací na nádražích.  První jízda svobody začala dne 4. května 1961 ve Washingtonu ve dvou autobusech - společností Greyhound Lines a Trailways. Posádku vedl James Farmer, ředitel organizace Congress of Racial Equality (CORE). 13 jezdců tvořilo sedm Afroameričanů a šest bělochů. Původní cíl bylo projet Virginii, Severní a Jižní Karolínu, Georgii, Alabamu, Mississippi a skončit v Louisianě v New Orleans, kde se mělo konat shromáždění. Většina jezdců byli členové CORE nebo SNCC.  Taktikou bylo, aby jeden smíšený pár seděl na stejné sedačce, jeden Afroameričan seděl vepředu autobusu (což byla místa zpravidla vyhrazená pro bělochy), ostatní měli sedět libovolně ve zbytku autobusu. Jeden člen jezdců vždy musel sedět na sedadle dle místních zákonů, aby se vyhnul zatčení a mohl případně zavolat do ústředí CORE, aby připravili propuštění na kauci.  Cesta přes Virginii a Severní Karolínu se obešla bez větších komplikací. Avšak již ve městě Charlotte byl jeden z jezdců zatčen. Ve městě Rock Hill v Jižní Karolíně došlo k napadení jednoho z jezdců. K dalším zatčením došlo ve městech Winnsboro v Jižní Karolíně a Jackson v Mississippi.

Incidenty v Alabamě.

K největším střetům došlo v Alabamě. V Birminghamu policejní komisař Bull Connor spolu s policistou Tomem Cookem a místní buňkou Ku Klux Klanu, organizovali protesty proti jezdcům svobody. Jejich cílem bylo ukončit celou akci. Tamní organizace byla infiltrována agentem FBI, který později vypověděl, že bylo dohodnuto, že policie nechá patnáctiminutové okno, kdy může dav beztrestně napadnout jezdce svobody. K jednomu útoku mělo dojít ve městě Anniston, ke druhému poté v Birminghamu.  Dne 14. května, na Den matek, byl napaden první ze dvou autobusů s jezdci svobody na palubě (autobus společnosti Greyhound). Útok vedl klan v Annistonu. Zablokovali výjezd autobusu z nádraží a propíchli mu pneumatiky. Porouchaný autobus odvezli kousek za město a tam ho zapálili. Klan se pokoušel udržet cestující v autobuse, aby uhořeli. Těm se ale podařilo z hořícího autobusu utéct. Venku je členové klanu zbili. Mezitím dorazily jednotky dopravní policie a varovnými výstřely rozehnaly dav a zachránily cestující před lynčem. Zranění byli převezeni do místní nemocnice, ale většině byla odmítnuta větší péče. Téhož večera se před nemocnicí začínal shlukovat dav. V noci místní reverend a člen hnutí za občanská práva Fred Shuttlesworth zorganizoval převoz zraněných do bezpečí.  Autobus společnosti Trailways dorazil na nádraží v Annistonu hodinu po autobusu společnosti Greyhound. Autobus byl přepaden osmi členy Ku Klux Klanu, kteří následně zbili cestující. Poté, co dorazili do Birminghamu, byl autobus opět obklíčen davem, který shromáždil Ku Klux Klan ve spolupráci s komisařem Connorem. Členové klanu opět brutálně zbili cestující. Mezi útočícími členy klanu byl také infiltrovaný agent FBI. Největšímu násilí čelili bílí jezdci svobody. Například aktivista James Peck po útoku potřeboval padesát stehů na zranění, která utrpěl zejmná na hlavě. Peck byl nejdříve odvezen do nemocnice Carraway Methodist Medical Center, ta mu ovšam odmítla poskytnout péči, poté byl převezen do nemocnice Jefferson Hillman Hospital. Celý incident přivedl pozornost médií. Ministr spravedlnosti Robert Kennedy poslal do Birminghamu svého asistenta Johna Seigenthalera, který měl situaci zklidnit. I přes zranění a neustále sílící hrozby se jezdci svobody rozhodli v cestě pokračovat. Robert Kennedy jim přislíbil eskortu do města Montgomery. Ale mezitím se v Montgomery začal shromažďovat další dav protestujících. Společnost Greyhound navíc oznámila, že její řidiči odmítají vézt jezdce svobody z důvodu vážného nebezpečí. Jezdci se proto rozhodli, že již v jízdě pokračovat nebudou a že se přepraví letecky rovnou do New Orleans. Nicméně s problémy se potýkali i na letišti, kde někdo nahlásil bombu.

Jezdci svobody z Nashvillu.

Ihned poté, co se původní jezdci svobody rozhodli cestu přerušit, se aktivistka Diane Nashová z organizací Nashville Student Movement a SNCC rozhodla v cestě pokračovat. Myslela si, že jinak by hnutí vyslalo signál, že k zastavení aktivit hnutí vždy postačí dostatečné násilí. Dne 17. května vyjelo z Nashvillu nových 10 jezdců svobody. Po příjezdu do Birminghamu byli na rozkaz komisaře Connora zatčeni. Ve vězení studenti neustále zpívali písně o svobodě. Connor se je proto rozhodl odvést na hranici Tennessee a tam je propustil. Studenti se okamžitě vydali zpět do Birminghamu.  V Birminghamu se k nim přidali dva z původních jezdců, kteří tam zůstali. K pokračování cesty mělo dojít 19. května. Ale autobusové nádraží bylo opět obklíčeno protestujícím davem a řidiči odmítli vyjet. Na autobus museli jezdci svobody čekat celou noc v obležení protestujícího davu. Pod tlakem Kennedyho vlády musela společnost Greyhound ustoupit a vypravit autobus s jezdci svobody. Po intenzivních jednáních Kennedyho aparátu s guvernérem Alabamy Johnem Pattersonem, byl guvernér nucen veřejně zajistit ochranu jezdcům svobody. Do Montgomery jel autobus neustále rychlostí kolem 90 mílí za hodinu v doprovodu dopravní policie.  Dopravní policie opustila autobus na hranici území města Montgomery. Na autobusovém nádraží na jezdce svobody již čekal další protestující dav. Cestující byli znovu brutálně zbiti. Místní policie nijak nezasáhla. Napadeni byli také přítomní novináři. Následující večer, 21. května, se u kostela First Baptist Church reverenda a aktivisty Ralpha Abernathyho v Montgomery sešlo 1500 osob na podporu jezdců svobody. Mezi řečníky byli také reverend Martin Luther King Jr., reverend Fred Shuttlesworth a aktivista James Farmer. Mezitím dorazil dav 3000 bělochů, který napadl shromážděné posluchače. Na pořádek dohlížela jen hrstka členů United States Marshals Service, kteří nedokázali takovou situaci zvládnout. Místní policie opět nezasáhla. Aktivisté proto požádali o ochranu prezidenta Kennedy. Ten guvernérovi Pattersonovi jasně vzkázal, že buď zajistí ochranu občanům USA, nebo do státu pošle armádu. Guvernér vyslal Národní gardu, aby dav rozehnala.

Taktika zaplnění věznic.

Dne 22. května dorazily do Montgomery nové týmy jezdců svobody, aby pokračovaly v cestě. Mezitím prezident Kennedy vedl jednání s guvernéry Alabamy a Mississippi, jejichž výsledkem bylo zajištění ochrany pro cestu jezdců svobody těmito státy. Výměnou za policejní doprovod byl příslib federální vlády, že nebude zasahovat proti zatýkání aktivistů během porušování segregačních zákonů. Dne 24. května jezdci dojeli do Mississippi pod ochranou Národní gardy a dálniční policie. Nicméně na nadráží byli ihned zatčeni. Další vlna jezdců svobody byla zatčena již rovnou v Montgomery. Do Mississippi cestovali další a další jezdci svobody. Novou taktikou bylo naplnit vazební vězení na stanicích. Po jejich naplnění byli zadržení aktivisté převáženi do nechvalně známé věznice Mississippi State Penitentiary, kde byli uvězněni v části s největší ochranou. Museli být pouze ve spodním prádle, neměli právo na kontakt s vnějším světem, ani na vycházky na dvůr. Poté, co odmítli přestat zpívat písně o svobodě, jim byly zabaveny matrace a hygienické příslušenství. Postupně bylo zadrženo 300 aktivistů, kteří chtěli pokračovat v jízdách svobody. Zatčení získali podporu místní organizace Womanpower Unlimited, která vybírala prostředky na nákup hygienických potřeb, jídla a časopisů pro vězně.

Kennedy volá po příměří.

Kennedy vyzval obě strany konfliktu k příměří. Chování jezdců svobody označil za nevlastenecké, jelikož destabilizovali obraz USA během vyhrocených chvil studené války. USA sklízelo kritiku od Sovětského svazu za rasismus a potlačování občanských práv Afroameričanů. Robert Kennedy například oznámil, že jeho ministerstvo spravedlnosti nemůže stát ani na jedné straně konfliktu. Kvůli mezinárodnímu tlaku Robert Kennedy vyzval dopravní společnosti, aby ukončily rasovou segregaci dle rozsudků Nejvyššího soudu.  CORE, SNCC a SCLC odmítly přestat s protesty. Naopak zřídily Freedom Riders Coordinating Committee, který měl koordinovat další a další přílivy jezdců svobody během léta 1961. Celkem se odhaduje, že se jízd svobody účastnilo kolem 450 osob, z nichž bylo 300 zatčeno jen v Mississippi. Většinu tvořili mladí muži, studenti. Jezdci svobody protestovali nejen proti rasové segregaci ve veřejné dopravě, na zastávkách a nádražích, ale také v restauracích, jídelnách a v hotelech. Tato taktika se osvědčila především u velkých řetězců. Hotely, které měly pobočky i na severu USA se bály celostátního bojkotu a proto jako první postupně opouštěly segregaci.  V polovině června 1961 jezdci svobody dorazili do Tallahassee na Floridě. Odtamtud měli odletět zpět domů. Nicméně ještě předtím se chtěli najíst v restauraci pouze por bílé. Majitel raději restauraci zavřel, než aby je obsloužil. Nicméně jezdci trpělivě čekali než restaurace zase otevře, přičemž zmeškali svůj let.  V srpnu 1961 byla pořádána speciální jízda svobody na podporu militantního aktivisty Roberta F. Williamse z města Monroe v Severní Karolíně. Williams vyzýval k použití násilí proti násilí. Sám byl za tato slova suspendován v organizaci NAACP. Jezdci svobody byli v Monroe brutálně zbiti Ku klux klanem a místními obyvateli. Policie nazasáhla. Po zbití byli jezdci zatčeni a uvězněni. Incident se přenesl do nepokojů ve městě. Robert F. Williams vedl obranu černošských čtvrtí. Williams v této situaci zadržel bílý pár, který byl právě přítomný ve čtvrti. Za to byl později obviněn z únosu a místní policie požadovala po FBI, aby ho zatkli. William si byl jistý, že by se stal obětí lynče, proto z města uprchl a později odletěl ze země. Azyl mu poskytla Kuba. Za únos byli přesto odsouzeni další aktivisté.

Výsledky.

V září 1961 bylo plánováno masové shromáždění ve Washingtonu na podporu jezdců svobody. V listopadu 1961 byla konečně prosazena legislativa, která přikazovala, že na všech mezistátních dopravních linkách, včetně autobusů, nádraží, zastávek, jídelen, pítek apod. končí rasová segregace.

Freedom Riders bylo označení pro aktivisty hnutí za občanská práva, kteří využili mezistátních autobusových linek pro procestování center jihu USA, kde chtěli upozornit na přetrvávající rasovou segregaci. Jízdy probíhaly v roce 1961 v reakci na rozsudek Nejvyššího soudu v případu Boynton v. Virginia, který postavil rasovou segregaci v dopravě mimo zákon, včetně čekáren a restaurací na nádražích. Avšak státy jihu USA se odmítly novému pořádku podvolit a v praxi se nic nezměnilo. Federální vláda sama zákon nijak nevynucovala. První Freedom Riders vyjeli z Washingtonu na začátku května 1961. Cesta měla skončit za 13 dní v New Orleans.

自由乘车者是指美国的民权活动家们从1961年开始的乘坐跨州巴士前往种族隔离现象严重的美国南部,以检验美国最高法院针对波因顿诉弗吉尼亚案(Boynton v. Virginia)(1960)和 艾琳·摩尔根诉弗吉尼亚州案(Irene Morgan v. Commonwealth of Virginia)(1946)判决的落实情况。


Registrované partnerství.

20. ledna 2008 se Uruguay stala první latinskoamerickou zemí, která umožnila homosexuálním párům na celostátní úrovni uzavírat registrované partnerství ("Ley de Unión Concubinaria").  Návrh zákona z dílny senátorky Margarity Percovichové za Širší frontu ("Broad Front") přijala Sněmovna reprezentantů 29. listopadu 2007. Už tou dobou byl Senátem schválen zákon podobného typu. Obě komory uruguayského parlamentu se pak následně shodly na finální podobě zákona o registrovaném partnerství, který přijaly 19. prosince téhož roku. 27 prosince jej podepsal uruguayský prezident Tabaré Vázquez. 10. ledna 2008 byl nový zákon publikován v promulgační listině. Účinným se stal 20. ledna 2008. První registrované partnerství bylo uzavřeno 17. dubna 2008.  Zákon umožňuje heterosexuálním a homosexuálním párům stvrdit své soužití prostřednictvím registrovaného partnerství, žijí-li ve společné hospodařící domácnosti po dobu 5 let, a poskytuje jim téměř stejná práva a povinnosti vyplývající z manželství, včetně pozůstalostních důchodů, dědických práv a společného majetku.  O uruguayskou vládou podporovaném návrhu zákona umožňujícím homosexuálním párům adopci dětí diskutoval parlament na jaře 2008. Homoparentální adopce měly podporu i u prezidenta Vázqueze. Naopak silně proti se stavěla Katolická církev. Sněmovna reprezentantů přijala návrh zákona o adopcích dětí homosexuálními páry 27. srpna 2009. Pro bylo 40 poslanců, proti 13. 9. září byl návrh přijat Senátem. Pro hlasovalo 17 senátorů, proti 6. 18. září 2009 jej podepsal prezident a Uruguay se stala první jihoamerickou zemí, která umožnila homosexuálním párům společnou adopci dětí.

Stejnopohlavní manželství.

25. května 2009 slíbila senátorka Percovichová, že pokud Širší fronta vyhraje nadcházející parlamentní volby, tak předloží návrh zákona, který by umožnil homosexuálním párům uzavírat manželství. V říjnu získala Širší fronta v obou komorách uruguayského parlamentu většinu a její prezidentský kandidát José Mujica rovněž vyhrál volby. V červenci 2010 oznámili zákonodárci koaliční Širší fronty, že předloží návrh zákona o homosexuálních sňatcích. Na zpracování návrhu příslušného zákona se spolupodílela také Michelle Suárezová Bértorová, první uruguayská transgender prokurátorka, která mimo jiné také spolupracovala s LGBT organizací "Černá ovce". 25. července 2010 podpořil zákon i bývalý uruguayský prezident Julio María Sanguienetti (Strana Colorado). Proti se naopak postavil exprezident Luis Alberto Lacalle (Národní strana).  V dubnu 2011 prezentoval uruguayský zákonodárce Sebastián Sabini z Hnutí za lidovou iniciativu ("Movement of Popular Participation"), které je jednou z koaličních stran Širší fronty, návrh příslušného zákona o stejnopohlavním manželství. 6. září 2011 byl návrh zákona o stejnopohlavním manželství předložen Sněmovně reprezentantů.  V červnu 2012 uznal uruguayský soud stejnopohlavní manželství uzavřené v cizině. Své rozhodnutí opřel o skutečnost, že uruguayské zákony stejnopohlavní manželství oficiálně nezakazují, a že všichni Uruguayci mohou žádat soudy o uznání jejich zahraničního sňatku bez ohledu na to, zda je jejich protějškem stejného nebo opačného pohlaví. Proti soudnímu rozhodnutí bylo nicméně podáno odvolání.  V červnu 2012 oznámil resort školství, že uruguayský parlament začne rozpravu na téma stejnopohlavního manželství před koncem roku 2012. 4. července 2012 se návrhem zákona zabýval Ústavněprávní výbor Sněmovny reprezentantů. Ten s ním pak 28. listopadu 2012 vyjádřil souhlas. 5. prosince k němu připojil pozměňovací návrhy a dal jej k finálnímu hlasování.  12. prosince 2012 byl návrh přijat Sněmovnou reprezentantů. Pro bylo 81 z 87 přítomných poslanců. 19. března 2013 vyjádřila s návrhem souhlas Ústavněprávní výbor Senátu s drobnými úpravami a připomínkami. 2. dubna 2013 byl pozměněný návrh přijat Senátem. Pro bylo 23 senátorů, proti 8. 10. dubna 2013 přijala Senátem pozměněný návrh zákona o stejnopohlavním manželství i Sněmovna reprezentantů. Pro bylo 71 poslanců, proti 21. 3. května byl zákon podepsán uruguayským prezidentem Josém Mujicou. Účinným se stal 5. srpna 2013.  Hlasování uruguayského senátu, 2. duben 2013

První stejnopohlavní manželství.

První stejnopohlavní manželství bylo uzavřeno ihned 5. srpna 2013 v Montevideu. Z důvodu špatného zdravotního stavu jednoho z nastávajících se svatební obřad uskutečnil v nemocnici.

Statistiky.

Rok po legalizaci stejnopohlavních sňatků využilo této možnosti 134 homosexuálních párů. Všechny svatby se uskutečnily v hlavním městě Montevideu. Cca 200 homosexuálních párů uzavřelo manželství v celé zemi.

Veřejné mínění.

Podle průzkumu Factum z listopadu 2011 podporovalo legalizaci stejnopohlavního manželství 52 % Uruguayců, zatímco 32 % bylo proti, 10 % neutrálních a 6 % nemělo jasný názor.  Průzkum Cifra uskutečněný mezi 29. listopadem a 6. prosincem 2012 shledal, že 53 % Uruguayců podporuje stejnopohlavní manželství, 32 % je proti a 15 % nemá jasný názor.  Jiný průzkum, taktéž od Cifra, uskutečněný mezi 22. únorem a 4. březnem 2013 ukázal 54 % podporu stejnopohlavního manželství. 32 % bylo proti, 9 % nerozhodnutých a zbývající 4 % neměla jasný názor.  Podle průzkumu Pew Research Center uskutečněným mezi 22. listopadem 2013 a 8. lednem 2014 podporovalo legalizované stejnopohlavní manželství 62 % Uruguayců, zatímco 31 % bylo proti.

Stejnopohlavní manželství je v Uruguayi legální od 5. srpna 2013. Návrh příslušného zákona byl přijat Poslaneckou sněmovnou 12. prosince 2012 v poměru hlasů 81:6 a následně Senátem s menšími pozměňovacími návrhy 2. dubna 2013 v poměru hlasů 23:8. Pozměněný návrh pak následně znovu přijala Poslanecká sněmovna v poměru hlasů 71:12 10. dubna 2013. 3. května 2013 jej podepsal uruguayský prezident.

2007年12月27日,乌拉圭总统巴斯克斯签署认可同性民事伴侣关系的法案。2008年1月1日,乌拉圭认可同性民事伴侣关系的法案正式生效。2009年8月27日,乌拉圭众议院以40票赞成、13票反对通过允许同性伴侣领养孩子的法案。9月9日,乌拉圭参议院以17票赞成、6票反对通过允许同性伴侣领养孩子的法案。


Historie.

Revoluční námořnictvo (1898–1901).

Filipíny byly až do konce 19. století španělskou kolonií. Roku 1898 vypukla španělsko-americká válka, jejíž důležitou epizodou byla španělská prohra v bitvě v Manilské zátoce. Američané po ní potřebovali pomoc filipínských zastánců nezávislosti, a proto jim mimo jiné darovali člun z potopeného křižníku "Reina Cristina". Plavidlo pojmenované "Magdalo" se stalo první lodí filipínského revolučního námořnictva, které doplnilo několik původně španělských ozbrojených parníků a obchodních lodí. Dne 20. května 1898 na něm byla vyvěšena filipínská vlajka. Toto datum je oslavováno jako den vzniku filipínského námořnictva. Revoluční flotila se úspěšně zapojila do filipínské revoluce, po jejímž úspěchu byla vyhlášena Filipínská první republika. Nedokázalo však vzdorovat americké invazi roku 1898. Po filipínsko-americké válce se v roce 1901 Filipíny staly kolonií Spojených států amerických.

Americkou kolonií (1901–1946).

V roce 1916 byla Filipínám udělena tzv. omezená autonomie. V zemi získala vliv americká námořní tradice. Roku 1939 byly na Filipínách vytvořeny pobřežní obranné síly Off Shore Patrol (OSP), skládajících se z torpédových člunů "Luzon" (Q-111), "Abra" (Q-112) a "Agusan" (Q-113). Do konce roku byly dodány ještě dva čluny a třetí roku 1941. Poté vypukla druhá světová válka v Pacifiku, během které byly Filipíny okupovány Japonskem a OSP zaniklo.

Po získání nezávislosti (od 1946).

OSP bylo 1. října 1945 reaktivováno, dále rozšiřováno a později se stalo základem obnoveného filipínského námořnictva. Filipíny získaly nezávislost roku 1946, v říjnu 1947 bylo OSP přejmenováno na Philippine Naval Patrol (PNP) a konečně 5. ledna 1951 na filipínské námořnictvo. Americká vojenská přítomnost však zůstala zachována, včetně velké námořní základny Subic Bay, což jim pomáhalo například během vietnamské války. Země obdržela rozsáhlou americkou vojenskou pomoc, včetně množství lodí pocházejících z doby druhé světové války.  V 60.–80. letech se pozornost ozbrojených sil soustředila na potlačování komunistických povstání (např. na ostrově Mindanao). Prioritu měla armáda a letectvo, zatímco podfinancované námořnictvo provádělo blokádu, palebnou podporu a přepravu vojáků. Největší posilu námořnictva v tomto období paradoxně znamenala plavidla námořnictva Vietnamské republiky, která uprchla po pádu Jižního Vietnamu roku 1975.  V letech 1966–1986 zemi diktátorsky vládl prezident Ferdinand Marcos podporovaný Spojenými státy. Americké námořnictvo a letectvo Filipíny opustilo až v 90. letech 20. století. Americké rozhodnutí však vychýlilo rovnováhu sil v oblasti, kde bylo dlouhodobě napětí např. kvůli sporům o Spratlyovy ostrovy. Čína si činí nárok na 90% oblasti Jihočínského moře a své nároky prosazuje velmi asertivně. Filipínské námořnictvo bylo na počátku 90. let slabé a zastaralé, neboť jeho jádro stále tvořila druhoválečná plavidla na samé hranici životnosti. Proto byl roku 1995 přijat zákon o modernizaci námořnictva. Dle něj mělo námořictvo získat tři fregaty, šest korvet, 12 oceánských hlídkových lodí a 12 raketových člunů. Také tento plán zůstal nenaplněn, stejně jako mnohé další a filipínské námořnictvo patří mezi nejslabší v oblasti. V 90. letech byly získány jen dvě výsadkové lodě třídy "Bacolod City" a série menších hlídkových člunů. Dále byla po roce 2008 zařazena výsadková loď "Tagbanua" (AT-296), která se stala největší domácími loděnicemi postavenou válečnou lodí (původně jí byl dělový člun "Aguinaldo").  Další dílčí posílení nástalo po roce 2010. Námořnictvo nejprve získalo tři starší velké kutry třídy "Hamilton", přičemž probíhá dodávka dvou velkých výsadkových lodí třídy "Makassar" a stavba dvou moderních fregat třídy "HDF-3000". Námořnictvo roku 2018 získalo svůj první specializovaný protiponorkový vrtulník AW159 Wildcat a má objednány též protilodní střely Spike-ER. Díky podpoře Japonska navíc od roku 2016 probíhá dodávka 10 nových hlídkových lodí třídy "Tubbataha" pro pobřežní stráž.  Přinejmenších od 90. let by filipínské námořnictvo chtělo získat vlastní ponorky, avšak neúspěšně. Mezitím je začala provozovat řada okolních zemí (Vietnam, Singapur, Malajsie aj.).

Filipínské námořnictvo je jednou ze složek ozbrojených sil Filipín. Tvoří jej cca 74 plavidel a 24 000 osob. Má oddíl námořní pěchoty i svou leteckou složku. Spolupracuje s pobřežní stráží. Námořnictvo využívá pestrou směs starých a novějších plavidel. Filipínské válečné lodě nesou před jménem označení BRP. Dlouhodobě se potýká s nedostatkem financí, což podvazuje jeho možnosti. V roce 2008 připustilo, že mu schází kapacita pro obranu Spratlyových ostrovů, o které vede spor několik států, včetně Čínské lidové republiky.

菲律宾海军(英文:Philippines Navy)为菲律宾武装部队的组合部分之一,有3座分别位于三格莱/卡维持、三宝颜及宿务的基地,规模约22,000名正规人员(其中菲律宾海军陆战队约8,000名人员和菲律宾海岸警卫队约3,000名人员)和约12,000名预备人员。


Historie kláštera.

Až do roku 1688 tato místnost sloužila jako refektář olivetského kláštera "Santa Maria di Monteoliveto". Po roce 1688, kdy byl refektář přebudován na sakristii, byly odhaleny intarzie italského olivetanského mnicha Fra Giovanni da Verona (kolem 1457, Verona – 1525), jenž byl nejen řezbářem, ale také sochařem, architektem a malířem miniatur.

Interiér sakristie.

Centrální klenba lodi je rozdělena do tří kvadrantů, z nichž jeden každý kvadrant personifikuje jeden z pilířů církve: víru, náboženství a věčnost. Klenbu vyzdobil renesančními freskami Giorgio Vasari v toskánském manýristickém stylu. Dřevěné obložení stěn je bohatě zdobeno intarziemi od Fra Giovanni da Verona. Ostění je přerušováno dřevěnými nikami s olivetskými světci. Za oltářem je obraz "Sv. Karel Boromejský" od Girolamo d'Areny. Obraz visel v původním kostele "Sant'Anna dei Lombardi" (který byl tomuto světci také věnován) a byl zničen při zemětřesení v roce 1805. Po stranách oltáře jsou dvě malby: Archanděl Michael a Panna Marie. Obraz "Adorace pastýřů" byl následovníky Vasariho přesunut. Je nyní umístěn nad protějšími dveřmi. Ve dvou bočních lunetách stojí dvě sochy: Archanděl Gabriel a Panna Marie, spočívající na mramorových lavabo. Sochy jsou připisované Giovannimu Battistovi Cavagnovi (Řím, kolem 1545 – 1613).

Historie zakázky.

Sakristie je pojmenována po Vasarim, jenž v roce 1545 vytvořil fresky na klenbě lodi. V té době prostor sloužil jako refektář. Vasari tuto zakázku dostal nejen na základě slávy získané v Římě v letech 1542-44, ale také pro jeho schopnost dokončit objednávku nejen kvalitně ale i rychle. Vasari pobyl v Kampánii od roku 1544 do roku 1545. Čas zde strávený Vasari vyplnil prací. Z Říma přinesl do Neapole "toskánský manýrismus". V Neapoli získal několik zakázek od španělského místodržícího Dona Pedra da Toledo, od významných šlechticů a také od klášterů. Nejprve měl vyzdobit starý refektář kláštera "Santa Maria di Monteoliveto". Vasari nejprve nebyl rozhodnut zakázku převzít, prostor vytvořený v gotickém stylu považoval za příliš tmavý pro své fresky. Nakonec se rozhodl práci převzít, prostor projasnit, a klenbu vymalovat. Některé postavy byly namalovány podle Vasariho kreseb malířem Raffaellinem del Collem. Stefano Veltroni a další pomáhali při práci na dotvoření dekorativních ploch. Během práce na freskách Vasari vytvořil také dva triptychy, jeden pro protější průčelí místnosti a jeden pro její zadní stěnu: "Nebeská mana (The Manna from Heaven)" a "Hostina v domě Šimonově" ("The Feast in the House of Simon"), nyní v Národním muzeu v Capodimonte a Diecézním museu v Neapoli.

Vasariho sakristie je jedna ze dvou sakristií starobylého kostela a kláštera "Sant'Anna dei Lombardi" v Neapoli. Prostor je znám jako Vasariho sakristie. Giorgio Vasari namaloval renesanční fresky v roce 1545, v době, kdy sakristie byla ještě refektářem. Intarzované dřevěné obložení s nikami vytvořil Fra Giovanni da Verona mezi roky 1506 a 1510.

瓦萨里祭衣间(意大利语:"Sacrestia del Vasari")是意大利那不勒斯伦巴第的圣亚纳堂(Sant'Anna dei Lombardi)的两个祭衣间之一。它原是橄榄山圣母会修道院的墓地,在1688年改为今日的用途。该堂于1805年更名为伦巴第的圣亚纳堂。


Historie.

Kolem roku 2005 se vývojové technologie přesunuly ze statických na dynamické webové stránky řízené servery (PHP, ASP.NET) nebo systémy ze strany klienta (Ajax). Došlo také k přechodu na responzivní webový design.  V roce 2007 proběhly první pokusy o vytvoření progresivní webové aplikace, avšak nepříliš úspěšně. PWA selhávaly zejména na některých zařízeních (např. iPhone), v porovnání s nativními aplikacemi byly pomalejší a poskytovaly horší uživatelskou zkušenost.  Změna přišla v polovině roku 2010 díky vylepšením v jazycích HTML5, CSS3 a JavaScript, která výrazně zvýšila kompatibilitu webových prohlížečů s výkonnými procesory (např. Apple A10 či Snapdragon 820). Hybridní aplikace se staly životaschopnou alternativou k nativním aplikacím.  S názvem “progresivní webové aplikace” přišli v roce 2015 designér Frances Berriman a inženýr Google Chrome Alex Russell. Popsali jím aplikace využívající nové funkce podporované moderními prohlížeči, dále service workers a web app manifests, které uživatelům umožňují inovovat webové na progresivní webové aplikace v jejich nativním operačním systému.

Charakteristika.

Podle vývojářů mají PWA tyto charakteristiky:  Progresivní webové aplikace jsou vylepšením stávající webové technologie. PWA pracují v každém prohlížeči, ale některé funkce typu "app-like" (např. nezávislost na připojení, instalace na domovskou obrazovku a push zprávy) závisí na podpoře prohlížeče. Od dubna 2018 tyto funkce podporují v různém rozsahu Microsoft Edge, Google Chrome, Mozilla Firefox a Safari. Dá se očekávat, že je i další prohlížeče budou postupně následovat.  Základní technická kritéria pro to, aby web považoval prohlížeč za progresivní webovou aplikaci, popsal Russell v následujících bodech:

Technologie.

Běžně používané technologie slouží k vytváření progresivních webových aplikací. PWA stojí na těchto pilířích:

Manifest.

Manifest pro webové aplikace se nazývá JSON. Vývojářům poskytuje centralizované místo pro zadávání metadat spojených s webovou aplikací, včetně:  Tato metadata mají zásadní význam pro přidání aplikace na domovskou obrazovku nebo jiné uvedení vedle nativních aplikací.

AppCache (zastaralé).

AppCache je starší technologie na podporu offline používání webu. Optimálně pracuje jen u jednostránkových aplikací, ale selhává u wiki nebo vícestránkových aplikací. Na začátku roku 2019 přední prohlížeče AppCache podporují, protože je některé stránky dlouhodobě používají. V budoucnu se však očekává jejich nahrazení.

Service Workers.

Nativní mobilní aplikace poskytují bohaté zkušenosti a vysoký výkon na úkor úložného prostoru, nedostatku aktualizací v reálném čase a nízké viditelnosti ve vyhledávání. Nevýhody tradičních webových aplikací tkví v chybějících nativních, kompilovaných a spustitelných souborech v kombinaci se závislostí na nespolehlivém a potenciálně pomalém připojení k webu.  Service workers poskytují skriptovatelnou síťovou proxy ve webovém prohlížeči, která umožňuje programové vyžádání webových/HTTP požadavků. Efektivně tak využívají mechanismy vyrovnávací paměti a umožňují bezchybné fungování v offline módu.  Service workers se u progresivních webových aplikací používají ke zkombinování největších výhod nativních a webových aplikací.  Výhody Service workers:

Web Workers.

Umožňují webové aplikaci spouštět současně více podprocesů JavaScriptového kódu. Díky tomu se dlouhé aktivity odstraňují z podprocesu uživatelského rozhraní a redukují tak blokování UI.

IndexedDB, IDB.

IndexedDB, IDB je NoSQL databáze zabudovaná do moderních prohlížečů. Umožňuje ukládání dat do paměti klientského zařízení, což pro PWA znamená možnost lokálního vyhledávání místo posílání žádostí.

LocalStorage & SessionStorage.

Náhrada za soubory cookie, která umožňuje ukládat víc dat než cookie.

App Shell.

Architektonický přístup Model App Shell používají některé progresivní webové aplikace. Pro rychlé načítání ukládají Service workers základní uživatelské rozhraní nebo shell z responzivní webové aplikace. Tento shell poskytuje počáteční statický rámec, rozložení nebo architekturu, do níž může být obsah načten postupně a dynamicky, což umožňuje uživatelům pracovat s aplikací navzdory různé rychlosti webového připojení. Shell může být uložen v mezipaměti prohlížeče mobilního zařízení.

Využití a statistiky.

Mnoho nadnárodních firem přechází z nativních aplikací na PWA, což přináší měřitelné změny v chování uživatelů.

Svět.

AliExpress  Díky přechodu na PWA zvýšil Aliexpress konverzi nových uživatelů o 104 %. Také se zvýšil čas, který uživatelé stráví na stránkách napříč všemi prohlížeči o 74 %. Dvojnásobně vzrostlo i množství zobrazených stránek.  Starbucks  Aktivita uživatelů se v PWA Starbucksu zvýšila denně i měsíčně na dvojnásobek. Nákupy přes aplikaci se zvedly v průměru o 20 %.  Forbes  Po přechodu na progresivní aplikaci se načítání stránek Forbes.com snížilo z 6,5 sekund na 2,5 a imprese na jednu návštěvu stoupla o 10 %.  Tinder  Původní nativní aplikace Tinderu se načítala 11,91 sekund. Nová PWA je o 90 % menší a načte se za 4,69 sekund. Další PWA pro Windows 10:

Česko.

V ČR dosud není používání PWA příliš rozšířené a data o změnách v chování uživatelů zatím zcela chybí.  Odborný portál zaměřený na technologie a byznys Czechcrunch o PWA napsal:  "Jejich hlavní výhodou je fakt, že se nemusí stahovat a instalovat z nějakého obchodu, ale „nainstalují“ se přímo samy v rámci webového rozhraní, takže to uživatel na první pohled vůbec nepozná. Oproti klasickému webu nabízí mnohem rychlejší načítání, možnost ukládání jednotlivých stránek do offline režimu, push notifikace nebo přístup k samotnému zařízení, takže se v základu velmi podobají klasické nativní aplikaci.  Od roku 2018 začal počet progresivních aplikací v oběhu rapidně růst a na tento trend proto naskočily i společnosti jako síť kaváren Starbucks, nákupní galerie Aliexpress, seznamka Tinder, přepravní startup Uber, sociální síť Pinterest, ale i česká rozvozová služba Dáme Jídlo. A většina z nich si po dlouhodobém testování rozhodně nemůže na výsledky stěžovat."  Mezi známé české PWA patří:

Progresivní webové aplikace (anglicky "Progressive Web Apps", "PWA") jsou webové aplikace, které vypadají a načítají se jako běžné webové stránky. Navíc ale nabízí funkce běžně dostupné pouze nativním aplikacím, např. práci offline, push notifikace nebo přístup k hardwaru zařízení. PWA tak kombinují flexibilitu webu s možnostmi aplikací.

渐进式网络应用程序(英语:Progressive Web Apps,简称:英语:PWA)是一种普通网页或网站架构起来的网络应用程序,但它可以以传统应用程序或原生移动应用程序形式展示给用户。这种应用程序形态视图将目前最为现代化的浏览器提供的功能与移动设备的体验优势相结合。


Základní třídy objektů.

Ve hře i na oficiálních stránkách jsou označovány všechny paranormální objekty jako SCP-[příslušné pořadové číslo]. Takto označené objekty jsou poté děleny do dalších tří základních tříd podle nebezpečnosti:

Safe.

Objekty třidy Safe (Bezpečný) jsou anomálie, které lze lehce a bezpečně uskladnit, protože nepoškozují okolí nebo je lze spustit pouze specifickou a vědomou aktivací, nemusí to vždy znamenat, že jsou pro člověka (hráče) neškodné. Ve hře to jsou SCP-500, SCP-714, SCP-860, SCP-914, SCP-1025, SCP-1123 a SCP-1499.  Euclid  Objekty třídy Euclid jsou anomálie, které potřebují větší ochranu, aby nepoškodily své okolí a nebo není jejich kontrola vždy spolehlivá. Většina SCP objektů spadá do této třídy. Jakékoli SCP, které je autonomní, vnímavé nebo inteligentní je obecně klasifikováno jako objekt třídy Euclid kvůli své nepředvídatelnosti. Ve hře to jsou SCP-008, SCP-012, SCP-049, SCP-066, SCP-079, SCP-096, SCP-173, SCP-178, SCP-205, SCP-294, SCP-372, SCP-513, SCP-966, SCP-970 a SCP-1162.

Keter.

Objekty třídy Keter jsou anomálie, které je obtížné uskladnit důsledně nebo spolehlivě, kvůli nedostatečnému prozkoumání nebo nadace SCP nevlastní technologie se kterými by tyto SCP mohla spolehlivě uskladnit. Neznamená to však vždy, že jsou pro své okolí nebezpečná. Ve hře to jsou SCP-035, SCP-106, SCP-682, SCP-939 a SCP-1048.  Existuje řada dalších tříd, které ale ve hře nejsou zastoupeny, až na SCP-420 J třídy Awesome (Úžasný).

Rozdělení zaměstnanců.

Zaměstnanci této nadace jsou děleni do 5 tříd podle důležitosti a úrovně zaměstnání značené anglicky Class-A až Class-E. Do třídy A patří vedoucí, do B patří velmi důležití pracovníci, do C patří běžní výzkumníci, do D patří testovací subjekty a do E patří zaměstnanci postiženi jakýmkoli SCP. Zaměstnance může hráč ve hře nalést skoro vždy mrtvé. Zaměstnanci mají též hodnosti značené anglicky Level 1 až 5. K hodnostem se váže možnost ootevírat dveře ve hře pomocí čipových karet.

Čipové karty.

Čipových karet je ve hře 6. Nejběžnější karta je Level 1 světle žluté barvy. Nelze s ní otevírat skoro žádné dveře. Další oranžová karta je Level 2. S ní lze otevírat dveře k některým většinou bezpečným SCP. Se světle oranžovou kartou Level 3 lze otevírat větší počet místností s SCP a také hranice mezi Uskladňovacími zónami (Containment zone). Tmavě oranžovou kartou Level 4 lze otevírat přibližně 3/4 dveří. S červenou kartou Level 5 lze otevírat většinu dveřií a s modrou kartou tzv. "Omni" lze otevírat všechny dveře. Některé dveře jsou otevíratelné pouze správným DNA. Bývají to dveře od kanceláří. Lze je otevřít pomocí utrhnutých rukou nacházejících se kolem herní mapy.

Gameplay.

Hráč se probudí v místnosti a zjišťuje, že je testovací subjekt Class-D. Hráčova postava je bývalým vědcem, pro kterého je degradace na Class-D trestem za neuaturozivané experimenty s neprozkoumaným jevem.  "„Pouze mě následujte. Jo a mimochodem, jsme oprávněni zabít všechny neposlušné testovací subjekty, takže vám doporučujeme nedělat žádné hlouposti.“"  Za asistence dvou strážních z vyšších tříd je hráč odveden k dalším dvěma testovacím subjektům Class-D. Testovacím objektem má být SCP-173. Po vstupu do komory se zavřou dveře, které se opět otevřou. Nastala závažná porucha systému a byla otevřena většina cel se všemi SCP. SCP-173 stihne zabít oba Class-D subjekty, jednoho strážného a poté uteče ventilační šachtou. A v tomto momentě začíná hráčova dlouhá cesta za svobodou, která nebude žádnou procházkou v růžové zahradě. Uniklá SCP s různými schopnostmi ho budou pronásledovat na každém kroku.  Hra končí, jakmile se hráč dostane ven ze zařízení nadace SCP.

SCP – Containment Breach je videohra o přežití vytvořená Joonasem Rikkonenem (známý spíše pod přezdívkou 'Regalis'). Byla vydána 15. dubna 2012. Hra je založená na fiktivních paranormálních příbězích a dokumentech z prostředí SCP Foundation. Hra se odehrává ve speciálním zařízení nadace SCP (Secure, Contain, Protect), tajné organizace, která se zabývá hlídáním, uskladněním, ochranou, zabezpečením a zkoumáním různých anomálií v podobě předmětů, organismů, míst apod.

《SCP:收容失效》(英语:SCP-Containment Breach)是一款由芬兰游戏开发商Regalis根据SCP基金会内容开发的恐怖游戏。


Geneze a definice Pekingského konsenzu.

Do nástupu ekonomické krize v roce 2007 představoval Washingtonský konsenzus (WK) převládající paradigma přístupu Západu k rozvojovým zemím. Realizací neoliberálních reforem a doporučení Washingtonského konsenzu nejen v ekonomické, ale i v politické oblasti byla podmíněna rozvojová asistence ze strany tzv. „washingtonských institucí“: Mezinárodního měnového fondu a Světové banky. Ekonomická krize však zpochybnila univerzální aplikovatelnost koncepce Washingtonského konsenzu na rozvojové země. Zatímco západní rozvinuté ekonomiky po dobu krize stagnovaly nebo vykazovaly propady HDP, zaznamenala Čína nepřetržitý několikaprocentní ekonomický růst. Z dlouhodobějšího pohledu Čína ve svém již tři dekády trvajícím transformačním období snížila podíl obyvatelstva nacházejícího se pod hranicí absolutní chudoby v bezprecedentním rozsahu. Příjem na obyvatele se v Číně za méně než dvě generace až zpětinásobil.  Čína se jako rozvojová země po zahájení vnitřních reforem nepodřídila radám a doporučením IMF a WB, které právě politickou liberalizaci kladou jako podmínku ekonomické asistence. V rozporu s konceptem WK tak nebyla v případě Číny ekonomická liberalizace doprovázena téměř žádnou liberalizací politickou. Fakt, že rozvojová země může být ekonomicky úspěšná i bez politické liberalizace, byl impulzem k hledání nového „konsenzu“.  Koncept Pekingského konsenzu (PK) zformuloval v roce 2004 americký publicista Joshua Cooper Ramo v eseji s názvem "The Beijing Consensus: notes on the new physics of Chinese power". Čínskou transformační zkušenost shrnul do tří hlavních bodů s cílem formulovat nové obecné paradigma, které by bylo aplikovatelné na řadu rozvojových zemí, u nichž Washingtonský konsenzus selhává. Jsou jimi:  Mezi další klíčové charakteristiky vyplývající z autorovy eseje patří: "opozice PK vůči WK"; "globalizace „vlastní cestou“"; "pozitivní příklad Číny, nikoliv uplatňování (vojenského či jiného) nátlaku, nevměšování se do vnitřních záležitostí ostatních států" a "rozvinutí asymetrických schopností k vybalancování vlivu USA". Období čínské transformace je dále dlouhodobě charakteristické kombinací tržního systému (státního kapitalismu) a autoritářského režimu. Tuto kombinaci označuje J. C. Ramo za „autoritářský kapitalismus. Oproti rozšířenému neoliberálnímu konsenzu omezeného vládního zasahování do ekonomiky prosazuje Čína silný vládní intervencionismus. "Vládní intervencionismus" lze proto označit za další rys PK. PK neupravuje jenom vnitropolitické otázky, nýbrž má i mezinárodněpolitické důsledky. Pro rozvojové země, které se v současném stádiu svého vývoje nemohou, anebo nechtějí plně či alespoň z části politicky liberalizovat, představuje PK atraktivní alternativu. Čína navíc ochotně poskytuje rozvojovou asistenci a výhodné půjčky rozvojovým zemím a uzavírá s nimi preferenční obchodní dohody, aniž by na dané státy kladla jakékoliv politické požadavky. Byť se Čína v tomto ohledu nevměšuje do vnitřních záležitostí rozvojových zemí, může čínská ekonomická přítomnost v rozvojových zemích představovat zahraničněpolitický nástroj, jak tyto země zahrnout do své sféry vlivu. Razantní obrat rozvojových zemí k čínským investicím může nahradit závislost na minulých koloniálních mocnostech novodobou neokoloniání závislostí na Číně. Může se tak stát i přesto, že se Čína v rámci své zahraniční politiky formálně odvolává na antikolonialismus.

Kritika Pekingského konceptu.

V reakci na zveřejnění výše uvedeného článku se na autora J. C. Ramo snesla vlna akademické kritiky. S jeho vymezením PK řada autorů nesouhlasila a kritizovala jej za nedostatečnou a příliš vágní definici. V případě bodu č. 1, "tedy ekonomického rozvoje taženého inovacemi", lze namítnout, že inovace zcela jistě nebyly klíčovou složkou ekonomického růstu a rozvoje Číny. Čínské firmy se integrovaly do globálních dodavatelských řetězců převážně jako montovny, nikoliv jako tahouni na poli moderních technologií. Design produktů a výrobní know-how pocházelo a do jisté míry stále pochází ze zahraničí. Co se týče bodu č. 2, "ekonomického úspěchu měřeného v kategoriích udržitelnosti a rovnosti, nejen růstem HDP", ani tento bod pro Čínu téměř neplatí. Typickými rysy čínského ekonomického růstu posledních tří dekád jsou prohlubující se nerovnost příjmů a bezmezná exploatace přírodních zdrojů. Kritiku si vysloužilo i označení do jisté míry unikátní čínské transformační zkušenosti za univerzálně vyhlížející „konsenzus“. Podle této logiky by bylo možno označit historickou zkušenost kterékoliv rozvojové země taktéž za konsenzus. Mnohem přesnější označení proto představuje termín „"Čínský model"“, který připouští specifika čínského vývoje, ale nepředpokládá jeho okamžitou aplikovatelnost na další rozvojové země. "Autoritářský kapitalismus“ také není výhradně čínské specifikum. Mnoho východoasijských a latinskoamerických rozvojových zemí zaznamenalo značný ekonomický růst v rámci silného autoritářského režimu. Nelze ani tvrdit, že WK a PK se vzájemně vylučují a představují tedy opačné póly. Při bližším pohledu na všechny aspekty čínské ekonomické transformace je patrné, že Čína aplikovala až 8 z 10 liberalizačních bodů WK, přičemž se stala členem WTO. Spíše než o protipól se v případě PK jedná o doplněk k WK.  Má-li zde vymezený ekonomicko-politický rozvojový model prosperující autoritářské země představovat skutečnou konkurenci pro neoliberální koncept rozvoje, je nutno posoudit míru jeho přenositelnosti na další rozvojové země. Kritici konceptu PK se shodují, že atraktivita PK či Čínského modelu pro rozvojové země nespočívá v jeho ekonomicko-politickém pojetí vládnutí, nýbrž v masivním přílivu čínských investic a rozvojových projektů, které nejsou podmíněny žádnými politickými reformami a tlakem na zlepšení governance jako v případě USA či EU. Dodejme, že investování čínských firem v rozvojových zemích je snazší v tom smyslu, že nemusejí v takové míře dbát na sociální a ekonomické standardy, jak tomu bývá u investic v západních zemích. Lákadlem PK tedy není autoritářský režim jako takový, nýbrž dlouhodobý závazek k ekonomickým reformám a ekonomickému růstu, a to v rámci stabilního ekonomického prostředí, na které se mohou investoři spolehnout.  Samotná čínská akademická obec se s konceptem PK příliš neztotožňuje, neboť je pro ni příliš konfrontativní a antiamerický.

Pekingský konsenzus představuje alternativní ekonomicko-politický model rozvoje rozvojových zemí. Pekingský konsenzus byl zformulován v návaznosti na tzv. Washingtonský konsenzus a vymezuje se vůči němu.

北京共识,政治学与经济学术语,意指不同于华盛顿共识,由中华人民共和国发展出的政治与经济模式,意义类同于中国模式。美国著名投资银行高盛公司资深顾问乔舒亚·库珀在英国伦敦外交政策中心发表了一篇调查论文,指出中国通过艰苦努力、主动创新和大胆实践,摸索出一个适合本国国情的发展模式。他把这一模式称之为“北京共识”。乔舒亚·库珀指出,“北京共识”具有艰苦努力、主动创新和大胆实验(如设立经济特区),坚决捍卫国家主权和利益(如处理台湾问题)以及循序渐进(如“摸着石头过河”)、积聚能量和具有不对称力量的工具(如积累4000亿美元外汇储备)等特点。它不仅关注经济发展,同样注重社会变化,也涉及政治、生活质量和全球力量平衡等诸多方面,体现了一种寻求公正与高质量增长的发展思路。在乔舒亚·库珀看来,建立在“北京共识”基础上的中国经验具有普世价值,不少可供其他发展中国家参考,可算是一些落后国家如何寻求经济增长和改善人民生活的模式。


Rodina.

Byl vnukem vojenského kapelníka a skladatele Josefa Resnitscheka (1787–1848) a synem polního podmaršálka rakousko-uherské armády Josefa Rezniceka (1812–1887) a jeho třetí manželky, rumunské kněžny Clarissi Ghica-Budesti (1837–1864). Byl dvakrát žepnatý. Poprvé s Milkou von Thurn-Valsasinou (1864–1897), podruhé s Bertou Juillerat-Chasseurovou (1874–1939). Měl dvě děti, syna Emila-Ludwiga (1898–1940) a dceru Felicitas von Reznicekovou (1904–1997). Rovněž byl adoptivním otcem sportovního novináře Burgharda von Reznicka (1896–1971), který pocházel z prvního manželství jeho druhé manželky Berty Juillerat-Chasseurové.

Životopis.

Narodil se ve Vídni. Jeho matka záhy zemřela a se svou nevlastní matkou nevycházel nejlépe. Za této situace našel brzy cestu k hudbě, která se mu stala existenční nutností. Jeho první kompozice vznikly ještě ve Vídni. Rodina se roku 1875 přestěhovala do Štyrského Hradce. Maturitu složil v roce 1878 v Mariboru.  Ve Štyrském Hradci studoval práva a hudbu. Studia práv nedokončil, pokračoval však ve studiu hudby (1878/1881) u Wilhelma Mayera, který mu také doporučil dokončit studia na konzervatoři v Lipsku. Tam studoval skladbu u Karla Reineckeho a Salomona Jadassohna (1881/1882) a tato studia se mu podařilo úspěšně dokončit. Následně byl dirigentem divadla ve Štýrském Hradci 1883/1884. Tam se také poprvé oženil s Milkou von Thurn-Valsasina (1864-1897). Byl dirigentem v Curychu, Štětíně, Jeně, Bochumu a Berlíně (1884/86).  Od roku 1886 do roku 1894 působil v Praze, jako vojenský kapelník 88. pěšího pluku. Jeho skladatelský talent záhy rozpoznal Angelo Neumann, první ředitel Nového německého divadla v Praze. Reznicekova první opera "Die Jungsfrau von Orleans" (Panna Orleánská) na vlastní libreto volně podle Fridricha Schillera byla nastudována v pražském Královském německém zemském divadle (dnes Stavovské divadlo) 19. června 1887. Angelo Neumann pak u Rezniceka objednal hned tři opery, které uvedl ve světové premiéře v Novém německém divadle. Dalšího roku, 13. května 1888 měla premiéru jeho druhá opera "Satanella," na skladatelovo libreto, jehož předlohou byla báseň Jaroslava Vrchlického. Premiéra jeho třetí opery "Emerich Fortunat" se konala dne 8. listopadu 1889. Svého rozhodujícího úspěchu se skladatel dočkal premiérou své čtvrté opery "Donna Diana" (16. prosince 1894 v Novém německém divadle). Následujícího roku Prahu opustil a stal se dvorním dirigentem v Mannheimu, kde strávil tři sezony. Jeho další opera "Till Eulenspiegel" měla premieru v Karlsruhe 1. prosince 1902. Od roku 1902 až do své smrti 2. srpna 1945 žil v Berlíně. V roce 1905 získal německé státní občanství.  V létě roku 1897 ovdověl. Brzy však nalezl svou druhou ženu Bertu Juillerat-Chasseur (1874–1939).  Přes počáteční úspěchy s operou "Till Eulenspiegel" a s premiérou "Tragické symfonie" uvedenou Felixem Weingartnerem měl zpočátku v Berlíně potíže prosadit se jako skladatel. To v neposlední řadě proto, že se vzdal používání svého šlechtického původu a zhudebněním textů ze sbírky písní "Lieder aus dem Rinnstein" se vědomě přihlásil k liberální levici. V prvních letech v Berlíně vyučoval skladbu na konzervatoři Klindworth-Scharwenka; pořádal také koncerty komorní hudby, při kterých uváděl spolu s klasickou hudbou i moderní hudbu pro smyčcový orchestr. V letech 1906-1908 byl prvním hostujícím dirigentem v Národní filharmonii a ve Varšavské opeře. V letech 1909-1911 působil jako šéfdirigent Komické opery Hanse Gregora na Weidendammer Brücke (Komische Oper des Hans Gregors) v Berlíně. Tato jeho aktivita skončila, když byl Hans Gregor v roce 1911 jmenován ředitelem vídeňské Dvorní opery. Přibližně ve stejnou dobu prodělala jeho druhá manželka Berta Juillerat-Chasseur nebezpečnou operaci a byla několik měsíců v kritickém stavu. Tuto svou zkušenost zpracoval v symfonické básni "Der Schlemihl". Po vypuknutí první světové války v roce 1914 se nedal nakazit tehdejším všeobecným patriotismem, ale zkomponoval nadkofesijní rekviem pro padlé ve válce, "In memoriam". V letech 1915/16 složil své hlavní dílo, operu "Ritter Blaubart" (Rytíř Modrovous), na libreto Herberta Eulenberga. Její premiéra však byla vzhledem k válečné cenzuře zakázána a byla proto uvedena až 20. ledna 1920 v Darmstadtu První provedení "Rytíře Modrovouse" v Čechách se konalo 30. listopadu 1922 v pražském Novém německém divadle. Z téže doby je i opera "Holofernes" (podle dramatu "Judith" Frederika Hebbela), uvedená poprvé 27. října 1923 v Berlíně. Již od roku 1917 byl členem představenstva "Allgemeinen Deutschen Musikvereins" a jako člen výboru pro posuzování prací hrál významnou roli při programování každoročních slavností hudebníků (Tonkünstlerfeste).  V roce 1920 se stal členem, později senátorem Pruské akademie umění (Preußische Akademie der Künste). Nabídku, stát se ředitelem Vysoké školy umění (Hochschule der Künste) v Berlíně, sice odmítl, ale od roku 1920 do roku 1926 se tam stal čestným profesorem instrumentace.  V roce 1926 napsal "Slavnostní předehru" pro osvobozený Kolín nad Rýnem ("Festouvertüre"). V ní oslavoval poválečné stažení spojeneckých jednotek a přijetí Německa do Společnosti národů, jak bylo stanoveno ve Smlouvách z Locarna a za které byli tehdejší ministři zahraničí poctěni Nobelovou cenou míru. Uznání nových německých hranic obsažené v těchto smlouvách však bylo v německém právu kontroverzní, takže v roce 1927 nenalezl žádného dirigenta, který by se odvážil světovou premiéru této skladby uvést. Jeho přítel Max Donisch, který byl členem NSDAP o této skladbě věděl a když se v roce 1933 stal vedoucím hudebního oddělení v německém rozhlase, přemluvil Rezniceka, aby povolil uvedení premiéry této skladby v červnu 1933 v pořadu "Stunde der Nation". Při tom dílo dostalo nový název "Befreites Deutschland". V roce 1930 dosáhl Reznicek u publika mimořádného úspěchu jednoaktovkou "Spiel oder Ernst", která byla považována za nejlepší krátkou operu a byla hrána na všech německých scénách.  Když se nacistická strana v Německu dostala v roce 1933 k moci, byl již uznávaným skladatelem. Přesto se snažil vyhýbat rizikům a chránit svou rodinu. Jeho druhá manželka Berta Juillerat-Chasseur (1874–1939) byla totiž z matčiny strany židovka, nevyhovovala tedy rasovým zákonům a celé rodině tím hrozilo nebezpečí. Dcera Felicitas von Reznicek získala ve Švýcarsku v roce 1936 falešné potvrzení o křesťanském původu své (židovské) babičky. Felicitas byla také členkou odboje (Widerstandskämpferin) a od roku 1940 pracovala pro britskou Mi-6. Paradoxně jeho syn Emil-Ludwig (1898–1940) byl od roku 1930 členem NSDAP, SA a později i SS. Jeho ženu Bertu tyto události zdravotně poznamenaly, propadla depresím a zemřela roku 1939. Jeho přítel Richard Strauss mu pomohl tím, že jej přijal jako německého delegáta do Stálé rady pro mezinárodní spolupráci skladatelů. Tam se věnoval především posuzování skladeb pro hudební festivaly, které Stálá rada pořádala. Bylo jich až 600 ročně. To šlo k tíži jeho vlastní skladatelské činnosti, takže po roce 1935 už téměř nekomponoval. Vyhnul se tak nutnosti skládat oslavné kompozice pro režim a měl stále veřejné uznání. V roce 1935 získal Goethe-Medaille für Kunst und Wissenschaft, a Johannes-Brahms-Medaille města Hamburk. Dne 20. dubna 1936 byl znovu jmenován profesorem. V NSDAP však nebyl žádoucí osobou a jeho opery "Ritter Blaubart" a "Holofernes" byly zakázány. Hudební festival plánovaný Stálou radou pro mezinárodní spolupráci skladatelů na rok 1940 do Vídně, se nekonal. Jeho skladby se v rozhlase a na koncertech mohly hrát jen výjimečně. Jeho rukopisy byly zabaveny a ukryty v dolech u Kalau v Lužici (in der Lausitz). Na konci druhé světové války pak padly do rukou Rudé armády. Část se vrátila roku 1957 do Rakouské národní knihovny, ostatní jsou dodnes nezvěstné. Koncem roku 1943 prodělal první záchvat mrtvice a 2. srpna 1945 v Berlíně zemřel. Byl pohřben do rodinného hrobu na hřbitově Wilmersdorfer Waldfriedhof Stahnsdorf.  V roce 1955 byla podle něj ve Vídni-Alsergrund pojmenována ulice "Reznicekgasse."

Nahrávky a tištěná díla.

Všechna jeho tištěná díla byla zaslána do IMSLP. Poměrně početné, dosud nepublikované skladby vydává od roku 2012 Editio Reznicek (Wedemark). Také zde vznikl Archiv Reznicek, jehož cílem je shromáždit všechny dostupné dokumenty o něm a poskytovat poradenství zainteresovaným muzikologům a hudebníkům.  Hudební vydavatelství CPO (Classic Produktion Osnabrück) vydává nahrávky zapomenutých či méně známých skladatelů. To se týká i skladeb E.N. von Rezniceka.

Emil Nikolaus von Reznicek (4. května 1860 Vídeň – 2. srpna 1945 Berlín) byl rakousko-německý dirigent a skladatel s českými kořeny. Jeho dědeček pocházel z Čech, od Berouna, odkud v roce 1819 odešel do Vídně.

艾米尔·尼古拉斯··冯·雷兹尼切克(,1860年-5月4日-1945年-8月2日),捷克血统的奥地利作曲家,指挥家。最初曾学习法律,后改学音乐,在布拉格担任合唱指挥,1902年移居柏林,成为受欢迎的歌剧作曲家和指挥家。雷兹尼克的曲风属于晚期浪漫主义,以擅于讽刺著称,他和理查·施特劳斯私交不错,但写了数部讽刺理查的作品,如交响诗《失意者》针对《英雄生涯》,歌剧《梯尔的恶作剧》针对理查的同名交响诗等,他还作有一部标题为“讽刺”的交响曲。不过他最流行的作品还是歌剧,特别是其喜歌剧《狄安娜小姐》的序曲流传颇广。