Jména.

Sü Ťie používal zdvořilostní jméno C’-šeng () a pseudonymy Šao-chu () a Cchun-čaj ().

Život.

Mládí a počátky kariéry.

Sü Ťie se narodil roku 1503 v Süan-pchingu v provincii Če-ťiang, kde jeho otec úřadoval jako zástupce okresního přednosty, vyrůstal v Ning-tu (v provincii Ťiang-si), kam byl jeho otec přeložen ve stejné funkci. Rodina Sü Ťiea pocházela z okresu Chua-tching v prefektuře Sung-ťiang (moderní obvod Feng-sien v Šanghaji). Nijak zvlášť nevynikala, jeho otec začínal úřední kariéru jako pomocný zaměstnanec (a proto se nemohl pozvednout nad relativně nízké funkce), rodinný majetek pocházel vesměs z výnosů manufaktury, v níž zaměstnankyně tkaly hedvábné látky. Na manufakturu dohlížely postupně Sü Ťieova matka, manželky a snacha. Od dětství se soustředil na studium konfucianismu; jeho otec se kvůli němu vrátil do Chua-tchingu, aby se tam mladý Sü Ťie mohl kvalifikovat jako "šeng-jüan" (okresní student), zkoušky na něj složil ve 14 letech, dříve než většina mladých studentů. Už po dvou letech byl připuštěn k provinčním zkouškám, které nesložil. V dalším studiu mu pomohl nový okresní přednosta Nie Pao, který se denně setkával s vybranými studenty, včetně Sü Ťiea, a diskutoval s nimi o konfuciánských otázkách (takzvané debaty o studiu, "ťiang-süe"). Mladého Süa, jehož cílem dosud bylo jen získání postavení a bohatství, nasměroval k "li-süe" (studiu principu).  Roku 1522 Sü Ťie už provinční zkoušky složil s nemalým úspěchem – byl sedmý ze 135 úspěšných a několika tisíc uchazečů. Na jaře 1523 se s cca 3500 dalšími kandidáty účastnil metropolitních a následných palácových zkoušek v Pekingu. Ze čtyř set úspěšných kandidátů byl třetí. V jeho věku osmnácti let bylo výjimečným úspěchem samotné složení zkoušek, natožpak tak vysoké pořadí. V následném rozhovoru udělal dojem i na velké sekretáře Jang Tching-chea a Fej Chunga.  Po zkouškách dostal místo mladšího kompilátora v akademii Chan-lin. Aby mohl zahájit úřední kariéru, musel se oženit. Odjel proto domů, vzal si dívku příjmením Šen (1505–1530), jak dohodli jejich rodiče, ale cestou zpět do Pekingu ho zastihla zpráva o smrti otce. Zůstal doma ve smutku po zbytek roku i většinu roku následujícího, čímž se vyhnul zapletení do úřednických protestů v Pekingu v srpnu 1524, kterými vyvrcholil Velký spor o obřady a které vynesly těžké postihy mnoha úředníkům. Jeho manželka mu roku 1529 dala syna, Sü Fana. Následující rok však zemřela. Oženil se znova, se svou druhou ženou příjmením Čang (1516–1583) měl dva syny, Sü Kchuna narozeného roku 1544 a o šest let mladšího Sü Jinga, a jednu dceru.  Do Pekingu přijel již po skončení sporu o obřady. Navštívil své přátele potrestané vypovězením do vzdálených provincií a přispěl jim na cestu, nevyslovil se však k proběhlému sporu. Po návratu do akademie dostal za úkol výuku palácových eunuchů, čehož se zhostil s velkou snahou a (v kontrastu k předchůdci) pozvedl její úroveň. Tehdy navázaná spojenectví s eunuchy se mu vyplatila v pozdější kariéře. Koncem 20. let občas přednášel i císaři. Kromě plnění úředních povinností se v Pekingu účastnil i „debat o studiu“ konfucianismu se svým přítelem Ou-jang Tem a podobně naladěnými mladými úředníky, stoupenci učení Wang Jang-minga, z nichž filozofové Cou Šou-i a Luo Chung-sien a plodný spisovatel Tchang Šun-č’ v následujících desetiletích vyrostli v osobnosti celostátního významu.

Odvolání z Pekingu a služba na jihu.

Roku 1530 se neočekávaně a osaměle postavil proti revizi obřadů a titulů spojených s Konfuciem, kterou navrhli císař Ťia-ťing a velký sekretář Čang Fu-ťing. Císař a sekretář projekt reformy předložili k připomínkám, neočekávali však přitom závažnější odpor. Sü Ťie ale změny odmítl s tím, že obřady a tituly spojené s Konfuciem potvrdili císaři-zakladatelé dynastie Chung-wu a Jung-le. Neodvolal své námitky, a to ani před velkými sekretáři Čang Fu-ťingem, Čchaj Luanem a Kuejem E, císař ho proto přikázal přeložit z Pekingu. Z iniciativy hlavního cenzora Wang Chunga, který císařovo rozhodnutí pokládal za nepřiměřeně mírné, byl zatčen. Očekával, že ve vězení zemře, dva vysocí úředníci – Wen Jüan a Tchang Lung – však intervenovali v jeho prospěch. Císař ho nakonec pouze přeložil do fuťienské prefektury Jen-pching na místo prefekturního soudce.  Nesouhlasné gesto mu vyneslo respekt a známost mezi úředníky. On sám jej později hodnotil jako naivní, když při svých námitkách vycházel z přesvědčení, že V Jen-pchingu zůstal tři roky. Své povinnosti vykonával energicky: potlačil bandity, mýtil korupci ve stříbrných dolech, podporoval konfuciánské vzdělávání. Roku 1534 byl povýšen na místo provinčního intendanta pro vzdělání v provincii Če-ťiang a 1536 přeložen na stejné místo v Ťiang-si. Ve funkci dohlížel nad státními školami v provincii a podílel se na organizaci zkoušek; dosáhl utužení disciplíny studentů v plnění jejich povinností, aniž by vyvolal jejich odpor, naopak si získal respekt. Roku 1539 byl povolán zpět do Pekingu. Jeho kariérní vzestup podpořil ministr státní správy Sü Can a také Sia Jen, na přelomu 30. a 40. let stojící v čele velkého sekretariátu.

Zpět v Pekingu.

V Pekingu pracoval v akademii Chan-lin, a formálně i jako učitel následníka trůnu (narozeného roku 1536). Roku 1539 byli povoláni z exilu a pověřeni výukou následníka i někteří Sü Ťieovi přátelé sdílející s ním filozofické a politické postoje: Cou Šou-i, Luo Chung-sien, Tchang Šun-č’ a Čao Š’-čchun. Všichni čtyři byli roku 1541, kvůli kritice panovníka, opět odvoláni. Sü Ťie se vyhnul problémům, protože v rozhodnou dobu pobýval doma v Chua-tingu kvůli smutku po smrti své matky. Po návratu, téhož roku 1541, stanul v čele státní univerzity. Podobně jako předtím v provinciích se soustředil nejen na administrativu, ale i na přísnější dohled nad chováním studentů. V listopadu 1544 přešel na místo náměstka ministra obřadů, od března 1545 náměstka ministra státní správy. Po přechodu Sü Cana do velkého sekretariátu v září 1544 se v čele ministerstva vystřídalo několik starých a/nebo nevýkonných mužů, které energický a aktivní Sü Ťie zastiňoval. V únoru 1547 se ministrem stal Wen Jüan, který se rozhodně chopil řízení úřadu. Sü Ťie reagoval žádostí o místo chanlinského akademika, které dostal, a vedle práce na ministerstvu se pak věnoval i vedení absolventů úřednických zkoušek, kteří v akademii začínali svoji úřední kariéru.  Na podzim 1548 Sia Jen neuspěl v mocenském zápasu ve velkém sekretariátu a skončil na popravišti. Jeho místo v čele sekretariátu zaujal Jen Sung. Sü Ťie v březnu 1549 povýšil na ministra obřadů a od července téhož roku se přestěhoval do císařova sídla v Západním parku. Ve funkci ministra obřadů úspěšně organizoval velké veřejné akce, jako pohřeb následníka trůnu roku 1549, nebo roku 1550 velké modlitby za odvrácení přírodních neštěstí a vpádů barbarů; přesvědčil císaře k zahájení oficiální výuky zbylých dvou synů roku 1552 a jejich svatbám následujícího roku. Také reformoval císařskou akademii medicíny, reorganizoval sbor kuchařů ve dvorském ministerstvu císařských zábav, dal do pořádku personální záznamy kuchařů, hudebníků a tanečníků přidělených ke dvorskému ministerstvu císařských obětí. Aktivně se účastnil řešení krize roku 1550, kdy mongolští nájezdníci pronikli až k hradbám Pekingu. Pozornost poměrům na severní hranici věnoval i nadále a aktivně se snažil posílit obranu proti Mongolům.  V dubnu 1552 ho císař Ťia-ťing vybral mezi velké sekretáře. Poté byli sekretáři tři – nejvlivnější Jen Sung stál v jejich čele, třetí Li Pen nebyl tak silnou osobností jako jeho kolegové a ustupoval jim. Sekretáři byli nejbližšími pomocníky císaře, který je stavěl proti sobě, totiž využíval Süe Ťiea jako protiváhu Jen Sunga. Třebaže oba stáli v čele soupeřících politických klik, své nepřátelství otevřeně neprojevovali; Sü Ťie respektoval vyšší postavení svého kolegy a vyhýbal se otevřeným střetům, zatímco si zabezpečoval mocenské pozice. Tak na místo ministra vojenství vyzdvihl Nie Paoa (ministr 1553–1555) a po něm dalšího svého přítele Jang Poa (ministr 1555–1556); jako svého nástupce na ministerstvu obřadů prosadil Ou-jang Teho (se kterým počítal i do sekretariátu, Ou-jang Te ale roku 1554 neočekávaně zemřel). Přes vnější korektnost, oponoval Jen Sungovi a nesouhlasil s jeho návrhy. Jen Sung zase Sü Ťiea podezíral, že stojí za kritikou a žalobami proti němu, a několikrát se pokoušel přimět císaře k Sü Ťieovu odvolání.  V 50. letech se v rámci bojů s piráty "wo-kchou" Sü Ťie soustředil na péči o pořádek v jižní metropolitní oblasti, která – zejména prefektury Su-čou a Sung-ťiang – byla významným zdrojem daní. Přitom podporoval převod daní z naturálií na stříbro. Prakticky si s Jen Sungem rozdělili pravomoci – Jen Sung prostřednictvím mimořádného inspektora Čao Wen-chuy a vrchního velitele vojsk tří pobřežních provincií Chu Cung-siena dozíral na boje s "wo-kchou" a poměry v Če-ťiangu a Fu-ťienu, kdežto Sü Ťie komunikoval s nankingskými funkcionáři a staral se o záležitosti jižní metropolitní oblasti (třebaže se pravomoc Chu Cung-siena formálně vztahovala i na ni).

První velký sekretář.

Během 50. let Sü Ťieův vliv postupně rostl, jak si získával uznání mezi úřednictvem a respekt císaře, který získával jak administrativními schopnostmi, tak zejména ochotou ke psaní taoistických modliteb a účastí při taoistických obřadech. Začátkem 60. let už byl schopen z pozadí zorganizovat pád Jen Sunga, uvěznění a popravu jeho syna, uvěznění Chu Cung-siena, konfiskaci majetku Jen Sungovy rodiny a vyloučení Jen Sunga z úřednického stavu. Po demisi Jen Sunga byl císař v depresích a opakovaně (v letech 1562, 1565, 1566) uvažoval o abdikaci, Sü Ťie mu ji vždy vymluvil a pod vlivem jeho schopností a energie se císař vrátil k zájmu o dobrou správu země.  Po Jen Sungovi převzal roku 1562 místo prvního velkého sekretáře. S nástupem do čela sekretariátu zformuloval tři zásady správy země, v nichž se distancoval od Jen Sungova stylu řízení: Sü Ťie také tvrdil, že císař má úřední místa obsazovat podle doporučení ministerstva státní správy, resp. vysokých hodnostářů, ale velké sekretáře a ministra státní správy si má vybrat sám a nezávisle (zejména ministr státní správy má být nezávislý na sekretářích). Když potom roku 1565 zemřel Sü Ťieův jediný kolega ve velkém sekretariátu Jüan Wej, vysvětloval Sü Ťie panovníkovi, že je nesprávné, aby byl v sekretariátu sám, ale že mu nedá žádné doporučení. Císař do sekretariátu vybral dva jižany, ministra státní správy Jena Na a ministra obřadů Li Čchun-fanga. Oba se Sü Ťieovi podřizovali, ale Jen Na ještě téhož roku zemřel. Císař na jeho místo navrhl Li Čchun-fangova nástupce na ministerstvu obřadů, Tung Fena, nicméně Sü Ťie se – v rozporu se svými zásadami – postavil proti němu, protože Tung dříve patřil do kliky Jen Sungova syna, a přiměl císaře ke změně názoru. Naopak seveřany Kuo Pchua (bývalého ministra státní správy) a Kao Kunga (po Tung Fenovi ministra obřadů) podpořil, což se mu později nevyplatilo, když se Kao postavil proti němu.

Politické postoje.

Sü Ťie věnoval hodně pozornosti výběru a prosazování schopných vojevůdců; i jeho rodina měla dlouhodobě spojení s důstojnictvem Šan-tungu a syna Sü Jinga oženil s dcerou císařova oblíbence a velitele gardy ve vyšívaných uniformách Lu Pinga. Své politické koncepce prosazoval pomocí neformálního dopisování s úředníky v regionech, mimo oficiální komunikační kanály. Byl to Sü Ťieův specifický postup, který jiní velcí sekretáři nepoužívali. Jako velký sekretář neměl právo jim něco nařizovat, nicméně vzhledem k jeho vysokému postavení a blízkosti k panovníkovi jeho doporučení a návrhy, vyslovované v přátelském duchu, měly pro regionální úředníky velkou váhu.  Jako politik byl úspěšný: zpravidla se choval opatrně, ale dovedl být přizpůsobivý i tvrdý podle požadavku okamžiku. Politická rozhodnutí měla podle něj vznikat z konsenzu vysokých úředníků, nikoliv z autoritativního rozhodnutí úzké skupiny vrcholných hodnostářů.  Svůj vliv užíval k šíření Wang Jang-mingova etického učení, kladoucího důraz na vrozené dobro v lidech a na jeho poznání a rozvoj. Z pozice ministra obřadů a velkého sekretáře od počátku 50. let organizoval debaty "ťiang-süe" o konfuciánském studiu. Diskuze probíhaly v pekingských předměstích, někdy i centru města, za účasti stovek studentů a úředníků, trvaly i několik týdnů. Třebaže oficiálně šlo pouze o debaty o správném pochopení konfuciánského učení a rozvoji osobnosti, Sü Ťie pochopil jejich politický potenciál a využíval je k navazování kontaktů a budování sítě spřízněných úředníků podporujících jeho politické koncepce. Při tom postupoval obratně a opatrně, aby se vyhnul obvinění z budování politické frakce, což byl v mingském právu zločin trestaný smrtí. Sü Ťieova oddanost diskuzím o konfuciánském studiu ho vzdálila Kao Kungovi a také jejich mladšímu spolupracovníkovi Čang Ťü-čengovi, kteří oba inklinovali k legismu.

Změna na trůnu, demise a závěr života.

Začátkem roku 1567 zemřel císař Ťia-ťing. Sü Ťie sestavil (s pomocí Čang Ťü-čenga, tehdy chanlinského akademika zakrátko jmenovaného velkým sekretářem) Ťia-ťingův poslední edikt, „politickou závěť“, zveřejněný den po panovníkově smrti a zorganizoval nástup na trůn císařova syna Lung-čchinga. V ediktu mimo jiné rehabilitoval úředníky postižené (ať už propuštěním, degradací, nebo i popravou) za celou dobu vlády Ťia-ťinga. Ti, kteří byli schopni se vrátit do úřadů, mu byli zavázáni, čímž si Sü Ťie vytvořil silnou mocenskou oporu. To kritizoval jeho kolega v sekretariátu Kao Kung. Sü i Kao se v první polovině roku 1567 prostřednictvím svých stoupenců vinili z různých přehmatů. Nicméně vlna žalob, která se snesla na Kao Kunga, byla silnější a v červnu 1567 musel odejít z úřadu. O rok později při další kritice Sü Ťie formálně nabídl svou rezignaci, kterou císař kvůli zákulisním intrikám Kao Kungova spojence Čang Ťü-čenga neočekávaně přijal. V následných čistkách se Kao Kungovo a Čang Ťü-čengovo úsilí o odstranění stoupenců Sü Ťiea prolínalo s jejich snahou o omezení vlivu neokonfuciánských filozofů ve státním aparátu. Jejich debaty o konfuciánských principech považovali Kao Kung a Čang Ťü-čeng za „prázdné řeči“; ale v debatách vzniklá přátelství a sítě vzájemné podpory měli za nebezpečné svým vlivem. Roku 1570 proto úředníkům zodpovědným za vzdělávání studentů konfuciánství zakázali účast v debatách "ťiang-süe". Po odchodu Sü Ťiea z politického života tak nadvláda Wang Jang-mingových myšlenek nad intelektuální elitou Číny oslabila a hnutí se pod tlakem politických útoků na několik desetiletí obrátilo více k literárnímu vyjádření, než se politicky oživilo v tunglinské škole.  Po demisi se Sü Ťie vrátil domů do Chua-tchingu a spravoval své statky. Jeho vysoké postavení a příjmy s ním spojené přinesly bohatství celé rodině. Původně nevelký majetek se tak rozrostl na polnosti o rozloze 60 tisíc "mu" (přes 1 700 ha), Sü Ťie se tím stal jedním z nejbohatších velkostatkářů v Ťiang-nanu. Půdu rodina pronajímala tisícovce nájemců, kteří platili celkem 9 800 "liangů" (365,5 kg) stříbra nájmu ročně. Zbohatlá rodina rovněž investovala do půjčování peněz obchodníkům v Ťiang-nanu a Pekingu. Své zájmy v regionu Sü Ťie prosazoval pomocí několika set najatých ozbrojenců, které v případě potřeby neváhal použít.  V letech 1569–1570 se Sü Ťie dostal do konfliktu s velkým koordinátorem "sün-fu" regionu Chaj Žuejem, který se – v zájmu stability společnosti – pokusil posílit vrstvu drobných rolníků na úkor velkostatkářů. Požadoval proto po Sü Ťieovi vydání poloviny polností s tím, že si zbylé bude moci užívat v klidu bez obav z případného vyšetřování, jak přišel ke svému majetku. Chaj Žuej byl po několika měsících ve funkci dotlačen k rezignaci, ale potíže s úřady pro Sü Ťiea neskončily. Roku 1570 se s pomocí Čang Ťü-čenga vrátil do úřadu velkého sekretáře Kao Kung a zahájil šetření Sü Ťieovy rodiny. Kao Kungův pověřenec shromáždil důkazy proti ní – o lichvě a mnoha případech zabírání malých usedlostí prostřednictvím podvodů a zastrašování. Zatkl tři Sü Ťieovy syny a doporučil konfiskaci rodinných majetků, hrozilo uplatnění trestu smrti. Tehdy zasáhl Čang Ťü-čeng a dohodl s Kao Kungem mírnější potrestání; dva synové byli odesláni na vojenskou službu na vzdálené hranice, třetí byl vyškrtnut z úřednického stavu. Záležitost vzbudila nedůvěru mezi Kao Kungem a Čang Tü-čengem, když se rozšířila fáma, že Čang zasáhl, protože dostal od Sü Ťiea úplatek 30 tisíc "liangů" (1119 kg) stříbra.  Sü Ťie zemřel roku 1583 v Chua-tchingu, Nan č’-li.

Sü Ťie (; 1503 Süan-pching, Če-ťiang – 1583 Chua-tching, Nan č’-li) byl politik v čínské říši Ming. Za vlády císaře Ťia-ťinga v druhé třetině 16. století zaujímal vysoké postavení v těsné blízkosti panovníka, v letech 1549–1552 vykonával funkci ministra obřadů, poté velkého sekretáře, přičemž v letech 1562–1568 stál v čele velkého sekretariátu. Jako mladý úředník byl energický a stál si za svými názory, i proti vládě a panovníkovi. Jako zralý politik byl opatrný, ale dovedl se chovat rozhodně i ústupně podle požadavků okamžiku. Ač pocházel z nepříliš zámožné rodiny, stal se jedním z největších statkářů v Ťiang-nanu. Po odchodu z úřadu čelil útokům svých politických nepřátel, Sü Ťieovu rodinu však od přísných trestů a konfiskace jmění zachránila podpora velkého sekretáře Čang Ťü-čenga.

徐阶(1503年-1583年),字子升,号少湖,一号存斋,直隶松江府华亭县(今上海市松江区)人,是明代政治家、文学家及思想家,官至内阁首辅、吏部尚书、建极殿大学士。


Ukázka - Invitatorium z slavnosti Nanebevzetí Panny Marie.

Ant. Veníte, adorémus Regem regum, * Cuius hódie ad æthéreum Virgo Mater assúmpta est cælum.  Ant. Veníte, adorémus Regem regum, * Cuius hódie ad æthéreum Virgo Mater assúmpta est cælum.  Veníte, exsultémus Dómino, iubilémus Deo, salutári nostro: præoccupémus fáciem eius in confessióne, et in psalmis iubilémus ei.  Ant. Veníte, adorémus Regem regum, * Cuius hódie ad æthéreum Virgo Mater assúmpta est cælum.  Quóniam Deus magnus Dóminus, et Rex magnus super omnes deos, quóniam non repéllet Dóminus plebem suam: quia in manu eius sunt omnes fines terræ, et altitúdines móntium ipse cónspicit.  Ant. Cuius hódie ad æthéreum Virgo Mater assúmpta est cælum.  Quóniam ipsíus est mare, et ipse fecit illud, et áridam fundavérunt manus eius (genuflectitur) veníte, adorémus, et procidámus ante Deum: plorémus coram Dómino, qui fecit nos, quia ipse est Dóminus, Deus noster; nos autem pópulus eius, et oves páscuæ eius.  Ant. Veníte, adorémus Regem regum, * Cuius hódie ad æthéreum Virgo Mater assúmpta est cælum.  Hódie, si vocem eius audiéritis, nolíte obduráre corda vestra, sicut in exacerbatióne secúndum diem tentatiónis in desérto: ubi tentavérunt me patres vestri, probavérunt et vidérunt ópera mea.  Ant. Cuius hódie ad æthéreum Virgo Mater assúmpta est cælum.  Quadragínta annis próximus fui generatióni huic, et dixi; Semper hi errant corde, ipsi vero non cognovérunt vias meas: quibus iurávi in ira mea; Si introíbunt in réquiem meam.  Ant. Veníte, adorémus Regem regum, * Cuius hódie ad æthéreum Virgo Mater assúmpta est cælum.  V. Glória Patri, et Fílio, * et Spirítui Sancto.  R. Sicut erat in princípio, et nunc, et semper, * et in sǽcula sæculórum. Amen.  Ant. Cuius hódie ad æthéreum Virgo Mater assúmpta est cælum.  Ant. Veníte, adorémus Regem regum, * Cuius hódie ad æthéreum Virgo Mater assúmpta est cælum.

Matutinum neboli (hora) matutina, nebo též vigiliae, nocturni či officium nocturnum je v křesťanských církvích součást modliteb nebo liturgie hodin čtených v noci (od půlnoci do svítání/kuropění). Ta část breviáře, která zahrnuje matutina, se nazývá matutinale.

黎明颂或称凌晨祈祷、晨祷,是一天中的第一场祈祷,属于日课经部分。修士们要在子夜时分诵唱。 神父们也应该做黎明颂,但在时间上没有严格的规定,可以根据教区的工作自由选定。


Historie.

Ninjas in Pyjamas byli založeni v červnu roku 2000, ale ustáleni v roce 2001 po změnách sestavy a jmen.  Největší úspěch byla výhra Cyberathlete Professional League World Championships po velmi těžkém finále s týmem X3. Ninjas in Pyjamas usilovali o nalezení sponzora, a výsledkem se připojili do prominentní organizace SK Gaming. V SK pokračovali ve svém úspěchu. Peníze z výher v roce 2003 činily přibližně 170.000 dolarů.  Emil Christensen s Tommy 'Potti' Ingemarssonem společně s jednateli Peter Hedlundem a "Victorem Lindqvistem obnovili NiP jako švédskou akciovou společnost." V roce 2005, kvůli problémům s SK, NiP pokračovali v účasti na mezinárodních turnajích. Podepsali několik největších sponzorských dohod na scéně. Tým měl na svých webových stránkách kolem 100.000 členů v Evropě během prvních dvou let a byl to první neasijský tým, který vstoupil na asijský trh. Během šestí měsíců měli kolem 90.000 členů na asijské webové stránce. Tým byl největší otevřený odpůrce změny z originálního "Counter-Striku" na novější verzi "Counter-Strike: Source".  3. listopadu 2015 Richard Lewis napsal článek na "Breitbart.com" prohlašoval, že NiP údajně dluží své "Counter-Strike: Global Offensive" sekci peníze za výhry v předchozích turnajích. Od napsání článku organizace obdržela masivní nápor komunity, která se snažila podpořit hráče a vyvíjeli tlak, aby přiznali pravdu a dali hráčům jejich získané výhry. Ninjas in Pyjamas rychle vydali prohlášení, v němž se uvádí, že tvrzení ze strany Richarda Lewise je falešné a hráči jsou řádně placení.  Partneři organizace: Betway, Asus ROG, Kinguin, Faceit, Netgear, NOCCO, Twitch, DXRacer  Celkový příjem organizace: $1,919,607

Výsledky týmu na turnajích.

Counter-Strike: Global Offensive.

"(Tučné zvýraznění značí turnaj kategorie Major)"

Ninjas in Pyjamas (NiP) je švédská profesionální eSportová organizace. V současné době má organizace sekci a League of Legends. NiP měli největší úspěch od založení v roce 2000 až do rozpadu v roce 2007. Jeden z hráčů byl Emil "HeatoN" Christensen, který se později stal managerem organizace. V roce 2012 byl tým obnoven s Counter-Strike: Global Offensive sekcí po vydání hry. V CSGO týmu se nacházeli bývalí hráči fnatic Patrik "f0rest" Lindberg a Christopher "GeT_RiGhT" Alesund. NiP měli také Overwatch a Dota 2 sekci.

睡衣忍者(Ninjas in Pyjamas,简称NiP)是瑞典著名的反恐精英队伍,他们被认为是世界上最为专业和最为商业化的队伍之一。


Dětství.

Narodila se ve městě Gorkij, v tehdejším Sovětském svazu (nyní Nižnij Novgorod, Rusko). Vyrůstala v chudé čtvrti města zvané Avtozavod se svou matkou a dvěma nevlastními sestrami, Kristinou a Oksanou, z nichž ta druhá trpěla v dětství mozkovou obrnu a je autistkou. Již jako dítě pomáhala své matce prodávat ovoce na ulici. V 16 letech si zřídila vlastní stánek s ovocem společně s kamarádkou, aby pomohla své rodině z chudoby. Otec odešel od rodiny, když byla Natalja batole a neměla s ním žádný další kontakt do té doby, než se stala slavnou.

Supermodelka.

Ve svých 15 letech se během tří měsíců naučila anglicky. Poté, co ji v Nižním Novgorodu mezi 100 děvčaty objevil headhunter módních firem, dostala se do Moskvy. Jako sedmnáctiletá pak odešla do Paříže a brzy se stala modelkou agentury "Viva Models". Vystupovala pro módní značky Gucci, Calvin Klein, Diane von Fürstenberg, Louis Vuitton, Chanel (2008) a Versace (rovněž 2008). Patřila mezi nejlépe placené modelky světa. V roce 2011 vydělala 5,5 milionu eur. V roce 2012 se umístila na 3. místě v žebříčku nejlépe placených modelek podle časopisu Forbes, který odhadl její tehdejší roční výdělek na 8,6 milionů dolarů. Podle models.com byla jednou z nových supermodelek módního průmyslu.

Filantropie.

Je zakladatelkou dobročinné organizace "Naked Heart Foundation", která se snaží zajistit bezpečné a inspirativní prostředí pro každé dítě žijící v městském Rusku a aby přispěla podporuje rodiny, které vychovávají děti se zdravotním postižením.  Inspirací k založení této organizace byla tragédie v Beslanu. Myšlenkou bylo zabavit děti, které přežily s psychickým traumatem. Organizace postavila svůj první zábavní park v roce 2006 v Nižním Novgorodu. Od té doby postavila více než 90 více dalších včetně jednoho v Beslanu. Hlavní událostí nadace Heart Foundation Naked je "Love Ball". První ročník se uskutečnil v Moskvě v roce 2008, další dva se konaly v Londýně (2010) a v Paříži (2011). V roce 2013 se tento event konal v Monte Carlu pod záštitou Alberta II. Monackého, knížete Monaka a jeho choti Charlene, kněžny monacké.  Propůjčuje svou podporu k řadě filantropických účely, jako je například kampaň "(Bugaboo)RED" (Bugaboo), iniciativě v boji proti AIDS v Africe. Ve stejném roce se stal velvyslancem globální kampaně "Hear the World", která usiluje o zvýšení povědomí témat týkající se sluchu a ztráty sluchu a podporuje dobrý sluch po celém světě.  Je také mluvčí aliance "The Tiger Trade Campaign", která sdružuje 38 organizací za čelem společného cíle: přivést zpět divoké tygry zastavením obchodu s tygřími částmi těla a výrobků všemi zdroji. V rozhovoru podporující kampaň řekla: „Jsem hrdá, že Rusko, moje země, je domovem většiny velkolepých zvířat, divokých sibiřských tygrů. Dnes je na nás, abychom chránili tygry a jejich domov, méně než 350 sibiřských tygrů zůstává ve volné přírodě a ne více než 3 400 jich přežívá kdekoli na světě. Pokud nebudeme jednat nyní, budeme svědky vyhynutí populace divokých tygrů v rámci našeho života“.  Annie Leibovitz si ji vybrala a vyfotografovala do nově přepracovaného kalendáře Pirelli pro rok 2016, který oslavoval některé ze světově inspirujících žen.

Spuštění aplikace Elbi.

V roce 2015 se spojila s Eugenií Makhlin, která pracovala v technické oblasti v Googlu, Facebooku a AOL. Spolu vytvořily aplikaci Elbi, která se také nachází na App Store. Ta umožňuje lidem darovat peníze pomocí tzv. „Love Button“ (tlačítko lásky), vytvářet obsah, posílat zprávy a hlasovat pro charitativní účely. Aplikace v současné době umožňuje uživatelům darovat peněžní prostředky celé řadě charitativních organizací jako jsou Save the Children International, Walkabout Foundation, Blue Skye Thinking a mnoho dalších. Jméno znamená „Little Big“ (LB) a filozofie za ní je, že je možné udělat velkou změnu prostřednictvím malých kroků.  Slovy Natalii Vodianové: „Elbi je platforma, která přináší sílu světa sociálních sítí digitálního světa charitám a spojuje je s lidmi po celém světě. S Elbi můžete udělat malé věci, které dělají velké rozdíly. To je to, co Elbi znamená — malé věci mohou dělat velký rozdíl. Často se tak tyto příběhy ztrácí. Nyní mohou všichni z nás podniknout kroky přímo ke svým telefonům a učinit rozdíl po celém světě“.  Aplikaci podpořili známí představitelé v oblasti technologií a filantropie, například bývalá britská ministryně pro internetovou bezpečnost a ochranu Joanna Shields, spoluzakladatel programu "Beba" Michael Birch, zakladatel Wikipedie Jimmy Wales, spoluzakladatelka internetového časopisu "Huffington Post" Arianna Huffington, zakladatel "Mind Candy" Michael Acton Smith, návrhářka Diane von Fürstenberg, spoluzakladatel "Lastminute.com" a "Made.com" Brent Hoberman stejně jako zakladatel a hospodářský ředitel (CEO) společnosti Illumination Entertainment Chris Meledandri.

Ocenění.

V listopadu 2010 ji módní časopis Harper ́s Bazaar udělil ocenění "Inspiration of the Year" jako uznání za její dobročinné úsilí. V dubnu 2013 získala cenu "Inspiration" na čtvrtém ročníku DVF Awards. Cena se uděluje ženám, které prokázaly vůdčí schopnosti, sílu a odvahu, když stály tváří v tvář nepřízni osudu, a které využívají svého vlivu k realizaci pozitivních změn. Ve stejném roce také přijala ocenění "Philanthropist of the Year" od stejného časopisu.  Dne 10. listopadu 2014 byla jednou z těch, kteří získali cenu "2014 Glamour Woman of the Year" za svůj přínos a filantropii jako "The Voice for Children". Udílení cen se konalo v Carnegie Hall a cenu jí předala Arianna Huffington.

Osobní život.

Natalia Vodianova má blízké přátele v módním průmyslu včetně topmodelek, jako jsou Mariacarla Boscono, Karlie Kloss a Eva Herzigová, a známých fotografů jako Mario Testino, Paolo Roversi, Steven Meisel, Annie Leibovitz, Bruce Weber a Patrick Demarchelier. Dále to jsou nebo byli významní módní návrháři Riccardo Tisci, Valentino Garavani, Stella McCartney, zemřelý Karl Lagerfeld, Diane von Fürstenberg, Christian Louboutin, Uljana Sergejenko, šéfredaktorka módního časopisu "Net-a-Porter" Lucy Yeomans, ředitelé módních firem Grace Coddington, Carine Roitfeld a hlavní redaktorka "US Vogue" Anna Wintour.  V roce 2001 potkala Natalia Vodianova v Paříži u večeře dědice velkého pozemkového majetku v Londýně Justina Portmana (* 1969). Je to třetí syn 9. vikomta Edwarda Henryho Berkeleye Portmana a nevlastní bratr 10. vikomta, bývalý umělec a organizátor šachových turnajů. Vzali se v listopadu 2001, když byla Vodjanova v 8. měsíci těhotenství. V září 2002, více než devět měsíců po registraci manželství ve Velké Británii, měli svatební obřad v Petrohradu, kde Vodjanova měla na sobě šaty navržené Tomem Fordem. Pár má tři děti, jsou to syn Lucas Alexander (* 22. prosince 2001), dcera Neva (* 24. března 2006) a syn Viktor (* 13. září 2007). Viktor je pojmenovaný po jejím dědečkovi, který Natalju vychovával po odchodu jejího otce, a Neva je pojmenována po ruské řece Něvě. Natalia Vodianova a Justin Portman oznámili svůj rozchod v červnu 2011.  Brzy po rozchodu s Justinem Portmanem se Natalia Vodianova seznámila s Antoinem Arnaultem, synem zakladatele koncernu LVMH (luxusní zboží) a nejbohatšího občana Francie Bernarda Arnaulta. Antoine Arnault zastává pozici předsedy představenstva u firem vlastnících luxusní značky Berluti a Loro Piana. První syn Natalje a Antoina, Maxim, se narodil 2. května 2014. Dne 4. června 2016 přišel na svět jejich druhý syn Roman. Pár již uzavřel sňatek. Spolu se svými dětmi i třemi dětmi Vodjanové z prvního manželství obývají luxusní byt v Paříži v blízkosti Eiffelovy věže.

Natalia Vodianova (, [nɐˈtaljjə mjɪˈxajləvnə vədjɪˈnovə]; 28. února 1982 Gorkij, Sovětský svaz, dnes Nižnij Novgorod, Rusko); přezdívaná Supernova, je ruská modelka, filantropka a příležitostná herečka.

娜塔莉亚·米哈伊洛芙娜·沃迪亚诺娃(;俄语罗马化:Natalia Mikhailovna Vodianova,1982年-2月28日),生于苏联时期下诺夫哥罗德市,昵称“Supernova”,俄罗斯超级名模。


Pozorování.

Na obloze se nachází v jihovýchodní části souhvězdí, východně od jasné hvězdy s magnitudou 0,77 Acrux, a částečně přesahuje do sousedního souhvězdí Kentaura a Mouchy. Mlhovina má zhruba tvar pravoúhlého lichoběžníku, jehož dvě základny míří severojižním směrem. Zakrývá nejjižnější část Mléčné dráhy, tedy místo, kde se galaktický rovník nejvíce přibližuje k jižnímu nebeskému pólu. Tato část oblohy je velmi bohatá na hvězdná pole, jasné mlhoviny a hvězdokupy a díky tomu je velmi výrazná. Jde o jednu z nejbližších temných mlhovin, protože leží ve vzdálenosti přibližně 600 světelných let.  V západní části mlhoviny je vnořená otevřená hvězdokupa NGC 4609 a 1 stupeň od severního okraje se nachází otevřená hvězdokupa NGC 4755.  Kvůli její velké jižní deklinaci je mlhovina zcela pozorovatelná pouze jižně od obratníku Raka; jižně od obratníku Kozoroha je naopak cirkumpolární. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od února do srpna.

Historie pozorování.

Mlhovina byla dobře známá v dobách starověku obyvatelům jižní polokoule, stejně tak i národům kolem Středozemního moře, kteří ji mohli pozorovat v období, kdy byla díky precesi zemské osy viditelná v mnohem severnějších oblastech. V moderní době ji jako první popsal Vicente Yáñez Pinzón v roce 1499. Florentský mořeplavec Amerigo Vespucci ji o několik let později pojmenoval Temná urna (italsky "Canopo fosco"). Během dalších století byla nazývána různě, například Tmavý Magellanův oblak. Následně ji popsal abbé Lacaille v roce 1751. Kalevi Mattila v roce 1970 dokázal, že Uhelný pytel není úplně tmavý, ale má určitou jasnost, která dosahuje zhruba desetiny jasnosti okolních oblastí Mléčné dráhy. Tato jasnost vzniká odrazem světla hvězd, které mlhovina zakrývá. Australští domorodci v mlhovině viděli hlavu ptáka emu, který byl pro australské domorodce souhvězdím skládajícím se spíše z temných mlhovin než z hvězd. Inkové tuto mlhovinu nazývali Yutu, což znamená tetřevovitý jižní pták nebo tinamy.

Vlastnosti.

Téměř všechny studie mlhoviny Uhelný pytel se shodují, že jde o poměrně klidný oblak prachu bez jakýchkoliv stop tvorby hvězd. Průzkum na různých vlnových délkách ukázal, že se za mlhovinou nachází hmotní a jasní modří obři, jejichž světlo je z našeho pohledu mlhovinou silně zastíněno. Přítomnost téměř 300 hvězd v blízkosti mlhoviny naznačuje, že se nejedná o jediný objekt, ale o dva oddělené objekty ve vzdálenostech 610 a 790 světelných let s tím, že temná mlhovina se nachází blíže k nám a má skutečný rozměr 54 světelných let. Tato dvojitá stavba může být určitým způsobem spojená s temnou mlhovinou v souhvězdí Chameleona, které je vidět přibližně 15° směrem na jihozápad.

Mlhovina Uhelný pytel (také známá jako Coalsack Nebula nebo Caldwell 99) je temná mlhovina v jižním souhvězdí Jižního kříže vzdálená přibližně 600 světelných let. Je viditelná pouhým okem jako velká tmavá skvrna v jasné části Mléčné dráhy na obloze jižní polokoule. Nemá přiřazené žádné číslo v katalogu NGC ani v žádném jiném, kromě Caldwellova katalogu.

煤袋星云(或简称为煤袋)是天空中非常著名的暗星云,在南半球的银河衬托下,很容易用裸眼看见的一片深色斑块。这个斑块位于南十字座,最接近地球的部分,距离大约是600光年。


Taxonomie.

Nad taxonomií druhu "Cyanea" se zoologové zatím ještě plně neshodli. Vědci navrhli, že všechny druhy se stejným rodem by měly být považovány za druh jediný. Dva odlišné taxony se vyskytují ve východním Atlantiku, s "Cyanea lamarckii", která se liší modrou (ne červenou) barvou a menším vzrůstem (10-20 cm v průměru, zřídkakdy 35 cm). Populace v západním Pacifiku kolem Japonska jsou často rozlišovány jako "Cyanea nozakii", nebo jako poddruh "Cyanea capillata subsp. nozakii".

Popis.

Ačkoli zvon talířovky obrovské je schopen dorůst velikosti v průměru až přes 2 metry, mohou se tyto medúzy ve svých velikostech velmi lišit. Talířovky nalezené v nižších zeměpisných šířkách jsou mnohem menší než jejich severní protějšci se zvonem zhruba okolo 50 centimetrů v průměru. Chapadla větších jedinců mohou dosahovat délky 30 a více metrů. Tato extrémně lepkavá chapadla jsou seskupena do osmi chomáčů, každý chomáč nesoucí přes 100 chapadel, uspořádaných v řadách.  S délkou 36,6 metru byl největší známý exemplář delší než plejtvák obrovský, a je tak považována za nejdelší známé zvíře na světě. Nicméně v roce 1864 byla na břehu Skotska nalezena pásmovka velká, měřící 55 metrů. Tělo pásmovky je ovšem značně elastické a dá se libovolně natahovat; je tak možné, že do takové délky nevyrostla.  Zvon talířovky je rozdělen do osmi laloků. Propletené uspořádání barevných paží vychází ze středu zvonu, které jsou mnohem kratší než stříbřitá a tenká chapadla, vycházející ze subumbrelly zvonu.  Velikost také určuje zbarvení – větší jedinci jsou zbarvení od sytě purpurové po temně fialovou, zatímco menší jedinci si udržují barvu světle oranžové nebo žlutohnědé. Český překlad jména medúzy vychází z talířovitého tvaru zvonu.

Ekologie.

Vzhledem k tomu, že talířovka patří k druhům žijících ve studených vodách, nemůže se tak rozmnožovat v teplejších oblastech. Talířovky jsou pelagické (tzn. žijí na širém moři), ale ke konci jejich ročního života mají tendenci se usazovat v mělkých zálivech. Na širém moři se talířovky pro určité druhy mořských tvorů, jako třeba krevety, chovají jako plovoucí oázy, poskytující jak potravu, tak úkryt před predátory.  Nepřátelé talířovky zahrnují mořské ptáky, větší ryby jako třeba měsíčník svítívý, další druhy medúz a mořské želvy. Kožatka velká se na talířovkách krmí téměř exkluzivně ve velkém množství během letní sezóny okolo východní Kanady. Talířovky samy se pak živí zooplanktonem, malými rybami, žebernatkami a rodem malých medúz, zvaných Aurelia.

Chování a reprodukce.

Talířovky obrovské zůstávají většinou těsně u hladiny, maximálně do 20 metrů hloubky. Jejich pomalé pulzační pohyby (vypuzování vody pod zvonem pomocí svaloviny po obvodě zvonu) je ženou kupředu pouze slabě, a tak z velké části závisejí na mořských proudech, což jim umožňuje cestovat na obrovské vzdálenosti. Talířovky jsou často k vidění kolem pozdního léta a podzimu, když už dorostly do větších velikostí a mořské proudy je začínají vyvrhovat na pobřeží.  Stejně jako ostatní medúzy se talířovky mohou rozmožovat jak pohlavním rozmnožováním ve stádiu medúzy, tak i rozmnožováním nepohlavním ve stádiu polypu. Talířovky projdou za svůj roční život celkem čtyřmi stádii – larva, polyp, stádium zvané ephyra a stádium medúzy. Samice talířovky nese svá oplodněná vajíčka ve svých chapadlech, kde vajíčka rostou do larválního stádia. Jakmile jsou larvy dostatečně staré, samice medúzy je potom odloží na pevný mořský povrch, kde larvy mohou růst v polypy. Polypy se začínají rozmnožovat nepohlavně, vytvářejíce komínky malých tvorů, zvaných ephyrae. Jednotliví vyspělí ephyrae pak komínky zlomí, a začnou dorůstat do dospělé medůzy.

Žahadla a lidský kontakt.

Střetnutí člověka se žahadly talířovky působí dočasnou bolest a začervenání kůže. Za normálních okolností není její žahnutí smrtící. K deaktivaci nematocytů se používá ocet, avšak kvůli velkému počtu chapadel je po požahání doporučena lékařská péče.  V červenci roku 2010 bylo v USA ve městě Rye, New Hampshire požaháno asi 150 lidí. Zřejmě šlo o ostatky talířovky obrovské, která se rozpadla na bezpočet kousků. Při velikosti jedinců tohoto druhu, je možné, že tato příhoda byla způsobena jediným exemplářem.

Talířovka obrovská ("Cyanea capillata"), také známá jako medúza žahavá, je největší známý druh medúzy. Vyskytuje se převážně v boreálních (subarktických) vodách Severního ledového oceánu a v severních částech Atlantiku a Pacifiku. Běžně ji lze spatřit i v Lamanšském průlivu, Irském moři, Severním moři a v západních vodách Skandinávie, na jih ke Kattegat a Øresund. Může také "zabloudit" i do vod Baltského moře (kde se ale nemůže rozmnožovat kvůli nízké salinitě). Podobné medúzy, které mohou patřit ke stejnému druhu, obývají moře poblíž Austrálie a Nového Zélandu. Největší zdokumentovaný exemplář byl nalezen vyplavený na břehu Massachusettského zálivu v roce 1870 s rozměry zvonu v průměru 2,3 metry a chapadly dosahující délky 37 metrů. Talířovka obrovská byla po nějaký čas pozorována jižně od 42° s. š. ve větších zálivech východního pobřeží USA.

狮鬃水母(学名:)是世界上体型最大的水母之一以及世界上最大的刺丝胞动物之一,其伞形躯体可达两米,触手有八组,最多150条,可长逾35米。主要生长于较冷的海域,包括北极海、北大西洋、北太平洋等,极少生长在低于北纬四十二度的地区。在澳洲、新西兰海域也有类似种类的水母。


Život.

Roku 1803, ve svých patnácti letech, se zúčastnil první ruské plavby kolem světa, na lodi "Naděžda". Výpravě velel kapitán Ivan Ivanovič (Adam Johann von) Kruzenštern, příští admirál. V roce 1815 byl jmenován velitelem brigy "Rjurik", která měla také obeplout svět a především hledat severní spojení Tichého oceánu a Atlantiku. Plula přes Baltské moře do Severního moře. V Lamanšském průlivu loď zastihla bouře a zle ji poničila. Další smrtelné nebezpečí přišlo v Drakeově průlivu. Obří vlna málem zabila i samotného Kotzebua. Loď se ale nepotopila, byla jen poškozená, a tak ji Kotzebue nechal opravit v Chile. V Tichém oceánu pak expedice objevila řadu nových ostrovů, kterým výprava dala samozřejmě ruské názvy: Rumjancevův (podle sponzora výpravy hraběte Nikolaje Petroviče Rumjanceva), Sviridovův, Kutuzovův či Suvorovův ostrov; dnes se neužívají, protože západní objevitelé ruské právo na pojmenování nerespektovali. Na cestě nicméně výprava objevila 399 dosud neznámých ostrovů.  Poté se expedice zastavila v přístavu Petropavlovsk na Kamčatce a dále mířila na Aleuty, na Havajské ostrovy a objevila nové atoly u Marshallových ostrovů. Na Aljašce prozkoumala dosud zcela neznámou část pobřeží. U Aljašky však přišla rovněž další krize, kdy bouře znovu málem Rjurika potopila a Kotzebue podruhé málem přišel o život. Mezi Sumatrou a Jávou se Rusové dostali do konfliktu s piráty a došlo i na dělostřelecký souboj. Pak již výprava dorazila znovu do Evropy – přes Portsmouth a Kodaň do Tallinu.  Další výpravy se zúčastnil v roce 1823 na šalupě "Predprijatije", která plula na Kamčatku, do Petropavlovsku. Roku 1826 se úspěšně vrátila do Kronštadtu. Poté se již Kotzebuovo zdraví zhoršilo natolik, že plavba po moři nepřicházela do úvahy – do důchodu odešel v dvaačtyřiceti letech, zemřel v osmapadesáti.

Otto von Kotzebue (30. prosinec 1787, Tallinn – 15. únor 1846, Tallinn) byl estonsko-německo-ruský cestovatel, syn dramatika Augusta von Kotzebue. Narodil se v estonském Tallinnu (tehdy Ruské impérium), v rodině baltských Němců, svůj život spojil s ruským námořnictvem. Je po něm pojmenován Kotzebueův záliv na západním pobřeží Aljašky a rovněž městečko na Aljašce.

奥托·冯·科策布(,,1787年-12月30日-1846年-2月15日),俄罗斯探险家、领航员。波罗的海德意志人。


2016年奧地利總統選舉

Popis.

První kolo voleb.

Vítězem prvního kola volby se stal kandidát národně konzervativní Svobodné strany Rakouska (Freiheitliche Partei Österreichs, FPÖ) Norbert Hofer se ziskem 35,1 % hlasů, do druhého kola s ním postoupil nezávislý kandidát Alexander Van der Bellen, člen strany Zelení – Zelená alternativa (Die Grünen – Die grüne Alternative), se ziskem 21,3 % hlasů. V prvním kole volby zaznamenali výrazný neúspěch kandidáti stran vládní koalice – Rudolf Hundstorfer za Sociálně demokratickou stranu Rakouska (Sozialdemokratische Partei Österreichs, SPÖ) a Andreas Khol za Rakouskou lidovou stranu (Österreichische Volkspartei, ÖVP), kteří dostali každý jen něco málo přes 11 % hlasů.

Druhé kolo voleb.

Ve druhém kole volby zvítězil velmi těsným výsledkem o pouhých 31 tisíc hlasů a poměrem 50,3 ku 49,7 % hlasů Alexander Van der Bellen, čímž se stal zvoleným prezidentem Rakouska pro volební období 2016–2022. Zprvu byly hlasy voličů, kteří hlasovali osobně ve volebních místnostech, sečteny v neděli večer. Podle webu ministerstva vnitra v tu dobu vedl Norbert Hofer nad Alexanderem Van der Bellenem v poměru 51,9% ku 48,1%. S předběžnými výsledky však výrazně zamíchaly korespondenční hlasovací lístky, kterých bylo vydáno takřka 900 000, což byl rekordní počet. Platných korespondenčních hlasů bylo podle pondělního sčítání odevzdáno přes 740 000, zde však v poměru 61,8 % ku 38,2 % zvítězil Van der Bellen, což zvrátilo celkový výsledek volby na jeho stranu.  List "Kronen Zeitung" 24. května přinesl podezření o falešných volebních údajích, jako například 146,9% volební účast ve Waidhofen an der Ybbs a další nemožný výsledek v Linci. Podle vedoucího oddělení voleb na ministerstvu vnitra Roberta Steina šlo pouze o chyby při hlášení a oficiální výsledky měly být opraveny.

Napadení výsledku volby u soudu.

Svobodná strana Rakouska 8. června 2016 oznámila, že napadla výsledek volby u Ústavního soudu. Žaloba obsahovala 150 stran textu, kritizovala zejména korespondenční hlasování, soud musel rozhodnout, zda došlo k porušení zákona a zda to ovlivnilo výsledek voleb. K rozhodnutí chtěl soud dospět ještě předtím, než měl Van der Bellen nastoupit 8. července do funkce. Důvodem ke stížnosti bylo podezření na předčasné otevření 60 tisíc obálek s korespondenčními hlasy, které navíc otevřeli neoprávnění lidé. Dle žaloby bylo zaznamenáno 117 neoprávněných zásahů v 94 volebních okrscích. Expert na ústavní právo prof. Theo Öhlinger z Vídeňské univerzity označil dvě ze stížností v celkem 150 stránkovém dokumentu podanému k Ústavnímu soudu jako „velmi vážné“.

Zrušení výsledků druhého kola volby.

Ústavní soud začal stížnost projednávat v pondělí 20. června a veřejné líčení mělo trvat tři dny. Ministr vnitra Wolfgang Sobotka řekl, že v případě zrušení výsledku voleb přichází v úvahu nové hlasování na podzim. Rozhodnutí padlo v pátek 1. července – Ústavní soud návrhu Svobodných vyhověl a výsledek druhého kola voleb zrušil. Důvodem ke zrušení byl chybný postup při rozbalování části hlasů z korespondenční volby. Některé volební lístky byly totiž otevřeny ještě před stanoveným termínem pro sčítání a za účasti lidí, kteří nebyli členy volební komise. Ačkoli podle předsedy ústavního soudu Gerharta Holzingera neexistovaly žádné indicie, že by bylo s odevzdanými hlasy manipulováno, bylo pro zrušení druhého kola volby dostačující již to, že k takovým manipulacím kvůli chybnému otevírání obálek vůbec mohlo dojít. Chybný postup se měl týkat až 78 tisíc hlasů, což je více než necelých 31 tisíc hlasů, o které Van der Bellen ve zrušeném druhém kole vyhrál. Rozhodující pro zrušení volby byly nesrovnalosti ve 14 volebních okrscích.  Vzhledem ke zrušení druhého kola volby nepřevzal Van der Bellen prezidentský úřad, ale pravomoci prezidenta přešly dne 8. července na tříčlenné předsednictvo rakouské Národní rady (předsedkyní byla Doris Buresová a jedním z místopředsedů byl samotný Norbert Hofer), a to až do opakování volby.

Opakované druhé kolo volby.

Opakováno bylo pouze druhé kolo prezidentské volby, kterého se zúčastnili oba kandidáti postupující z prvního kola, Van der Bellen a Hofer. Podle ministra vnitra Sobotky se opakované druhé kolo volby mělo původně uskutečnit na přelomu září a října 2016. Odstupující prezident Fischer za pravděpodobný termín nových voleb označil září. Sobotka následně navrhl termín 2. října, což vláda schválila.  Rakouské ministerstvo vnitra ale v pátek 9. září připustilo, že opakované druhé kolo může být odloženo, protože obálky určené pro korespondenční hlasování byly nekvalitní – nedržely dostatečně zalepené – a mohlo by tak znovu dojít ke zpochybnění hlasování. Problém se mohl týkat až 1,5 milionu obálek. V pondělí 12. září oznámil ministr vnitra, že volba bude posunuta zřejmě na přelom listopadu a prosince. Konečný termín voleb byl stanoven na 4. prosinec 2016. <br> V opakovaném druhém kole prezidentské volby potvrdil své vítězství Alexander Van der Bellen se ziskem 51,7 % hlasů. Oproti zrušenému druhému kolu tak zvýšil svůj náskok, nicméně díky nižší volební účasti obdrželi oba kandidáti nižší absolutní množství hlasů. V porovnání s prvním kolem prezidentské volby v opakovaném druhém kole naopak stoupla volební účast o 5,7 procentního bodu na 74,2 % registrovaných voličů.

Volební výsledky.

<noinclude

Volby prezidenta Rakouské republiky se uskutečnily ve dnech 24. dubna 2016 (první kolo) a 22. května 2016 (druhé kolo volby). Druhé kolo bylo později zrušeno Ústavním soudem a proto se mělo opakovat 2. října 2016. Vzhledem k technickým problémům s obálkami hlasovacích lístků však bylo znovu odloženo na přelom listopadu a prosince. K jeho uskutečnění tedy došlo až 4. prosince 2016.

2016年奥地利总统选举于2016年4月24日举行,无候选人获得半数以上选票,又在5月22日进行第二轮投票。奥地利总统是每隔六年直选产生,可连选连任一次。奥地利宪法赋予总统任命联邦内阁的权力,但实际上政府首脑由议会多数党推举,总统并无多大实权。根据宪法,在第一轮投票中如果没有候选人获得超过50%的选票,则进行第二轮投票。


Život.

Narodil se do šlechtické rodiny. Po dokončení základního vzdělání ve svém rodném městě a absolvování gymnázia "Zosimea" v Janině se v roce 1859 přestěhoval do Konstantinopole, kde zahájil kariéru osmanského úředníka. Byl guvernérem několika měst na Balkáně, když podporoval liberálního předsedu vlády Midhata Pašu a měl jeho přízeň. Během této doby se podílel na úsilí o standardizaci albánské abecedy a oživení albánského kulturního života.  Roku 1877 však osmanský sultán Abdulhamid II. zbavil Midhata vlády, čímž ztratil své pozice i Ismail. Byl poslán do exilu v západní Anatolii, později byl omilostněn a jmenován guvernérem Bejrútu. Nicméně jeho liberální názory ho znovu připravily o sultánovu přízeň, takže v květnu 1900 Ismail vstoupil na jachtu britského velvyslance a požádal o politický azyl. Dalších osm let žil v exilu.  V lednu 1907 byla podepsána tajná dohoda mezi Kemalim, nyní již neformálním vůdcem albánského národního hnutí, a řeckou vládou, podle níž Albánci s Řeky vytvářeli alianci proti Osmanské říši. Dohodnuty byly i budoucí řecko-albánské hranice. Dohoda s Řeky byla vedena především snahou oslabit roli Bulharů na Balkáně.  Roku 1908 však v Osmanské říši vypukla mladoturecká revoluce, po níž nastaly politické změny. I Kemali se vrátil do Turecka a zasedl v obnoveném osmanském parlamentu. V roce 1909 začal proti mladoturkům sílit tlak konzervativních sil. V chaotické situaci se Kemali dokonce nakrátko stal předsedou osmanského parlamentu, ale již druhý den musel z Konstantinopolu uprchnout. Po porážce mladoturků viděl Kemali pro svou zem již jedinou cestu – nezávislost. Byť existují názory, že si nechával otevřenu i cestu pro albánsko-řeckou unii.  V roce 1911 začalo albánské povstání. Zlomovým se stalo setkání aktivistů ve vesnici Gerče v Černé Hoře dne 23. června. Kemali se svými podporovateli zde sepsali tzv. "Gerčské memorandum" (někdy označované jako "Červená kniha", kvůli barvě desek, do nichž bylo uloženo). Byly v něm formulovány národní požadavky jak vůči Osmanské říši, tak vůči Velké Británii, která se na Balkáně dosti angažovala.  Dne 28. listopadu 1912 Kemali vyhlásil nezávislost Albánie a ukončil tak pětisetletou vládu Turků nad albánským územím. Významným symbolickým momentem bylo, když spolu s Luigj Gurakuqim vyvěsil vlajku na balkoně dvoupatrové budovy ve Vloře, kde byla právě podepsána "Deklarace nezávislosti". Dne 4. prosince 1912 ve Vloře vznikla též prozatímní vláda, do jejíhož čela se postavil Kemali a stál v něm do roku 1914. Zároveň vykonával i funkci „hlavy státu“ ("de facto" prezidenta) a ministra zahraničí.  V období 1912-1914 musel Kemali řešit především nástup proosmanských monarchistických sil v Albánii. V listopadu 1913 tyto síly nabídly albánský trůn osmanskému ministrovi války Izzetu Pašovi, který byl albánského původu. Osmanská říše vyslala do Albánie agenty, aby zorganizovali vzpouru v Izzetův prospěch. Vzpouru vedl etnický Albánec Beqir Grebenali, mezinárodní společenství však podporovalo více Kemaliho. Složitou hru ukončilo vypuknutí první světové války roku 1914.  Během války žil Kemali v exilu v Paříži. Psal své paměti a i přes nedostatek finančních zdrojů se snažil vést kampaň ve prospěch poválečné nezávislé Albánie. V roce 1918 Kemali odcestoval do Itálie, kde chtěl zajistit svému řešení italskou podporu. Italská vláda ho však nepřijala dobře a byl de facto uvězněn v hotelu v Perugii, k jeho velkému rozhořčení. Velmi brzy v tomto hotelu zemřel na infarkt. Po obnovení albánské nezávislosti bylo jeho tělo slavnostně převezeno do Vlory a byl pohřben na místním hřbitově Tekke.  V letech 1992-1996 byl Kemali znázorněn na albánské bankovce v hodnotě 200 leků, od roku 1996 pak na bankovce pětisetlekové.

Ismail Kemali (16. leden 1844, Vlora - 24. leden 1919, Perugia) byl albánský politik, vůdce albánského národního hnutí, zakladatel nezávislého albánského státu, jeho první prezident i premiér.

伊斯梅尔·捷马利( 1844年-1月16日-1919年-1月24日),阿尔巴尼亚民族解放运动领导人,1912年11月29日宣布阿尔巴尼亚独立,并出任阿尔巴尼亚独立后的第一任国家元首,第一任总理和第一任外交部长。


Vznik a historie.

Společnost Mettler-Toledo vznikla v roce 1989 fúzí dvou firem: Mettler se sídlem ve Švýcarsku a Toledo Scale se sídlem v Columbusu ve státě Ohio v USA.Vzniklá firma má v současnosti sídlo ve Švýcarsku a pobočky svých mnoha značek po celém světě.  Dr. Erhard Mettler, švýcarský inženýr, založil v roce 1945 v Küsnachtu ve Švýcarsku firmu zaměřenou na přesnou mechaniku. Vynalezl substituční princip u jednomiskových vah, které bylo možné vyrábět sériově. Analytické váhy s jednou vážicí miskou v laboratořích postupně nahradily dříve běžně používané dvoumiskové váhy.  V roce 1980 Mettler firmu prodal společnosti Ciba-Geigy AG. Laboratorní a průmyslový pilíř firmy tak byly doplněny o třetí – maloobchodní. Technologický pokrok umožnil proměnu vah používaných v obchodech na přístroje pro správu rychle se kazícího zboží.  V roce 1989 získal METTLER prostřednictvím akvizice největšího amerického výrobce průmyslových a maloobchodních vah, TOLEDO Scale Corporation se sídlem v Columbusu v Ohiu. Zakladatel této společnosti Henry Theobald uvedl v roce 1901 na trh inovativní prodejní váhy s automatickým zobrazením ceny a hmotnosti.  Na přelomu let 1996 a 1997 prodala společnost Ciba-Geigy AG firmu Mettler-Toledo newyorské investiční společnosti AEA Investors Inc. v rámci přípravy primární emise akcií. Po dokončení primární emise akcií začala být firma obchodována na newyorské burze pod značkou MTD. Díky přirozenému růstu i akvizicím několika dalších firem dosáhla firma současného počtu 10 000 zaměstnanců a tržeb v hodnotě 2 miliardy amerických dolarů (údaje z roku 2008).

Provozní struktura.

Společnost Mettler-Toledo disponuje velkými prodejními a servisními organizacemi zaměstnávajícími přibližně 6000 (tj. přibližně polovinu) zaměstnanců, kteří se zabývají prodejem a servisem v 36 zemích. Společnost má výrobní závody v Evropě, Spojených státech amerických a Číně.

Laboratoř.

Díky laboratorním vahám bylo od roku 1952 možné stanovit hmotnost s přesností na jednu desetinu miliontiny gramu. V laboratořích rychle zdomácnělo sousloví „váhy Mettler“. Pokroky v oblasti technologie mikroprocesorů během let postupně vedly k vynálezu široké škály produktů pro laboratoře, např. automatických titrátorů a termických analyzátorů. Laboratorní produkty a technologie společnosti Mettler-Toledo zlepšily procesy ve výzkumu a vývoji, farmacii a kontrole kvality. Váhový software přizpůsobený danému využití poskytuje možnost analýzy dat za účelem lepší přesnosti, produktivity a dodržení všech standardů.

Přístroje RAININ.

V roce 2001 koupil Mettler-Toledo firmu Rainin Instrument, LLC, kterou nyní plně vlastní jako dceřinou společnost. Rainin dodává kvalitní pipety a špičky určené pro manipulaci s kapalinami. Dále dodává automatizované systémy pro chemický průmysl, které se využívají při objevování a vývoji léků a chemických sloučenin.

Průmyslové váhy a systémy.

Firma rovněž vyrábí a prodává systémy detekce kovů a další kontrolní systémy instalované na koncích výrobních a balicích linek.  Mezi další produkty této společnosti patří nejrůznější průmyslové vážicí přístroje a související terminály a rovněž software pro farmaceutický, chemický, potravinářský a jiný průmysl. Dále firma nabízí systémy detekce kovů a další kontrolní systémy instalované na koncích výrobních a balicích linek. Společnost dodává řešení využívající automatickou identifikaci a sběr dat se zabudovanými technologiemi pro vážení za pohybu, stanovování rozměrů a identifikaci v dopravě, přepravě zboží a logistice. V jejím portfoliu se nachází i robustní průmyslové váhy a související software.  Řešení "Cargoscan Dimensioning" společnosti Mettler-Toledo používají mezinárodní dopravní firmy, malí přepravci, sklady a distribuční centra všude ve světě. Všechny systémy odpovídají mezinárodním standardům pro míry a váhy, čímž je zajištěna vysoká výkonnost přístrojů. Technologie laserového dálkoměru prokazatelně zvyšuje přesnost procesů v tomto odvětví, což má pozitivní vliv na tržby.  Řešení Safeline vyvinula v roce 1989 sama společnost METTLER TOLEDO. Produkt Safeline představoval pokrokový detektor kovu vybavený digitální technologií pro větší citlivost a přesnost.  V roce 1997 proběhla akvizice firmy Raytech za účelem rozšíření nabídky řešení v oblasti detekce. Raytech vyráběl vybavení pro rentgenovou kontrolu. Vybavení pro rentgenovou kontrolu v kombinaci s detekčními přístroji poskytlo firmám možnost identifikovat několik kontaminantů najednou a zároveň ověřit integritu produktu a mít pod kontrolou velikost porcí.Mettler-Toledo CI-Vision je dceřiná společnost, kterou plně vlastní Mettler-Toledo Inc. Mettler-Toledo Product Inspection Group, sestávající z CI-Vision, Hi-Speed a Safeline, je dodavatelem in-line kontrolních vah, detektorů kovu, strojových optických systémů a systémů pro rentgenovou kontrolu.

Průmyslové systémy měření - procesní analytika.

Divize procesní analytiky Thornton, Inc. založená v roce 1964 vyvíjí, vyrábí, prodává a dodává přístroje a snímače používané pro měření a řízení procesů úpravy kapalin. Pomocí těchto přístrojů lze měřit a řídit úpravu čisté vody ve farmaceutickém průmyslu, a také měřit parametry konduktivity/rezistivity, celkového obsahu organického uhlíku (TOC), pH, rozpuštěného kyslíku (DO), rozpuštěného ozónu a toku v polovodičovém a elektrickém průmyslu.  INGOLD byl založen v r. 1948 a specializuje se na řešení pro měření pH, rozpuštěného kyslíku (DO), konduktivity, zákalu a obsahu CO v rámci procesní analytiky v chemickém, farmaceutickém a potravinářsko-nápojovém průmyslu.

Maloobchod - obchodní váhy.

Pro prodejny potravin nabízí společnost METTLER TOLEDO široký sortiment přístrojů a výrobků pro zajištění zásobování čerstvými potravinami, od přijetí, přes předbalování, samoobslužné úseky, pulty s lahůdkami až po pokladní terminály. Přístroje společnosti METTLER TOLEDO jsou schopny pracovat v propojené síti a shromažďovat údaje o jednotlivých položkách. Software pomáhá zákazníků, s oceňováním, etiketováním a řízením zásob, a také poskytuje cenné informace pro důležité obchodní rozhodování spojené se zbožím.

梅特勒-托利多(Mettler Toledo),是世界上最大的衡器和实验室仪器制造商、销售商。总部在瑞士苏黎世,在美国证券交易所上市。


Osobní život.

Narodil se v londýnské čtvrti Kingston-upon-Thames, do rodiny fotografky Nicoly Elizabeth a spisovatele a komika Dominic Hollandových. Je nejstarší ze čtyř bratrů, dvojčata Sam a Harry jsou o tři roky mladší a Harry se objevil ve filmu "Diana", jeho další bratr, Patrick „Paddy“, je o osm let mladší. Jeho prarodiče z otcovy strany se narodili na ostrově Man a v Irsku.  Navštěvoval katolickou školu Donhead. Později chodil na Wimbledon College, kde setrval do prosince 2012 a pak se přihlásil na uměleckou školu The BRIT School for Performing Arts and Technology.

Kariéra.

Divadlo.

S tancem začal během hodin hip hopu v taneční škole Nifty Feet Dance School ve Wimbledonu. Během školního vystoupení jeho potenciál spatřila choreografka Lynne Page, která spolupracovala s Peterem Darlingem, choreografem muzikálu Billy Elliot. Po osmi kolech konkurzu a dvou letech tréninku se dne 28. července 2008 poprvé objevil na prknech West Endu v muzikálu Billy Elliot v roli Michaela, nejlepšího kamaráda Billyho. Jeho první vystoupení v titulní roli Billyho přišlo dne 8. září 2008 za pozitivních ohlasů.  V září 2008 se společně se svým kolegou Tannerem Pfluegerem objevil v televizním pořadu na kanálu FIVE a dal své první televizní interview. O rok později se objevil v pořadu "The Feel Good Factor", kde společně s dalšími dvěma představiteli Billyho Elliota, Tannerem Pfluegerem a Laytonem Williamsem vystupovali s písní „Angry Dance“ a poté je vyzpovídala moderátorka pořadu, Myleene Klass.  Dne 8. března 2010, u příležitosti pátého výročí uvádění muzikálu Billy Elliot, byli čtyři představitelé titulní role, včetně Hollanda, pozváni do domu 10 Downing Street, aby se setkali s premiérem Gordonem Brownem. Holland byl též vybrán, aby odehrál hlavní roli ve slavnostním představení dne 31. března 2010. Dne 29. května 2010 měl své poslední představení v roli Billyho Elliota.

Film.

V roce 2011 namluvil hlavní postavu v anglickém dabingu pro japonský animovaný film "Arrietty ze světa půjčovníčků". O rok později si zahrál syna Naomi Watts a Ewana McGregora ve filmu "Nic nás nerozdělí" režiséra Juana Antonia Bayony. Ztvárnil Isaaca ve snímku "Budoucnost nejistá" a objevil se po boku Toma Nickersona ve filmu Rona Howarda, "V srdci moře". V roce 2015 přišla také jeho první televizní role, a to Peer Gregory Cromwell v seriálu "Wolf Hall". Dne 23. července 2015 bylo oznámeno, že byl obsazen do role Spider-Man do filmů série Marvel Cinematic Universe. Poprvé si roli zahrál ve filmu "" (2016). V této roli se následně objevil ve filmech "" (2017), "" (2018)", " (2019) a "" (2019). Po premiéře "Captain America: Občanská válka" získal Holland chválu za svůj výkon v roli Spider-Man a někteří ho označili jako „nejlepšího Spider-Mana, jakého kdy viděli“.  V listopadu 2015 se přidal k obsazení filmu Shane Carrutha "The Modern Ocean", kde se objeví po boku Anne Hathaway, Keanu Reevese, Daniela Radcliffa, Chloë Grace Moretz, Asy Butterfield, Jeffa Goldbluma a Abrahama Attaha.V roce 2018 bylo oznámeno, že si zahraje ve filmové adaptaci video her "Uncharted" roli mladého Nathana Drakea. Také získal hlavní roli ve filmové adaptaci "Beneath the Scarlet Sky". V roce 2019 si zahraje po boku Willa Smitha ve filmu "Špióni v převleku". Po boku Roberta Downey Jr. si zahraje ve filmu "The Voyage of Doctor Dolittle".

Thomas Stanley „Tom“ Holland (* 1. června 1996 Londýn, Anglie) je anglický herec a tanečník. Proslavil se titulní rolí v muzikálu Billy Elliot v uvedení londýnského divadla Victoria Palace Theatre. Kromě toho také hrál ve filmu "Nic nás nerozdělí", či ztvárňuje od roku 2016 Petera Parkera ve filmech Marvel Cinematic Universe, a nebo si zahrál ve filmu "V srdci moře" kde ztvárňuje jednu z hlavních postav.

汤玛斯·史丹利·“汤姆”·霍兰德(英语:Thomas Stanley "Tom" Holland,1996年-6月1日 )是一位英国男演员,因於伦敦维多利亚皇宫剧院的著名音乐剧《舞动人生》中扮演主角比利·艾略特而成名。2012年出演描述南亚海啸的电影《浩劫奇迹》。2015年6月,赫兰德获选在漫威电影宇宙中饰演「蜘蛛人」彼得·帕克。曾就读伦敦表演艺术学校。


F-CK-1經國號戰鬥機

Vývoj.

Kvůli odporu ČLR, která Čínskou republiku považuje za svou odštěpenou provincii, má Čínská republika dlouhodobě problémy se získáním moderních typů zbraní. Na počátku 80. let země usilovala o získání moderních amerických lehkých stíhacích letounů General Dynamics F-16 Fighting Falcon a Northrop F-20 Tigershark, které měly perspektivně nahradit stávající typy Northrop F-5 a Lockheed F-104 Starfighter, jejich prodej však roku 1982 odmítla americká administrativa, neboť usilovala o zlepšení vztahů s komunistickou Čínou. Téhož roku tak domácí letecký výrobce Aerospace Industrial Development Corporation v Tchaj-čungu pod označením "An Hsiang" (bezpečný let) zahájil vývoj domácího bojového letounu.  Kvůli urychlení vývoje společnost rozsáhle spolupracovala s americkými zbrojovkami a vývoj byl rozdělen na čtyři dílčí projekty – projekt Ying yang – vývoj draku letounu ve spolupráci s General Dynamics (letoun nezapře vizuální podobnost se stíhačkou F-16 Fighting Falcon), projekt Yun han – vývoj motorů ve spolupráci s Hughes Corporation, projekt Tian lei project – vývoj avioniky ve spolupráci s Westinghouse a projekt Tian chien – vývoj zbraňových systémů. Dále se například na vývoji radaru podílela společnost General Electric.  Postaveny byly čtyři prototypy (A-1 až A-4, poslední dvojmístný). Slavnostní roll-out prvního prototypu proběhl v prosinci 1988. První let prvního prototypu, který postrádal radiolokátor a některé zbraňové systémy, provedl tovární zalétávač Wu Kang Ming 28. května 1989. Dne 27. září byl zalétán druhý prototyp, následovaný 10. ledna 1990 třetím a poslední čtvrtý měl premiérový let 10. července 1990. Zkušební program byl narušen havárií druhého prototypu 12. července 1991, kdy došlo v hladině 5000 m k utržení levé výškovky. Pilot Wu Ke Chen sice letoun pomocí katapultáže poškozený stroj opustil, avšak utonul v moři.  Celkem bylo postaveno 130 letounů tohoto typu – z toho 102 jednomístných a 28 dvojmístných. Výroba byla roku 1990 zahájena 10 předsériovými kusy, dodanými roku 1993 a skončila roku 2000. Původně byla plánována stavba až 250 letounů F-CK-1, objednávka ale byla snížena poté, co na počátku 90. let země přeci jen získala americké stíhačky F-16A/B a francouzské Dassault Mirage 2000.  Do výzbroje letectva byl tento typ přijat roku 1994 a ve stejném roku začaly dodávky sériových letounů. Jako první byla Ching-kuo vyzbrojena 8. letka 3. taktického křídla. Následně byla typem vyzbrojena 7., 8. a 28. letka 3. křídla taktického stíhacího letectva na základně Ching-Chuan-Kang. V průběhu let 1998 a 1999 nahradily stárnoucí F-5E a F u 1., 3. a 9. letky 1. křídla taktického stíhacího letectva na základně Tai-nan. Vyrobené letouny výrazně posílily obranyschopnost ostrova, zároveň však začaly zastarávat. Proto byly roku 2001 zahájeny práce na modernizaci letounů na standard F-CK-1C/D Hsiung Ying. Modernizace se týká především avioniky (tzv. digitální kokpit) a výzbroje letounů. Celkem má být modernizováno 71 kusů, přičemž náklady budou činit 588 milionů amerických dolarů. První dva modernizované prototypy byly vyrobeny roku 2006. Přestavba byla naplánována na roky 2009–2012.

Konstrukce.

F-CK-1 A/B.

Avionika letounu je řešena modulárně. Kokpit je vybaven digitálními dipleji Bendix a ovládáním HOTAS. Pilot má k dispozici průhledový displej HUD a vystřelovací sedadlo Martin Baker Mark 12. Řízení je digitální fly-by-wire s trojnásobným zálohováním. V přídi se nachází dopplerovský radar GD-53 Zlatý drak, vyvinutý na základě amerických typů AN/APG-67 a AN/APG-66.  Letouny pohánějí dva dvouproudové motory Honeywell/ITEC F-125-70 s tahem 27 kN a 42,1 kN s přídavným spalováním. Výzbroj tvoří jeden 20mm kanón M61 Vulcan a další výzbroj na šesti závěsnících – dvou pod trupem, dvou pod křídly a dvou na koncích křídel. Verze F-CK-1A/B může nést čtyři protiletadlové řízené střely krátkého dosahu Tien Chien I (Skysword I), nebo čtyři AIM-9M Sidewinder s infračerveným naváděním a dvě střely středního dosahu Tien Chien II (Skysword II), nebo AIM-120C AMRAAM s aktivním radarovým naváděním. Proti pozemním cílům mohou použít různé druhy pum (Mk.82, Mk.84 a GBU-12A Paveway II) kazetových pum (CBU-87) a raket (např. AGM-65 Maverick). Na podkřídelních a podtrupových závěsnících mohou nést až tři protilodní střely Hsiung Feng II.

F-CK-1C/D.

Kvůli prodloužení doletu jsou letouny vybaveny konformními palivovými nádržemi. Podvozek byl zesílen. Zásadní změn doznala avionika – byl instalován nový tříbarevný HUD diplej, vylepšený radar CD-53, nový palubní počítač a systém elektronického boje. Zesílena byla i výzbroj – letouny unesou o dvě řízené střely Tien Chien II více a nově mohou nést i protiradiolokační střely Tien Chien IIA a protiletadlové řízené střely dlouhého dosahu Wan Chien (dosah 250 km).

AIDC F-CK-1 Ching-kuo je víceúčelový dvoumotorový proudový stíhací letoun provozovaný letectvem Čínské republiky. Letoun byl vyvinut jako nouzové řešení domácím průmyslem a je pojmenován po prezidentu Chiang Ching-kuo. Vyrobeno bylo celkem 130 kusů. Letoun je též označován jako Indigenous Defence Fighter (IDF). Zpočátku byla zkratka IDF veřejností vykládána jako "I Don't Fly" (nelétám). Jedná se o první pokročilý stíhací letoun vyvinutým průmyslem Čínské republiky.

F-CK-1战斗机(),是中华民国在美国技术协助下设计、开发的一种轻型超音速多用途喷射战斗机,具备视距外作战能力及冷舱启动快速等特点;在中华民国空军的规划下,自制F-CK-1战斗机与向法国采购的幻象2000-5及向美国采购的F-16A/B战斗机,构成国军防卫台湾海峡制空权的主力,其中F-CK-1型战斗机负责中低空防御及部分对地攻击任务。


Poamuří a Mandžusko v první polovině 17. století.

Koncem 16. a začátkem 17. století Nurhači sjednotil kmeny ťienčouských Džürčenů a roku 1616 se prohlásil za chána říše (Pozdní) Ťin. Od roku 1636 jeho nástupce Chuang Tchaj-ťi přejmenoval říši na Čching a svůj národ na Mandžuy. V první polovině 17. století mandžuská říše Čching kontrolovala jižní část moderního Mandžuska, a sice území na dolním toku řeky Liao-che, poloostrov Liao-tung a oblast horního toku řeky Sungari. Severněji, mezi Amurem a čchingským územím, ležel široký pás osídlený svobodnými kmeny – Evenky (Tunguzy), Daury, Ďučery a dalšími. V povodí Amuru na Šilce a Arguni žily tunguzské kmeny, poté podél Amuru po Zeju mongolojazyční Daurové a podauření Evenkové, níže po proudu Amuru tunguzští Ďučeři, na dolním Amuru Natci a Ačani (předkové Nanajců a Ulčů), u ústí Amuru a na pobřeží Giljaci. Na severních přítocích Amuru až k Ochotskému moři žili Evenkové. Amurské kmeny vesměs žily z lovu a rybolovu, pouze Dauři a Ďučeři byli zemědělci pod vládou knížat sídlících v opevněných městečkách.

Rusko-čchingské boje v 50. letech.

Bitva v Ačansku (1652).

Proti ruským kozákům čchingské úřady vypravily z Ninguty 2000 mužů, kteří koncem února 1652 dorazili do Ačansku. Podařilo se jim zaskočit Rusy překvapivým útokem, během něhož dělostřelbou poničili ruské opevnění a průlomem v palisádě se pokusili vtrhnout do pevnosti. V průlomu je však kozáci rozstříleli. Podle pozdější zprávy Chabarova v bitvě padlo téměř sedm set útočníků,

Bitva na Sungari (1654).

Čchingské úřady chtěly Rusy zbavit zdrojů potravin vysídlením Daurů z horního Poamuří na jih na řeku Sungari, roku 1656 přesídlily na jih i Ďučery. Přesídlování se jim kvůli odporu části domorodců, kteří dali přednost poddanství Rusům, nepodařilo úplně.  Na jaře 1654 Čchingové vypravili další armádu, která v dubnu 1654 na řece Sungari napadla oddíl kozáků

Obléhání Kumarsku (1655).

Po bitvě na Sungari se čchingské vojsko vrátilo do Ninguty, zatímco Stěpanov se svými muži přezimoval v Kumarsku na středním toku Amuru. Připojilo se k němu několik menších ruských skupin přišlých ze Zabajkalska a Sibiře, takže měl kolem pěti stovek mužů. Kvůli obavám z čchingské armády se Rusové snažili Kumarsk co nejlépe opevnit, namísto běžné palisády nasypali za širokým příkopem zemní val, na němž postavili dvojitou palisádu vyplněnou hlínou a kamením.

Bitva v Korčejevské zátoce (1658).

Roku 1657 založili Mandžuové na místě dnešního Girinu loděnice a znovu přikázali Korejcům přivést posily. Následujícího roku vyrazila do útoku čchingská armáda o síle cca 1400 mužů, včetně stovky dělostřelců s padesáti kanóny, dvou set korejských mušketýrů a stovky střelců mandžuských, vycvičených mnohem hůře než Korejci. Začátkem června se na Amuru, nedaleko od ústí Sungari, střetla s cca pěti sty kozáky. Oproti roku 1654 měli Mandžuové mohutnější lodě a početné dělostřelectvo. Rusové se před přesilou pokusili ustoupit, ale nebyli schopni setřást rychlejší čchingské lodě a asi po 10 km pronásledování Stěpanov soustředil své lodě do obranné linie v Korčejevské zátoce na levém

Ruská kolonizace Poamuří v 60. a 70. letech.

Po několika letech se Rusové vrátili zpět na Amur a na místě zimoviště Jerofeje Chabarova z let 1650/51 vystavěli v roce 1665 Albazin. Založili ho ruští osídlenci z Ilimska, kteří se vzbouřili proti místnímu vojevodovi, zabili ho a odešli „do daurské země“. Vedl je Nikifor Černigovskij. Začali vybírat jasak, který odesílali přes Něrčinsk do Moskvy. Místní kmeny se snažili získat nabídkou ochrany a potravin, naopak Mandžuové místním přikázali odejít od Amuru na jih, kde by je měli pod kontrolou.

Rusko-čchingské diplomatické vztahy v 50. – 70. letech.

Bajkovova mise (1654–1658).

Roku 1652 ruská vláda souhlasila s návrhem tobolských kupců (původem z Buchary) a kozáků na otevření obchodní cesty z Tobolska do Číny přes území Kalmyků a Mongolů a vyslala moskevského šlechtice Fjodora Bajkova do Tobolska, aby zorganizoval první karavany. V únoru 1654 byl Bajkov postaven do čela první ruské oficiální diplomatické mise k čchingské vládě. Měl navázat diplomatické styky a uzavřít

Mise Perfiljeva a Ablina (1658–1662) a další mise Ablina (1668–1671).

V září 1657 začala ruská vláda, znepokojená osudem Bajkova, připravovat další poselstvo k čchingskému císaři. Do jeho čela postavila syna bojarského Ivana Perfiljeva a tobolského kupce bucharského původu Seitkula Ablina. Na cestu vyrazili roku 1658, do Pekingu přijeli počátkem června 1660, carův list s návrhem na ustavení vzájemných styků předali v Dvoru závislých držav. Čchingská státní rada navrhla list odmítnout jako nevhodný – nepoužívající čínský kalendář a neúměrně vyvyšující cara přisvojujícího si tituly neschválené čchingským císařem. Nicméně nakonec byly dary a list přijaty, i když na něj nebylo odpovězeno.  Ablin se

Aršinského jednání s Čchingy (1670).

V prosinci 1669 přišla k Něrčinsku na vzdálenost dvoudenního pochodu šestitisícová čchingská armáda v čele s Malou, zkušeným mandžuským diplomatem a úředníkem, jehož zástupce si v Něrčinsku stěžoval na agresivitu albazinských kozáků vůči Daurům a Ďučerům.  V dubnu 1670 v Něrčinsku čchingští poslové požadovali – v zájmu mírových vztahů – vydání Gantimura, přičemž vojenské akce proti kozákům z 50. let omlouvali tím, že čchingské úřady je měly za bandity a nevěděli, že jsou ruskými poddanými. Něrčinský vojevoda Daniil Aršinskij ze své iniciativy reagoval vysláním desátníka Ignatije Milovanova do Pekingu s listem, v němž vyzýval čchingského císaře k podřízení se carovi; nevydání

Spafarijova mise (1675–1678).

Mezi rokem 1670 a příchodem Spafarije se Čchingové třikrát dotazovali v Něrčinsku, kdy už přijede carův vyslanec. Roku 1675 se ruská vláda rozhodla vyslat do Pekingu zkušeného diplomata moldavského původu Nikolaje Spafarije. Měl za úkol ustavit oficiální obchodní vztahy a diplomatické styky. K teritoriálním otázkám se neměl vyjadřovat, ruská vláda totiž měla za to, že o ruských poddaných a území není třeba diskutovat.  Spafarij z Moskvy vyjel začátkem března 1675, cestoval přes Irkutsk, Něrčinsk a Albazin a na Velkém Chinganu se setkal s čchingskými zástupci. Rozhovory se Spafarijem vedli Mandžuové na Noně po tři měsíce do začátku března 1676. Ještě

Čchingská příprava na válku a podněcování Mongolů (počátek 80. let).

Po porážce povstání tří vazalů v Číně roku 1681 si Čchingové uvolnili síly pro boj s Ruskem a od začátku 80. let začali připravovat útok na Rusy na Amuru a v Zabajkalí. Jejich nejsevernějšími opěrnými body v té době byly Ninguta na řece Mu-tan-ťiang, jižním přítoku Sungari, a Girin na horním toku Sungari, kde od roku 1657 fungovaly loděnice, od roku 1674 pevnost, a který roku 1676 od Ninguty převzal roli sídla mandžuské správy regionu. Paralelně, kvůli obraně mandžuských území před usazováním Mongolů, Korejců a Rusů, císař roku 1678 nařídil na hranicích říše Čching vystavět opevněnou linii, takzvanou vrbovou palisádu.  Dva roky, 1681–1683, strávili Mandžuové přípravami – budováním cest, stavbou lodí, shromažďovaním zásob, zpravodajskou činností. Naplánovali útok na Albazin a v případě úspěchu počítali s pokračováním na Něrčinsk. Vojenským akcím předcházel diplomatický tlak, proto roku 1681 mandžuští vyslanci v Albazinu protestovali proti výstavbě ruských pevnůstek na Zeje, s tím, že jsou na jejich hranici. Rusové odvětili, že kmeny na Zeje jsou jejich poddanými a nejlepší hranice by byla na Amuru. Albazinci žádali

Boje v Poamuří a Zabajkalí 1683–1686.

Boje na Amuru (1683–1684).

Na jaře 1683 čchingská vojska začala přesun k Amuru. Mandžuové se usadili v ústí Zeji a vybudovali zde pevnost Ajgun, u ústí Kumary stejnojmennou pevnost Kumara a ještě jednu pevnost mezi nimi. V červnu Mandžuové u ústí Zeji zajali většinu ruského oddílu, který plul z Albazinu vystřídat posádku zejských ostrohů. Ve třech ruských ostrozích na Zeje bylo v té době celkem 67 kozáků a v Albazinu něco přes stovku. V Něrčinsku a zabajkalských ostrozích měl tamní vojevoda dohromady dvě stovky kozáků. Velikost čchingské armády odhadli Rusové na deset tisíc lidí na 300 lodích, se 300 velkými i malými děly.  Ve druhé polovině roku 1683 Mandžuové podnikli výpad k jezeru Dalaj núr a pomocí oddílů o 400–500 mužích obsadili ruské ostrohy v povodí Zeji, poslední (Verchnozejský) v únoru 1684. Do zajetí padlo

Reakce Moskvy: posilování obrany (1683–1685).

Carská vláda reagovala začátkem roku 1683 reorganizací správy východní Sibiře, když všechny východosibiřské újezdy: Jakutský, Irkutský (vzniklý roku 1682), Ilimský, Něrčinský a demonstrativně nově zřízený Albazinský újezd soustředila v Jenisejském razrjadu (založeném nedávno předtím, roku 1677) a podřídila novému jenisejskému vojevodovi Konstantinovi Ščerbatovovi. Poté, co do Moskvy dospěly zprávy o bojích roku 1683, přikázala v lednu 1684 tobolskému vojevodovi Alexeji Golicynovi sebrat z vojáků na západní Sibiři 600 lidí a na jaře je poslat do Jenisejska Ščerbatovovi, který k nim něl přidat 400 dalších a vyslat za Bajkal, což na Sibiři vyvolalo vlnu horečné aktivity. Do Albazinu byl z Moskvy poslán Alexej Tolbuzin

Obležení a pád Albazinu (1685).

Po nevýrazné kampani roku 1684 Kchang-si odvolal váhavého velitele čchingské armády na Amuru Sabsua a v únoru 1685 vydal edikt, ve kterém zopakoval obvinění Rusů z expanze, přikázal jejich zničení a nakázal svým vojevůdcům poslat do Albazinu ještě jedno poselstvo s výzvou stáhnout se z čchingského území do Jakutska, jež měl potom tvořit hranici.  V dubnu 1685 čchingský císař poslal ruskému carovi listy (v ruštině, latině a čínštině) s podmínkami míru. Ruským úřadům v Albazinu, v Jakutsku, v Selenginsku a v Tobolsku je předali kozáci propuštění Čchingy ze zajetí. Do Moskvy první z listů dorazil v listopadu 1685. V listech císař nabízel mír a obchodní styky, pokud bude dohodnuta hranice u Jakutska a Jenisejska.  Od začátku roku 1685 se v Zabajkalí množily zprávy o připravovaném mongolském útoku. V březnu 1685 se třísetčlenný jezdecký oddíl Mandžuů objevil pod Albazinem, v blízkosti města zajal či zabil osazenstvo jednoho mlýnu a přítomné kozáky a odešel. Poté rolníci v okolí Albazinu zaseli.  Začátkem

Mongolské útoky na Rusy (1685).

V dubnu 1685 dorazil Bejtonův oddíl do Udinsku, ale zde se měsíc zdržel, protože dvoutisícový mongolský oddíl mu odehnal koně a tažná zvířata. Útočníky se vydalo pronásledovat přes 400 kozáků a necelé tři stovky místních lovců, potulných lidí a Tunguzů. Podařilo se jim na Mongolech vydobýt část koní, 150 hlav skotu a tisícovku ovcí a beze ztrát se vrátit.  V květnu 1685 v Irkutsku Čichundordžovi poslové opět požadovali zpět „své“ Burjaty a hrozili čchingským útokem. Poté Mongolové zaútočili. Začátkem června 1685 oblehli Selenginsk

Obnovení Albazinu (1685).

V polovině července 1685 ruský průzkumný oddíl zjistil, že Mandžuové opustili Albazin a odešli k Nonu a dále na jih; pouze v Ajgunu nechali nevelký oddíl o 500 mužích. Stáhli se tak rychle, že nestačili zničit úrodu na polích. Sklizeň z polí v okolí Albazinu byla rozhodující pro udržení města, zásobování velké posádky z Irkutska by totiž bylo velmi obtížné až nereálné. Vlasov neprodleně vyslal Tolbuzina, Bejtona a většinu svých kozáků do Albazinu, kde na podzim bylo

Druhé obležení Albazinu (1686–1687).

V létě 1686 Mandžuové vedení Sabsuem a Langtanem vytáhli na Albazin. Kozácké hlídky pochod nepřátelské armády včas zjistily a varovaly obyvatelstvo, které se skrylo v pevnosti. V ní měl Tolbuzin 826 obránců, jeden moždíř a osm děl, dostatek prachu a olova, zásobu obilí do léta 1687.  Obléhatelé připluli k Albazinu 7. července na 150 lodích. Měli do 5 000 nebo až 6 500 mužů se 40 děly, velel jim opět Langtan. Jeho úkolem bylo dobýt Albazin a bez odkladu i Něrčinsk. K pochodu na něj měl 3 000 koní. Po týdnu bojů byl Tolbuzin raněn a po několika dnech zemřel, velení po něm převzal Bejton.  Poté, co se Rusové

Reakce Moskvy: Golovinův pochod s posilami (1686–1687).

Koncem roku 1685 ruská vláda rozhodla o posílení vojsk v Zabajkalí 500 střelci z Moskvy a 1 400 ze Sibiře, pro které v lednu 1686 vypravila z Moskvy 1 000 píšťal, 20 děl a těžký moždíř a značné množství střelného prachu, olova, dělových koulí a granátů. Zajištění přesunu takového množství vojáků bylo pro sibiřské úřady a obyvatelstvo mimořádným výkonem. Rozhodnutí znamenalo značný růst sibiřských vojsk: k roku 1688 bylo na celé Sibiři 7 215 "služilich ljuděj" (vojáků i úředníků).  Současně v prosinci 1685 carská vláda zplnomocnila k vedení mírových rozhovorů Fjodora Golovina a pověřila ho obranou a obnovou válkou poškozeného pohraničního území. Cílem ruské vlády bylo potvrzení hranice na Amuru až k jeho ústí, kterou považovala za přirozenou. V krajním případě Golovinovi dovolila ustavení hranice na Amuru po ústí Zeji, v nejkrajnějším u Albazinu s právem lovu až po Zeju, a zbytek nechat nerozhraničený. V každém případě chtěla zachovat ruské osídlení a svrchovanost nad domorodci, kteří již přijali ruské

Reakce Moskvy: mise Veňukova a Favorova a ukončení obležení Albazinu (1686–1687).

Současně s vysláním Golovina do Zabajkalska carská vláda poslala do Pekingu vyslance Nikifora Veňukova a Ivana Favorova s úkolem předat carovu listinu s vyjádřením rozhořčení nad čchingskou agresí a návrhem na mírovou konferenci v Albazinu, pokud Čchingové ukončí boje a odejdou z ruského území. Vyslanci v srpnu 1686 dorazili na mongolské území a více než měsíc vedli rozhovory s bojovně naladěným Čichundordžem i jeho bratrem Dzanabadzarem, prosazujícím mír.  Veňukov a Faforov přijeli do Pekingu 31. října 1686. Již následující den začala jednání. Mandžuové tvrdili, že nejsou s Ruskem ve

Rusko-čchingské příměří, jednání a boje Mongolů a Džúngarů (1686–1689).

Mongolské neúspěšné útoky na Rusy a Džúngary (1688).

Už od roku 1686 se zhoršovaly vztahy mezi Mongoly a Džúngary, navzdory snaze čchingské diplomacie vyzývající je ke smíru, aby měli Mongolové volné ruce k válce s Rusy. Koncem roku 1687 mongolský chán Čichundordž zaútočil na svého západního souseda a spojence Džúngarů, Dzasagtu-chána a zabil ho. V boji padl i bratr džúngarského chána Galdana. Současně se Mongolové rozhodli rozpoutat válku proti dvěma protivníkům. Zatímco Čichundordž se soustředil na boj s Džúngary, v lednu 1688 Čichundordžův bratr Šidiširi bagatur-chuntajdži vyrazil proti Rusům.  Šidiširiho Mongolové kvůli sněhu nemohli projít za Bajkal, proto se rozhodli zaútočit na Selenginsk a Udinsk. Podle plánu měla jedna část vojska zaútočit na Selenginsk a druhá zablokovat cestu na západ, k Bajkalu a do Irkutska. Podle různých odhadů současníků jich bylo 4 až 12 tisíc a protentokrát disponovali děly a píšťalami zaslanými z Pekingu. Rusové měli v té době v Zabajkalí kolem dvou tisíc vojáků: v Albazinu stovku, v Něrčinsku přes 400, v Selenginsku kolem 250, v Udinsku a okolních vsích něco přes tisíc. Začátkem ledna 1688 Mongolové v počtu asi 5 tisíc oblehli Golovina v Selenginsku a přišli k Udinsku. Iniciativu na ruské straně převzal

Porážka Mongolů Džúngary a odložení čchingsko–ruské mírové konference (1688).

Golovin na jaře 1688 opevňoval Udinsk a Selenginsk a naplánoval útok na Mongoly ze dvou směrů, který však odložil poté, co přišly informace o džúngarském vítězství nad Čichundordžem a postupu Džúngarů na východ do Mongolska.  Císař Kchang-si jmenoval do čela čchingské delegace určené pro jednání s Rusy zkušeného státníka Songgotu, svého strýce Tchung Kuo-kanga, vojevůdce Maciho a další. Z Pekingu vyjeli s početným doprovodem koncem května 1688. Začátkem července, již na mongolském území, začali potkávat mongolské uprchlíky z války s Galdanem. Songgotu

Dohoda o sjezdu vyslanců a čchingské tažení na Něrčinsk (1689).

Golovin v lednu 1689 poslal do Pekingu Ivana Loginova, který do Pekingu dorazil v polovině května s úkolem dohodnout okolnosti setkání vyslanců, a seznámit chingskou vládu s návrhy mírové smlouvy, připravenými v Moskvě. Pro setkání navrhl Albazin nebo Něrčinsk. Mandžuové nechtěli, aby Golovin s vojskem přijel do Albazinu, proto Loginovovi v Pekingu jednoznačně oznámili, že jednání vyslanců proběhnou u Něrčinska a s vyslanci pošlou tisíc vojáků. Současně Mandžuové od jara posilovali své vojsko v Ajgunu – naváželi zásoby, opravovali lodě a posílali nové vojáky; což znepokojilo Rusy v Albazinu i Něrčinsku. V červenci Golovin přikázal Bejtonovi v Albazinu sklidit obilí a mandžuským zástupcům přítomným v Něrčinsku si stěžoval na narušování příměří.  V první polovině roku 1689 se císař Kchang-si stále snažil diplomatickou cestou usmířit Mongoly s Džúngary a Džúngary přesvědčit ke stáhnutí se z Mongolska a návratu na západ. Golovin zase v létě 1689 pochopil, že toho roku nedojde k čchingskému útoku na Galdana, a tak se koncem června začal přesouvat s

Jednání v Nerčinsku a konec války (1689).

Cílem Mandžuů bylo dosažení souhlasu Ruska s mandžuskou anexí ruských území na Amuru a uzavření míru s Ruskem, což by jim umožnilo pustit se do války s Džúngary a naopak zabránilo protičchingské džúngarsko-ruské alianci. Před Něrčinskem měli kolem 15 000 vojáků a 50 děl. Rusové měli původně 100 vojáků v Albazinu a 600 v Něrčinsku; po příchodu Golovina soustředili v Něrčinsku kolem 2 000 vojáků (přibyl tisícičlenný Golovinův pluk plus pomocné oddíly domorodců). Poměr sil byl podobný jako při obležení Albazinu, Něrčinsk ale neměl tak dobré opevnění. Jednání začala 12. srpna, za Rusko jednali Fjodor Golovin a Ivan Vlasov, za říši Čching Songgotu, Tchun Kuo-kang, Langtan a další. Čchingové si nárokovali země až k Bajkalu s odůvodněním, že kdysi patřily mongolské říši Jüan; Rusové navrhovali hranici na Amuru. Čchingští vyslanci využili svou absolutní vojenskou převahu k nátlaku na ruské vyjednavače a donutili je přijmout většinu čchingských požadavků. Golovin se nakonec vzdal Albazinu a souhlasil s hranicí na horském hřbetu severně od Amuru. Smlouva byla podepsána 27. srpna. První tři články se týkaly hranic, čtvrtý zakotvoval vydávání přeběhlíků, ale pouze v budoucnu. Dosavadní přeběhlíky Rusové kategoricky odmítli vydat, Mandžuové zase nevydali zajatce od Albazinu. Pátý článek se týkal obchodu otevřeného pro kupce s průvodními listy, šestý zakotvoval nenarušování hranic.  Do Moskvy se první informace o smlouvě dostaly koncem května 1690, podrobné v červnu. V Posolském prikaze se ke smlouvě a Golovinovi postavili kriticky, nicméně po příjezdu do Moskvy vláda vyjádřila Golovinovi uznání.  Pro říši Čching urovnání vztahů s Ruskem odvrátilo hrozbu rusko-džúngarského spojenectví, mohla se nyní soustředit na válku s Džúngary. Rusku zase uspořádání vztahů s čchingskou říší umožnilo nerušený dovoz čínského zboži. Naopak džúngarský chán Galdan se celé následující desetiletí snažil získat ruskou podporu, neuspěl však, protože nebyl schopen ruské vládě nabídnout náhradu za obětování výnosného obchodu s Čínou.  Na nově získaných zemích v povodí Amuru ponechala čchingská vláda místní kmeny jejich vlastnímu životu. Zakázala komukoliv se na nich usazovat a poté o ně ztratila zájem. Rusko prosadilo posunutí hranice na Amur až po dvou staletích: ve čtyřicátých letech 19. století zahájilo průzkum a kolonizaci Poamuří a v letech 1858/1860 v Ajgunské a Pekingské smlouvě získalo území severně od Amuru a východně od Ussuri.

Rusko-čchingská válka v letech 1652–1689 byly boje mezi kozáky, kolonisty a vojáky ruského carství a vojsky říše Čching o kontrolu nad územím na levém (severním) břehu řeky Amuru. Konflikt vyvolala ruská kolonizace levobřeží Amuru, které říše Čching počítala mezi svou sféru vlivu. Boje vyvrcholily dvojím obležením ruské pevnosti Albazin v letech 1685 a 1686–1687. Válku ukončila Něrčinská smlouva uzavřená roku 1689, podle které sporné území přešlo k říši Čching.

雅克萨战役,是17世纪中后期清朝和俄国之间因边境冲突而爆发的一场战争,俄方及西方称之为俄清边境冲突(俄文:Русско-цинский пограничный конфликт, 1652—1689)。


Příběh.

Příběh se odehrává ve světě, kde lidé neexistují a zvířata se vyvinula ve vyspělejší bytosti. Hlavní postavou je králičí samička Judy Hopkavá, která má jediný sen a to stát se policistkou. Jako malá vystupovala na slavnosti Dne mrkve, kde vystupovala jako ustrašená kořist. Tam Judy napadl zlý lišák Gideon Šedý za to, že se postavila za jednu ze svých kamarádek, které Gideon sebral lístky na slavnost. Judy lístky zachránila a rozhodla se, že se stane policistkou. Když začala studovat na Zootropoliskou policejní akademii, musela složit zkoušku, která obsahovala všechna prostředí Zootropole, a to Tundrákov, Písečnou pouť a Deštný prales. Od začátku jí zkouška moc nešla, ale pak se začala snažit navzdory vnitřním hlasům, který jí říkaly, že to nedokáže. Když byla Judy vyznamenána jako první králičí policistka Zootropole, musela se přestěhovat do jejího středu, kde seznámila se s domovnicí a se dvěma hlučnými sousedy.  První den se Judy vypraví do Zootropolis Police Academy, kde se seznámí s policistou Clawhauserem,tlustým gepardem, který je přesvědčen, že to tu není pro ni moc bezpečné. Judy se na ústředí seznámí s ostatními policisty a s náčelníkem Bogem. Ten jí první den přidělil parkovací hlídku. To se Judy moc nelíbilo, protože toužila dělat věci jako opravdová policistka. Bogovi to bylo jedno, ale stejně ji nechal rozdávat parkování. Judyin první den byl úspěšný, když rozdala 201 pokut pomocí svého sluchu a mrštnosti. Později si ale všimne lišáka Nicka Wildea, který se vplížil do cukrárny pro slony. Judy se ho rozhodne sledovat. Je pak zklamaná, když zjistí, že chce jen koupit obří nanuk pro svého syna. Majitel cukrárny jim ale nechce nanuk prodat. Judy se vloží do rozhovoru mezi Nickem a slonem a řekne slonovi, že nabírání zmrzliny chobotem je přestupek, ale je ochotna to přehlédnout, když prodají lišákovi velký červený nanuk. Slon se rozhodl jim nanuk prodat. Vtom ale Nick zjistí, že nemá peníze a smutně se svým synem odchází pryč. Judy z lítosti zaplatila nanuk a dala ho Nickovi. Ten poděkuje, že je tak milá a že není jedna z těch, co si myslí, že se liškám nedá věřit. Judy je ráda, že jim pomohla a radostně šla dělat svoji práci.  Několik dalších hodin dělala svou práci, když si najednou všimla Nickova syna. Chtěla jít se s ním pozdravit, ale v tom uviděla, jak Nick na slunci nechává roztát nanuk, který mu koupila Judy. Nick potom se synem nakládal do auta roztavený nanuk ve sklenicích a odjeli pryč. Nejpodivnější na tom bylo, že jeho syn uměl řídit. Judy si uvědomila, že to není žádné liščátko, ale je to jen malý fenek Finnick. Judy se je rozhodla sledovat. nejdřív jeli do Tundrákova, kde pomocí malých tlapek Finnick dělal ve sněhu formu, aby tam mohl Nick nalít roztavený nanuk. Pak odjeli do Malých hlodavic v centru města, kde Nick prodal nanuky křečkům a morčatům. Finnick sebral všechny špejle z odpadních košů a odvezli je do druhé části hlodavic, kde špejle prodali jako surovinu na stavění domků pro myšky. Později Nick vyplácí Finnickovi peníze za obchod. Když Finnick odjel, pustila se do Nicka Judy. Řekla, že Nicka udá za nepovolené obchodování, převážení zboží mezi hranicemi města a za klamavou reklamu.. Nick měl ale moc dobré argumenty a Judy tak na něj nic neměla. Nakonec Nick odejde, když Judy uvízla v mokrém betonu.  Judy přišla domů strašně unavená a otrávená z rozhovoru s Nickem. Když si uvaří mrkvičku pro jednoho, kterou ale vyhodí, jí zavolají rodiče a všimnou si, že Judy není opravdová policistka a že dělá jen parkování. Po rozhovoru jde Judy spát. Další den Judy rozdává pokuty otráveným řidičům, kteří jí nadávají, že za ni musí platit daně a že nemůže dávat pokuty, když stojí na propadlém parkovacím místě jen pět minut.Judy si sedla do svého vozidla a začala bouchat hlavou do volantu.V tom k ní přiběhne prase a vykřikuje, že mu vykradli obchod. Judy se za zlodějem okamžitě vrhne. Začne pronásledování do Malých hlodavic, kde Judy zachrání malou rejsku před obří koblihou, kterou zloděj po Judy hodil. Tou obří koblihou Judy zloděje chytí.  Na ZPD dává náčelník Bogo Judy kázání, že neměla opustit stanoviště a neměla se plést do záležitosti skutečné policie. Během kázání přijde na stanici paní Vydrová, která naléhá na Náčelníka, aby jí našel jejího manžela. Bogo začne utěšovat paní Vydrovou. Judy řekne, že ten případ bere. Bogo Judy vyhodí a chce, aby paní Vydrové řekla, že ten případ nebere,že jí ruplo v bedně a že je vyhozena z práce. Když ale náčelník Bogo otevře dveře, uvidí paní Vydrovou jak mluví s místostarostkou Skopovou. Ta je nadšená, když se dozví, že Judy ten případ bere. Bogo dá Judy na ten případ 48 hodin, s podmínkou, že když selže, skončí. Judy to příjme a hned jde za Clawhauserem, který ji dá spis o panu Vydrovi. Jenže toho ve složce moc nebylo. Judy si nevěděla rady, dokud si nevšimne,že pan Vydra má něco v ruce. Díky Clawhauserově sklenici od džusu si Judy všimla, že si koupil nanuk, který prodával Nick. To byla její hlavní stopa. Judy ihned jela vyhledat Nicka. Když ho našla, chce po Nickovi, aby jí pomáhal, jen kvůli tomu, že nahrála na průpisku Nickovo přiznání od ulívání z daní.  Jako první šli do nudistického klubu, kde jim jak Yax řekl, že ho odvezla bílá limuzína. Díky Yaxově dobré paměti si Judy napsala její SPZ (29THD03). Nick jí pak odvedl za svým přítelem Bleskem, který dělal na dopravním inspektorátu. Judy byla překvapena, když uviděla, že tam pracují jen Lenochodi. Judy málem zešílela z jejich pomalé rychlosti. Když už měli informace o SPZ,šli hledat limuzínu na parkoviště v Tundrákově. Při pátrání v limuzíně si Nick všimnul, že limuzína patří panu Velkému, největšímu mafiánovi v Zootropoli. Když Nicka a Judy chytili lední medvědi, odvezli je za panem Velkým. Nick prozradí Judy, že ho pan Velký nenávidí kvůly tomu, že mu prodal koberec upletený z tchořího zadku. Jak za panem Velkým dorazili, chce je nechat zmrazit v ledové vodě. Zachrání je dcera pana Velkého, která poznala Judy, protože ji zachránila život před obří koblihou v Malých hlodavicích. pan Velký je pustí a prozradí Judy, že pan Vydra zdivočel a přepadl jeho řidiče Manchase a že pokud chtějí víc informací, mají jít za ním.  Judy a Nick jeli do pralesního okrsku, kde vyhledali pana Manchase v jeho domě. Ten jim řekne, že pan Vydra po zdivočení mluvil o Modrých břečťanech. Než jim ale řekl něco víc, sám z neznámého důvodu zdivočel. Judy a Nick začali utíkat k lanovkovému centru, kde se chtěli pokusit o útěk před Manchasem. Judy mezitím zavolala Clawhauserovi a oznámila mu, že pan Manchas zdivočel. Ten ihned pošle jednotku policistů do pralesního okrsku. Judy zachrání Nickovi život připoutáním Manchase, když se po Nickovi vrhl. Judy a Nick museli skočit na liány, aby si zachránili před Manchasem život. Liány je ale svázaly a shodili je metr nad zemí, hlavou dolů. V té chvíli přijela policie. Když Judy chtěla náčelníku Bogovi ukázat zdivočelého Manchase, byl pryč. Bogo to už nevydržel a chtěl po Judy, aby mu vrátila průkaz. V tom se ale vloží do rozhovoru Nick a udělá něco, co nikdo nečekal, Judy obhájí a vysvětlí, že mají na vyřešení případu už jen 10 hodin. Judy Nickovi poděkuje a Nick Judy vysvětlí, ať nikdy nic nevzdává jako on, když se chtěl jako malý stát skautem, ale savci ho šikanovali za to, že je dravec a liška. Vtom rozhovoru mezi Judy a Nickem si Nick všimne, že všude po Zootropoli jsou rozmístěny kamery, a tak by mohly zjistit, kam zmizel pan Manchas. Judy si uvědomí, že má kamarádku na radnici. Místostarostka Skopová jim dá přístup ke kamerám, aby se podívali, kam mohl Manchas zmizet. Když místostarostka odešla, Nick našel tajný tunel vedoucí do opuštěné nemocnice za Zootropolí.  Když Judy a Nick dojeli na místo opuštěné nemocnice, ukázalo se, že není opuštěná. Byly tam všude strážní vlci, kteří hlídali hlavni vchod. Díky Judyina vytí rozptýlila vlky a dostali se kanálem dovnitř. Tam našli všechny ztracené dravce, které ukazoval náčelník Bogo na fotkách. Všichni tu byli zavřeni jako pokusné subjekty. Nick si všiml, že tu je pan Manchas a pan Vydra. Najednou se otevřely dveře a dovnitř vešel starosta Zootropole Lionheart s vědcem. Lionheart chtěl vědět, proč nejdou vyléčit všichni dravci. Judy to začala všechno nahrávat na mobil. Nahrála jak byl starosta rozrušený, když mu vědec řekl, že se to děje s jejich genetikou a že můžou zdivočet jen dravci. Starosta to nechtěl dát na veřejnost, protože nechtěl přijít o místo starosty.(KVŮLI TOMU, ŽE JE LEV). Najednou zavolali Judy rodiče a to ji s Nickem prozradilo. Utekli pomocí obřího hrošího záchodu, který byl v jejich cele. Spadli do odpadní šachty, která vedla do vodopádu u útesů. Judy a Nick ihned zavolali náčelníku Bogovi, který ihned na místo dorazil s policií a zatkl starostu s vlky a vědci. Na tiskové konferenci oznámili, že se všichni dravci našli. Judy dala Nickovi přihlášku do policejního sboru a řekla, že by se jí hodil parťák. Když Judy vyzvali, aby na konferenci vysvětlila, co se s dravci stalo, nevěděla co říct, tak začala mluvit o jejich DNA a genetice a že zatím zdivočeli jen dravci. Když skončila s řečí, celé Zootropolis se začalo bát, že každý dravec může zdivočet. To co Judy řekla na konferenci se Nickovi nelíbilo. Řekl, že jestli můžou zdivočit dravci, může zdivočet on. Judy přiznala, že se Nicka bojí, když se ji pokusil jakoby sežrat. Nick jí vrátil přihlášku a odešel. Zootropolis se za ty týdny změnilo. Savci se začali bát dravců a nepokoje kvůli dravcům začaly stoupat. Judy to už nevydržela,když musel Clawhauser odejít a sama dala výpověď, z důvodu, že chtěla zlepšit svět a ne ho zhoršit. Judy se vrátila na farmu svých rodičů, kde pracovala jako farmářka. Když se ji rodiče pokusili utěšit, přijel k nim sám Gideon Šedý, který pomáhá Judyině rodině jako pekař. Judy si začne povídat s Gideonem o jejich dětství. Gideon se jí začne omlouvat a na usmířenou jí dal koláč. V tom si Judy všimne, jak její táta křičí na děti, aby nechodily k modrým rostlinám, protože by se z toho mohly zbláznit, nebo zdivočet. Gideon Judy řekne, že těm rostlinám se říkalo Modrý břečťan. Judy si uvědomí, že touhle květinou mohl někdo otrávit dravce, aby to vypadalo, že zdivočeli. Judy si půjčila tátovo auto a vydala se hledat Nicka.Nejdřív našla Finnicka,aby jí řekl,kde je Nick. Ten jí řekl,že je v parku pod mostem, kde se opaluje. Jak ho Judy našla, ihned mu začala vysvětlovat, že někdo schválně otravuje dravce, aby to vypadalo, že zdivočeli. Nick jí nechce pomoct. Judy začne brečet a dávat si vše za vinu,omlouvat se a že když jí pomůže, může ji klidně až do smrti nenávidět. Nick jí nic neřekne. Pak zvedne propisku, kterou měla Judy a pustil jí z diktafonu, jak brečí a dává si vše za vinu. Nick jí řekne, že jí pomůže a že to může smazat, až to vyřeší.  Ihned se Judy a Nick vydávají za zlodějem, který vykradl květinářství. Hned jak ho našli, začali ho vyslýchat. Ten se zapřisáhl, že jim nic nepoví a že s tím nic neudělají. Tak ho odvezli za panem Velkým, aby jim pomohl při vyslýchání. Zloděj ze strachu o svůj život prozradí, že ukradl Modrý břečťan a prodal ho beranovi Dagovi, který bydlí v metru. Tam najdou starý vyřazený vlak, plný modrého břečťanu. Judy se pokusí vlak ukrást, ten ale při útěku před Dagem vykolejí a vybuchne. Jediný důkaz, co přežije je zbraň, která má v sobě jed z břečťanu. Ihned chtějí projít skrz muzeum na ZPD. Než tam dorazí, u vchodu je zastaví místostarostka Skopová a chce, aby jí předali zbraň. Ihned jim dojde, že za vším stojí Skopová. Ta se je pokusí chytit a zastaví je tím, že je shodí do výběhu, co vypadá jako kopie Zootropole z dávných časů. Skopová nechtěla žádné svědky a tak vypálila jed na Nicka. Ten začal divočet a pokusil se Judy sežrat. Judy mu do cesty hodila vycpané zvíře, které ho mělo zabavit. Judy mezitím vyslýchala Skopovou, aby jí řekla všechen svůj plán. Nick se ale blížil a už se chystal Judy zakousnout. Jak ji zakousl, Judy začala předstírat, že z ní srší krev a že pak umřela. Skopová to nechápala. Nick se postaví vysvětlí jí, že jed nebyl v zbrani a že tam dal borůvky z Judyiny farmy. Skopová je přesvědčena, že to bude tvrzení proti tvrzení. Judy ale vytáhne mrkvovou propisku s diktafonem, kde je nahráno přiznání Skopové. Hopkavá přivolá do Muzea policii a Skopová končí ve vězení. Příběh končí tím, že Nick je přijat u ZPD, jako nový policista. Nakonec dostanou od Boga za úkol chytit auto za rychlou jízdu. Auto řídí Blesk z dopravního inspektorátu. Hned po dokončení práce se koná koncert hvězdy Gazzele.

Zootropolis: Město zvířat (v anglickém originále Zootopia) je americký animovaný film studia Walt Disney Pictures a režisérů Byrona Howarda a Riche Moorea. Hlavní postavy namluvili Ginnifer Goodwin, Jason Bateman, Idris Elba, Jenny Slate, Nate Torrence, Bonnie Hunt, Don Lake, Tommy Chong, J. K. Simmons, Octavia Spencer, Alan Tudyk a Shakira. Do amerických kin byl snímek o délce 108 minut uveden 4. března 2016, v Česku byl poprvé promítán o den dříve. V roce 2017 získal Oscara v kategorii Nejlepší celovečerní animovaný film.

是一部美国华特迪士尼动画工作室制作、并由华特迪士尼影业所发行的3D电脑动画动作喜剧冒险电影,也是第55部迪士尼经典动画长片。该片由拜伦·霍华德、里奇·摩尔和杰瑞·布什联合执导,主要的配音员包括了吉妮佛·古德温、詹森·贝特曼、伊卓瑞斯·艾巴、珍妮·斯蕾特、内特·托伦斯、宝妮·杭特、唐·雷克、汤米·钟、J·K·西蒙斯、奥克塔维亚·斯宾塞、阿兰·图代克和夏奇拉等人。电影故事的主要背景设定在一个只有人类以外的哺乳动物所居住的大城市中,其剧情则叙述了主角兔子女警茱蒂和一只街头行骗高手狐狸尼克合作解开一桩肉食动物的失踪案,并揭发其背后的阴谋。