Historie.

V místě stál podle archeologických nálezů z počátku 90. let 20. století v blízkosti dnešního pahorku ve 14. století hrad livonských rytířů. První kříže byly na místě vztyčeny v první polovině 19. století na památku obětí polského listopadového povstání z roku 1831, které tam byly pohřbeny. Jako další byly na tomto místě pohřbeny oběti dalšího polského povstání, povstání lednového z roku 1863.  Na počátku 20. století bylo na místě přibližně 100 křížů a jejich počet díky domácím i zahraničním poutníkům neustále rostl. V době, kdy byla Litva součástí Sovětského svazu, se vládnoucí režim pokusil místo jako nežádoucí náboženský a národní symbol několikrát zlikvidovat. Kříže byly několikrát zničeny buldozery, poprvé v roce 1961, ale místní obyvatelé je vždy opět vztyčili. V době uvolnění politických poměrů po roce 1985 Sovětský svaz snahu o zničení tohoto místa vzdal.  V roce 1993 navštívil Horu křížů (Kryžių kalnas) papež Jan Pavel II., který místu věnoval dřevěnou sochu Krista. Dnes je Hora křížů cílem řady turistů i poutníků z celého světa, kteří na ni přinášejí stále nové kříže. Většina z křížů je ze dřeva, některé jsou z kovu, plastu či kamene.

Klášter Řádu menších bratří u Hory křížů.

Po roce od návštěvy papeže Jana Pavla II., přijeli k Hoře křížů italští františkáni od svaté hory La Verna u příležitosti ceremonie postavení kříže, věnovaného Janem Pavlem II. Této slavnosti se zúčastnil také Zástupce Otce Svatého apoštolský nuncius arcibiskup Justo Mullor Garcia a ten vybídl italské františkány, aby pomohli litevským františkánům vedle Hory křížů postavit klášter. Dne 13. června 1997 za účasti litevských a toskánských františkánů papež Jan Pavel II. posvětil projekt, maketu a základní kámen vylomený z alvernské hory, do kterého byla uložena kapsule se zakládajícími listinami kláštera, a který byl položen na místě budoucího kláštera 9. května 1998. Podle dekretu z 22. dubna 2000 generálního ministra františkánů Giacomo Bini byl Klášter Řádu menších bratří Litevské provincie Svatého Kazimíra u Hory křížů dne 8. července 2000 slavnostně vysvěcen. Autorem projektu byl františkánský architekt Angelo Polesello. Stavbu realizoval architekt-restaurátor Kláštera hory v La Verně Leandro Rimmaudo Nunzio. Vnitřní vybavení je dílo sochaře Rimanta Sakalauska. Autor vitráží je profesor Algis Dovydėnas. V klášteře jsou ikony „Stigmata Sv. Františka” a „Na trůně Mariině”, jejichž autorem je Carlo Bertagnin. Na nádvoří kláštera je bronzová socha „Sv. František v extázi” od sochaře Fabrizia Gianniniho. V klášteře je kromě cel a reprezentační místnosti také modlitebna, bohoslužby se konají denně od 11 hodin, v neděli také od 17 hodin. Vedle kláštera je patrový altán (vyhlídka).

Hora Křížů, Hora křížů, někdy také Křížový vrch, "(litevsky Kryžių kalnas," nebo též "Domantų piliakalnis)" (105 m n. m.) je umělý pahorek, který se nachází 11 km na severoseverovýchod od centra krajského města Šiauliai na severu Litvy, mezi vesnicemi Domantai a Jurgaičiai, mezi říčkou Kulpė a viaduktem dálnice A12 Šiauliai – Joniškis s železniční tratí Šiauliai – Joniškis. Jsou na něm postaveny tisíce křížů.

十字架山()是立陶宛北部城市希奥利艾以北12公里处的一个朝圣地。其确切的起源无人知晓,不过据认为第一批十字架是1831年11月立陶宛人反俄起义后,放置在从前的一个军事掩体处。 几个世纪中,前来朝圣的天主教徒在这里安置了许多十字架,以及巨大的苦像、立陶宛爱国者的雕塑、圣母雕像以及数以千计的小型雕像和玫瑰经。据估计,2006年时十字架的数量大约有100,000个。


Klubová kariéra.

Lahm se narodil v Mnichově, kde začala i jeho profesionální fotbalová kariéra. Nastupoval za mnichovské mládežnické kluby Bayernu i FT Gern Mnichov. Od sezóny 2003/04 až do července 2005 byl Bayernem puštěn na hostování do VfB Stuttgart.  Těsně před svým návratem do Mnichova se zranil. Přetrhl si křížové vazy a návrat do Bayernu slavil až v prosinci 2005.  V sezóně 2012/13 slavil s klubem zisk ligového titulu již 6 kol před koncem soutěže, ve 28. kole německé Bundesligy. V prvním zápase semifinále Ligy mistrů 2012/13 23. dubna 2013 byl u výhry 4:0 nad Barcelonou, která byla dosud poměrně suverénní. Lahm odehrál stejně jako jeho spoluhráči velmi dobré utkání, Bayern si zajistil výbornou pozici do odvety. Nastoupil i v odvetě 1. května, Bayern zvítězil na Camp Nou 3:0 a suverénním způsobem postoupil do finále. Ve finále 25. května ve Wembley proti Borussii Dortmund nastoupil v základní sestavě, Bayern zvítězil 2:1 a získal nejprestižnější pohár v evropském fotbale. Ve finále DFB-Pokalu 1. června 2013 porazil Bayern s Philippem Lahmem v základní sestavě VfB Stuttgart 3:2 a získal tak treble (tzn. vyhrál dvě hlavní domácí soutěže plus titul v Lize mistrů resp. PMEZ) jako sedmý evropský klub v historii.  S Bayernem vyhrál v prosinci 2013 i Mistrovství světa klubů v Maroku, kde Bayern porazil ve finále domácí tým Raja Casablanca 2:0, a v březnu 2014 s předstihem (7 kol před koncem) další bundesligový titul. Další trofej v sezoně 2013/14 přineslo vítězství v DFB-Pokalu nad Borussií Dortmund v poměru 2:0. V Lize mistrů 2013/14 skončila pouť Bayernu v semifinále proti Realu Madrid.  V únoru 2017 oznámil, že na konci sezóny 2016/17 ukončí profesionální kariéru, což se stalo.

Reprezentační kariéra.

Lahm hrál za německé reprezentační výběr od kategorie do 17 let.  První zápas v německém reprezentačním A-týmu odehrál 18. února 2004 ve Splitu proti Chorvatsku. odehrál celý přátelský zápas, Německo vyhrálo 2:1. Dostal se do All-Stars týmu mistrovství Evropy 2008. V srpnu 2008 byl ustanoven kapitánem německé reprezentace. Reprezentační kariéru ukončil v červenci 2014 po úspěšném mistrovství světa v Brazílii, kde se stal s německým týmem světovým šampionem. Celkem odehrál v národním týmu 113 zápasů a pětkrát skóroval.  Účast Philippa Lahma na vrcholových turnajích:

EURO 2004.

Na Mistrovství Evropy 2004 v Portugalsku odehrál všechny tři zápasy základní skupiny. Německo po remízách 1:1 s Nizozemskem, 0:0 s Lotyšskem a prohře 1:2 s Českou republikou skončilo se 2 body na nepostupovém třetím místě skupiny.

Mistrovství světa 2006.

Na MS 2006 vstřelil úvodní gól celého turnaje, trefil se v 6. minutě do sítě Kostariky. Tato branka byla i po skončení mistrovství považována za jednu z nejhezčích. Na Mistrovství Evropy ve fotbale 2008 patřil k oporám německého týmu, který postoupil až do finále. Lahm dal vítěznou branku v semifinále Turecku na 3:2 v 90. minutě. Po skončení mistrovství Evropy byl vybrán do All-Star týmu.

EURO 2008.

Na Mistrovství Evropy 2008 konaném v Rakousku a Švýcarsku vybojoval s národním týmem stříbrné medaile (porážka ve finále se Španělskem 0:1).

Mistrovství světa 2010.

Na MS 2010 v Jihoafrické republice si dokráčel s mužstvem pro bronzové medaile (v souboji o 3. místo porazili Němci Uruguay). Na turnaji nechyběl ani minutu.

EURO 2012.

Na Mistrovství Evropy 2012 konaném v Polsku a na Ukrajině skončil s týmem Německa na děleném třetím místě, v semifinále Němce zastavili Italové.

Mistrovství světa 2014.

Trenér Joachim Löw jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Němci postoupili ze základní skupiny G se 7 body z prvního místa po výhře 4:0 s Portugalskem, remíze 2:2 s Ghanou a výhrou 1:0 s USA. V osmifinále Němci vyřadili Alžírsko po výsledku 2:1 po prodloužení a ve čtvrtfinále Francii 1:0. V průběhu šampionátu vystřídal různé herní posty (ze zálohy se přesunul na místo pravého obránce). S týmem nakonec získal zlaté medaile po finálové výhře 1:0 proti Argentině.

Philipp Lahm (* 11. listopadu 1983, Mnichov, Západní Německo) je bývalý německý fotbalový obránce, profesionální kariéru ukončil po sezóně 2016/17 v klubu Bayern Mnichov. Přes svou poměrně malou postavu byl považován za jednoho z nejlepších obránců na světě. V Bayernu nosil kapitánskou pásku. Je mistrem světa z roku 2014.

菲腊·拿姆(,1983年-11月11日),德国足球运动员,可担任左后卫、右后卫及防守中场,乃是前拜仁慕尼黑第一队长,也是前德国国家足球队队长。是当今足坛上优秀的边后卫之一,近年被改造成可司职防守中场,现已退役。


Život a filozofické názory.

Rudolf Christoph Eucken studoval na univerzitách v Berlíně a Göttingenu klasickou filologii, historii a filozofii a hluboce se zabýval Aristotelovými postupy a výrazovými prostředky. V letech 1871 až 1874 působil jako univerzitní profesor filozofie v Basileji a od roku 1874 až do roku 1920 v Jeně.  V 80.letech 19. století vystoupil jako vedoucí činitel hnutí kritizující převládající naturalisticko-pozitivistický světový názor. Ve svém díle se snažil na základě tradic německého klasického idealismu vytvořit vlastní koncepci metafyziky ducha, spojující filozofický aktivismus s křesťanským náboženstvím a s některými prvky pozdější filozofie života. Východiskem jeho prací, ve kterých usiloval o obnovu idealistického myšlení a tvořivých sil lidstva, bylo pojetí duchovního světa jako autonomního, věčného, majícího absolutní smysl a hodnotu. Jako zastánce neoidealismu požadoval a zdůvodňoval sjednocení tvorby a života do mravně-duchovního činu, který by překonal úpadek moderní civilizace spočívající v tom, že se kulturní práce stala neosobní, čímž by se opětovně vytvořil opravdový duchovní život. Svůj myšlenkový postup Eucken označoval jako noologickou metodu, která spočívala v tom, že duchovní svět nechápal jen psychologicky, ale také jako objektivní hodnotu. Smysl bytí pak spatřoval v aktivním naplňování duchovních hodnot.  Euckenovy spisy se vyznačují obrovským kazatelským patosem působícím zejména proti odlidštění lidské kultury. Zejména proto byla roku 1908 Euckenovi udělena Nobelova cena za literaturu "„... za závažné hledání pravdy, pronikavou sílu myšlení a široký rozhled, za vřelost a mohutnost stylistického ztvárnění, s nimiž v četných pracích hájil a rozvíjel idealistickou životní filosofii“" (citace ze zdůvodnění Švédské akademie). Bylo to podruhé, co nešlo o cenu za krásnou literaturu, ale za jiné spisy, které svou formou a pojetím mají literární hodnotu, jak to stojí v příslušných stanovách k Nobelově ceně (prvním takovýmto nositelem byl roku 1902 německý historik Theodor Mommsen).

Rudolf Christoph Eucken (5. ledna 1846, Aurich, Východní Frísko – 15. září 1926, Jena) byl německý filozof a univerzitní profesor, představitel hnutí za obnovu idealistické metafyziky, nositel Nobelovy ceny za literaturu z roku 1908.

倭铿(德语:,又译鲁道夫·克里斯托夫·奥伊肯,1846年-1月5日-1926年-9月15日),德国唯心主义哲学家,1908年诺贝尔文学奖获得者。


Dělení.

Do švýcarské němčiny se řadí mj. tyto dialekty alemanštiny: Toto dělení je ale jen velmi přibližné, většina mluvících označuje dialekt, kterým hovoří, podle jména příslušného kantonu, byť i v rámci těch se často – zejména ve vnitřních Alpách – vyskytují zřetelné rozdíly.

Švýcarská němčina.

Švýcarská němčina je pro 4,3 miliony Švýcarů univerzálním prostředkem každodenní mluvené komunikace s výjimkou zvykem nebo dohodou stanovených situací, kdy se při mluveném projevu použije spisovná němčina (často např. při školní výuce, jednáních parlamentu, v médiích). Použití dialektu není vyhrazeno určité sociální vrstvě, je naopak určitým projevem, kterým se německy mluvící Švýcaři vzájemně ujišťují ve své národní sounáležitosti bez třídních rozdílů.  Regionální formy švýcarštiny jsou pestré, neexistuje jednotná forma "Schwyzerdüütsch". I proto se příliš nerozšířila psaná podoba dialektu. Místo psaného dialektu se německy mluvící Švýcarsko v 19. století dohodlo na používání spisovné němčiny; spatřuje se v tom i lepší možnost udržet si přímý kontakt s bohatou německou kulturou včetně obchodních styků. Někteří lidé ale i dnes píší neoficiální texty v dialektu, obzvlášť mezi školní mládeží je tento styl oblíbený. Jsou také lidoví spisovatelé a dramatici, kteří píší ve švýcarské němčině. Rovněž v lidové hudbě a pop-music německého Švýcarska – pokud se v pop-music nezpívá anglicky – je dialekt pravidlem.  Mnozí Švýcaři mají silný pocit osobní identifikace s variantou dialektu, kterou používají. Přistěhovalí cizinci zase v jeho užívání často spatřují možnost prokázat dobrou integraci, což je tak také většinou "domácími" vnímáno. Na druhou stranu ovšem jsou někteří cizinci na jeho používání odkázáni, protože jim jejich životní situace neumožnila naučit se spisovnou němčinu, dialekt si osvojili v běžném životě odposlechem.

Spisovný jazyk.

Pro spisovnou němčinu jsou ve Švýcarsku charakteristické některé regionální odchylky. Je zde větší vliv francouzštiny a italštiny na slovní zásobu i výslovnost, rozdíly jsou v tvoření slov. Znak "ostrého s (ß)" se při psaní nepoužívá, je důsledně nahrazováno "ss". V mluvené podobě je pro švýcarské mluvčí typická „melodičnost“ a vliv dialektální výslovnosti na spisovnou němčinu.

Historie.

Před druhou světovou válkou byl kladen důraz na přesné užívání spisovné němčiny (zvláště v politickém prostředí). S nástupem nacismu v Německu a uprostřed spekulací o nestrannosti Švýcarska po válce byl zaznamenán hromadný odklon od spisovné němčiny v ústním styku; začalo se naopak dbát na udržování čistoty dialektu. Dnes je "Schwyzerdüütsch" (v jakémkoli z nářečí) ve švýcarském Federálním shromáždění běžně ke slyšení spolu s francouzštinou, spisovnou němčinou, italštinou a rétorománštinou. V televizi i v rádiích je "Schwyzerdüütsch" rovněž zcela běžným jazykem, zvláště v médiích regionálního rozsahu. Ve spisovné němčině se zásadně přednášejí zprávy, ale již následující předpověď počasí bývá v dialektu. V diskuzích se političtí zástupci (hlavně na komunální úrovni) nemnohdy předbíhají v lepším a typičtějším užití jednotlivých nářečí "Schwyzerdüütsch". Výjimkou však nejsou ani politici užívající při oficiálních příležitostech spíše spisovnou němčinu (zvláště členové tzv. Federální rady/vlády – při zasedáních tohoto 7–členného grémia je formální styl, vč. vykání a užívání spisovného jazyka předpis).

Výraz švýcarská němčina (příp. švýcarština, orig. "Schwyzerdüütsch", "Schwizerdütsch" nebo "Schwiizertüütsch") označuje všechny dialekty alemanštiny (především horní alemanštiny a nejvyšší alemanštiny), kterými se mluví ve Švýcarsku. (Různými dialekty alemanštiny mluví kromě asi 60 % obyvatel Švýcarska i většina obyvatel Lichtenštejnska a část obyvatel Německa (ve spolkových zemích Bádensko-Würtembersko a Bavorsko) a Rakouska (ve Voralbersku) jako mateřským jazykem.) Je však třeba mezi tyto dialekty nezahrnovat švýcarskou variantu spisovné němčiny, jež se od té používané v Německu liší pouze v detailech.

瑞士德语是瑞士和北意大利阿尔卑斯山区各种阿勒曼尼方言的统称。


Starověký Egypt.

Anch je původně hieroglyf pro život, též narození, znovuzrození a oživení nebo nesmrtelnost. Velmi často se objevuje na egyptských malbách a reliéfech. Často byl tesán uvnitř pyramid, na sarkofágy zemřelých, na hole kněží či byl v kresbách kladen do rukou bohů. Z pozůstatků rozeznáme amulety a prsteny s jeho vyobrazením. Velmi často bývá vyobrazován v souvislosti s bohyní Eset (Isis), která patřila k nejuctívanějším bohům starého Egypta a jako manželka boha Usira a matka boha Hora představovala patronku života. V hrobu královny Nefertiti je bohyně zobrazena jak předává královně život symbolizovaný anchem.  Podle některých autorů vyjadřuje znak spojení symbolů aktivity a pasivity a má tak podobný význam, jaký bývá připisován všem křížům ve starověku. Jiní předpokládají, že symbol představuje magickou smyčku s kouzelnou mocí, svazující zvláštní kombinaci elementů.  Podle dalších horní kružnice značí Slunce na horizontu, vyjádřeném vodorovnou čarou. Svislá čára v tomto případě znázorňuje spojení vesmíru se zemí. V symbolu lze též spatřovat prosícího člověka s rozpaženýma rukama, či symbol ukřižování. Tvar symbolu lze odvodit z tvaru obětní lžíce. Podle nejobecnější interpretace vyjadřuje symbol kombinaci pozitivního a negativního jako např. Světlo a tma, muž a žena či život a smrt. Jinde představuje živly jako je voda a vzduch, také je v některých spisech zmiňován jako klíč k podsvětí.

V křesťanství.

Vzhledem podobností symboliky křesťanského kříže s staroegyptským závěsným křížem byl anch používán prvními křesťany v Egyptě, Kopty, jako ochranný symbol. Koptští křesťané zobrazovali anch v původní podobě, ale také v mnoha variantách. Později byla k zobrazení přidávána také řecká písmena alfa a omega, podobně jako na Kristově monogramu.

V antice.

Anchu je podobný antický symbol „ ♀ “, který je znám jako symbol Venuše, symbol ženského pohlaví a ženství a symbol nositelky života.

V západním esoterismu.

V esoterních či okultních kruzích bývá Anch používán k léčení nemocí či hubení jejich původců. Protože jeho skutečný přínos a obliba v Egyptě je diskutabilní, je často připodobňován jako konvertor sil. Kříž má dvě strany, každá s jiným silovým působením. Tvar kříže pak funguje jako „čistič“ energie, kdy jednou stranou je nasávána negativní síla, ta po průchodu křížem je změněna na pozitivní a následně šířena ven.  Dnešní použití je různé.

V populární kultuře.

Anch se stal od šedesátých let populární v mnoha hnutích (gotické hnutí, hippies) a byl zpopularizován také ve filmu, literatuře (Sandman) nebo mezi hudebními skupinami (Kiss, Elvis Presley, The 69 Eyes). V současné době je jedním z nejpoužívanějších egyptských amuletů.  Je populární mezi příznivci novopohanských a esoterních či okultních skupin.

Anch (, ankh, crux ansata, závěsný nebo též nilský kříž) je egyptský hieroglyf znamenající „život“. Kříž znamenal jak život pozemský, tak život věčný. Egyptští bohové jsou často vyobrazováni s křížem v ruce. V době šíření křesťanství převzali symbol koptští křesťané v Egyptě. Jeho tvar zdánlivě připomíná lidské tělo s rozpaženýma rukama a smyčka v horní části kříže představuje hlavu. Dnes se anch používá jako amulet.

生命之符(英语:Ankh;符号:U+2625 ),又称安卡、安可,是埃及象形文字(又称圣书体)的字母,代表词语"ʿnḫ",解作生命。部分古埃及的神祇手持生命之符的圈,或两手各执生命之符,交叉双手放于胸前。拉丁文称此符作"crux ansata",「有柄的十字」之意。


Historie.

Řemesla vznikla souběžně s postupující specializací lidských činností - některé práce, vyžadující vysokou odbornost a/nebo zručnost postupně začali vykonávat jedinci, touto odborností či zručností vynikající. Rozvoj (daného) řemesla byl nejprve zajišťován po dědické linii – předáváním zkušeností potomkům. Od raného středověku se v Evropě ustálil proces řemeslnické kvalifikace, v němž si mistři řemeslníci kromě členů svých rodin vybírali cizí učedníky, které za finanční odměnu vyškolili, a dále absolventy bez praxe, tzv. tovaryše, kteří zvyšovali produktivitu jejich práce. Zkušený mistr se věnoval činnostem, vyžadujícím nejvyšší kvalifikaci, zatímco učňové připravovali materiály a základní výrobní technologie. Tovaryši vykonávali rutinní a snazší práce, a tak získávali potřebné znalosti, zpravidla 3-4 roky praxe mimo místo, v němž se vyučili. S rozvojem měst začaly ve 12.-13.století vznikat první profesní organizace řemeslníků, sdružující představitele daného řemesla ve městě či regionu – řemeslné cechy. Ty na sebe převzaly část úřední agendy, dosud zatěžující členy svých sdružení – cenovou politiku, kontrolní funkci, organizačně technické a sociální zabezpečení. Cechy zavedly jednotné pracovní normy - cechovní pravidla (pořádky), závazné pro výkon práce (například mistrovské kusy, tovaryšské zkoušky) a do značné míry i garantovaly minimální kvalitativní úroveň výkonu řemesla v daném místě. nejstarší cechovní sdružení jsou známa ze severní Itálie (Florenice, Milano, Pisa) a z Francie (Paříž). V zemích české koruny cechy vznikaly od 1.poloviny 14.století, například v Praze (1319 řezníci, 1324 zlatníci, následovali nožíři, kováři, zbrojíři, krejčí, tkalci a soukeníci, ševci, vyšívači, malíři a štítaři, hrnčíři, pasíři a další). S rozvojem průmyslové výroby a dalším rozvojem společnosti od počátku 19.století cechy byly spíše na překážku, snažily se zakazovat strojní výrobu a svobodné podnikání, proto byly postupně formou zákonů zrušeny, v Čechách roku 1852. Kolem poloviny 19.století evropská řemeslná výroba začala upadat, na její podporu koncem 19. století vzniklo například obrodné hnutí Arts and Crafts, dále ji začal organizovat stát. Cechy proměněné spíše v profesní spolky a často označované termínem "grémium" se dnes věnují jen samotnému řemeslu.

Současnost.

Současné platné zákonodárství České republiky rozlišuje následující řemeslné živnosti:

Řemeslo je určitý druh manuální dovednosti, provozovaný za účelem obživy, resp. vytváření zisku. Pro řemeslné práce je charakteristický vysoký podíl ruční práce, spojený s používáním specializovaných nástrojů a pomůcek. Řemeslné práce se staly základem pro průmyslovou výrobu. V přeneseném významu slova se v nejširším smyslu slova jedná ale i o intelektuální dovednosti a osobní schopnosti doplněné (nikoliv nutně, ale velice často manuální) příslušnou zručností, odbornou erudicí a zkušeností resp. praxí daného jedince (např. umělecké řemeslo nemůže vykonávat každý, vyžaduje i tvůrčí schopnosti, které nejsou každému dány, třeba vymyslet a předložit vlastní originální umělecký návrh apod.). S dalším rozvojem a pokrokem stále více stoupají nároky na intelektuální úroveň řemeslníků a přibývá řemesel, kde je středoškolské či vysokoškolské vzdělání samozřejmostí.

工艺(Craft)是劳动者利用生产工具对各种原材料、半成品进行增值加工或处理,最终使之成为制成品的方法与过程。


Život.

Předpoklady pro svou rozsáhlou uměleckou činnost získal Heyse od svých rodičů (otec byl lingvista univerzitní profesor, matka pocházela z hudebního prostředí). Vystudoval klasickou filologii v Berlíně a pak v Bonně filologii románskou se zvláštním zaměřením na provensálštinu (roku 1852 napsal dizertační práci týkající se trubadúrské poezie).  Již jeho první práce, tragédie "Francesca da Rimini" (1850, "Franzeska von Rimini") a výpravné básně "Urica" (1851) a "Bratři" (1852, "Die Brüder") byly přijaty s neobyčejnou přízní, která ještě vzrostla v souvislosti s vydáváním jeho novel. Roku 1854 ho bavorský král Maximilián II. povolal do Mnichova, poskytl mu velkorysou penzi (které se Heyse roku 1867 vzdal) a ustanovil ho svým dvorním básníkem. Heyse pak prokázal úžasnou tvůrčí činnost, která zahrnovala skoro všechny hlavní literární žánry: lyriku, epickou poezii, novely, romány i divadelní hry. Se svým přítelem, básníkem Emanuelem Geibelem, stál v čele skupiny spisovatelů, kteří oponovali rostoucím tendencím přiklánět se k realismu.  Heysovo rozsáhlé dílo oslavuje harmonickou krásu a odmítá jakékoliv prvky ošklivosti. Proslavil se zejména svými novelami. Dále je autorem několika románů a mnoha dramatických děl (tragedie, komedie i jednoaktovky). Překládal především Williama Shakespeara a díla italské a španělské literatury. V roce 1910 mu byla udělena Nobelova cena za literaturu "„... jako vysoké uznání za dokonalé a idealismem prodchnuté umění, které uplatnil během dlouhé a významné činnosti jako lyrik, dramatik, autor románů a světově proslulých novel“" (citace z odůvodnění Švédské akademie).

Dílo.

Novely.

Heyse napsal téměř sto novel, které vyšly ve vice než dvaceti sbírkách. Většina z nich jsou díla formálně neobyčejně dokonalá, jemně fabulovaná, harmonická a slunná s pečlivou psychologií postav. Nejdůležitější sbírky jsou:

Romány a další prózy.

Heyse se snažil ve svých románech řešit některé moderní společenské a mravní problémy a zdůvodnit svůj idealistický světový názor. Proto v nich vystupuje často polemicky (například proti naturalismu).

Básně.

Z epické tvory lze například jmenovat:  Z lyrických básnických sbírek jsou nejznámější

Odkazy.

Externí odkazy.

Paul Johann Ludwig von Heyse (15. března 1830, Berlín – 2. dubna 1914, Mnichov) byl německý básník, prozaik, dramatik a překladatel, pokračovatel klasicistních tradic v německé literatuře, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1910.

保罗·约翰·路德维希·冯·海泽(德语:,1830年-3月15日-1914年-4月2日),德国小说家、诗人、剧作家,1910年诺贝尔文学奖获得者。


Poloha.

Oblast hraničí se devíti oblastmi "Kazachstánu" (Akťubinskou na západě, Kostanajskou na severozápadě, Akmolskou na severu, Pavlodarskou na severovýchodě, Východokazašskou na východě, Almatinskou na jihovýchodě, Žambylskou a Jihokazašskou na jihu a Kyzylordskou na jihozápadě).  Oblast leží severozápadně od jezera Balchaš. Převážnou část zabírá Kazašská pahorkatina (nadmořská výška 300 až 1 000 m). Z ní se zvedají horské masívy Kyzylraj (do 1 566 m) na východě, Karkaralinské hory (do 1 366 m) na severovýchodě a Ulutau (do 1 133 m) na západě. Na jihu přechází pahorkatina v hlinitou poušť Hladovou step (300 až 400 m) a na západě v Turanskou nížinu s písky (Přiaralské Karakumy).

Klima.

Klima je ryze kontinentální, velmi suché. Léto je velmi horké a suché. Vyskytují se pylové bouře a teplota prudce kolísá během 24 hodin. Zima je chladná, dlouhá, s malým množstvím sněhu a se silným větrem a chumelenicemi. Průměrná teplota v červenci 20,1 °С na severu a 25,1 °C na jihu a v lednu -16,7 °С na severu a –13 °C na jihu. Množství srážek za rok je na severu 260 až 280 mm (v horách až 300 mm) a na jihu jenom 100 až 125 mm.

Vodní zdroje.

Největší řeky jsou Nura a Sarysu. Všechny řeky s výjimkou horního toku Išimu na samém severu patří k bezodtokému povodí "Balchašského jezera" a dalších nevelkých jezer. V řekách je obecně málo vody a v létě jí ještě ubývá a rozpadají se na oddělené tůně, stávají se slanými nebo zcela vysychají. Za účelem zavlažování byly postaveny přehrady. Největší vodní nádrže jsou Samarkandská a Šerubaj-Nurinská u Karagandy a Kengirská u Džezkazganu. Dále byl postaven kanál Irtyš-Karaganda (délka 495 km). V oblasti je mnoho jezer, především slaných (Karasor na severu a Karakoin na jihu), z nichž mnohé se naplňují vodou jen na jaře. Na jihovýchodě je jezero Balchaš. Hodně se využívají sladké podzemní vody.

Půdy a flóra.

Severní část oblasti je tvořena travnato-pelyňkovou stepí na tmavě kaštanových a kaštanových půdách. Jižněji se vyskytuje řídká polopouštní a pouštní s pelyňkovo slaniskovým porostem na částečně slaných světle kaštanových půdách a na samém jihu pak na šedých a hnědých půdách, které se střídají se slanisky a písky. Na písečných masívech roste tráva, pelyněk a křoviska. Na vyšších místech pahorkatiny se rozkládá step malými lesíky (borovice, břízy, osiky, vrby) na silně štěrkových kaštanových a horských černozemních půdách.

Fauna.

V polopouštích a pouštích žije mnoho hlodavců (sysli, frčci, pískomilové) a šelem (vlci, korsaci), dále sudokopytníci (sajga tatarská, gazela perská, ovce a na pahorkatině také srny) a ptáci (drop). Na březích jezer a řek je mnoho vodního ptactva, v porostech rákosu pak divočáci a aklimatizovaná ondatra. V jezeře "Balchaš" je mnoho ryb (kapři, candáti, marinky).

Karagandská oblast (, ) je oblast v centrální části Kazachstánu. Byla založena 10. března 1932 v rámci Kazašské ASSR. Má rozlohu 428 000 km2. Žije zde 1 375 000 obyvatel. Oblast je rozdělena na 9 administrativních okresů a 7 samosprávných měst. Hlavním městem je Karaganda.

卡拉干达州()是哈萨克斯坦斯坦的一个州份。田吉兹湖和巴尔喀什湖分别位于州的西北角和东南角。面积428,000平方公里。人口1,341,800人。首府卡拉干达。这里也有术赤汗的陵<unk>。


Charakteristika.

Wine je svobodný software uvolněný pod licencí GNU LGPL. Projekt byl původně distribuován pod licencí MIT, ale kvůli obavám z komerčních verzí, které by svá vylepšení neposkytovaly zpět do Wine, byla od března 2002 licence změněna na GNU LGPL.  Název Wine je akronym pro Wine Is Not an Emulator, což v češtině znamená "Wine není emulátor". Akronym upozorňuje na to, že Wine je pouze soustava API.

Vývoj.

První betaverze Wine (verze 0.9) byla uvolněna 25. října 2005 po 12 letech vývoje. Verze 1.0 byla vydána 17. června 2008 po 15 letech vývoje. Vývojový cyklus se ustálil na mnoha menších verzích, které byly vydávány průběžně, zatímco „milníková vydání“ () vycházejí většinou s delším odstupem. Vývojové verze, které jsou určeny pro testery, zkušenější uživatele nebo pro ty, jimž v poslední stabilní verzi například nejde nějaký program určený pro MS Windows pod Wine spustit. Tato vývojová vydání jsou zveřejňována přibližně jednou za 14 dní. Více než 99 % programů určených pro Windows v Linuxu pod WINE funguje, nebo jsou pro ně adekvátní alternativy.  Existují také komerční verze Wine:

Uživatelské rozhraní.

Wine používá ke spouštění her, programů, a veškerých výstupů zobrazovací jádro Gecko. Ve vývojové verzi Wine 1.7.51 je verze Gecko 2.40, kterou užívá i verze 40.0 prohlížeče Firefox nebo operační systém Firefox OS.

Zavedení vývojového modelu Linuxu.

Vývojáři Wine zavádějí – po vzoru Linuxu – model „staging tree“, spočívající v dřívějším zařazování některých novinek k testování. Přiblíží se tak více modelu „tržiště“ z díla Katedrála a tržiště.

Statistiky počtu uživatelů.

Údaje o tržním podílu tohoto softwaru dostupného zdarma je složité získat. Skeptičtější odhady naznačují kolem 3 milionů aktvních uživatelů, přičemž skutečný počet se může pohybovat kolem 60 milionů, nebo i více. Další nesnází při snaze o určení statistiky uživatelské báze je stáří výzkumů, které byly naposledy odhadovány před 5–10 lety. Pokud by navíc platil předpoklad, že většina uživatelů Linuxu (nebo uživatelů operačních systémů desktopových, mobilních, serverových, jež jsou na linuxu postavené) má Wine nainstalovaný, mohl by podíl být v řádech stovek milionů unikátních instalací.

Podobný software.

Mezi programy s podobným určením, totiž emulace, virtuální stroj, spouštění programů či her určených pro jiný operační systém, nebo k testování softwaru na jiných platformách patří například: Valve Proton, PlayOnLinux, Lutris, CrossOver, Cedega, SteamOS, VirtualBox, VMware Workstation, QEMU, DOSBox a další.

Wine (výslovnost ; ) je software vytvářející aplikační rozhraní, které umožňuje chod aplikací pro Microsoft Windows pod jinými (převážně unixovými) operačními systémy. Použitelnost se liší v závislosti na povaze software, nejlepší výsledky lze očekávat u aplikací psaných pro Windows 95 a novější. Tedy 98, 2000, XP, Vista, Windows 7, Windows 8/8.1 a Windows 10. Wine vytvořili v roce 1993 Bob Amstadt a Eric Youngdale.


Klubová kariéra.

Jde o odchovance Sparty Praha, ale ještě v dorosteneckém věku přestoupil do konkurenční Slavie Praha, kde také poprvé v srpnu 1991 okusil první ligu a stal se členem juniorské reprezentace. Netrvalo dlouho a začal nastupovat v reprezentaci seniorské. Za Slavii odehrál 90 zápasů a vstřelil 24 gólů. Synovce bývalého československého reprezentanta Jana Bergera si brzy všimli v Německu a Patrik přestoupil do Borussie Dortmund, kde nastoupil k 27 zápasům a dal 4 góly a stal se vítězem ligy v roce 1996. Po skvělých výkonech na Euru 96 přestoupil do anglického velkoklubu FC Liverpool, kde prožíval skvělá období, ale i časy kdy vysedával na lavičce náhradníků. Za Liverpool odehrál v sedmi sezonách 107 ligových utkání a vstřelil 28 gólů. V roce 2001 se s ním stal vítězem Anglického poháru a Poháru UEFA a v letech 2001 a 2003 Anglického ligového poháru. V roce 2003 přestoupil do Portsmouth FC. Strávil zde dvě sezony ve kterých odehrál 51 utkání a vstřelil 8 branek. Poté okusil ještě angažmá v Aston Ville, kde odehrál 27 zápasů a dal 2 branky.  29. května 2008 byl na tiskové konferenci představen jako nová posila Sparty Praha.

Reprezentační kariéra.

S československým mládežnickým reprezentačním týmem do 16 let se stal mistrem Evropy v roce 1990 v německém Erfurtu, kde ve finálovém souboji výběr Československa porazil tehdejší Jugoslávii 3:2 po prodloužení. Berger vstřelil ve finále jeden gól.  Za seniorskou reprezentaci ČR nastoupil na Euru 1996 a ve finále vstřelil gól, nicméně na vítězství to nestačilo, český tým nakonec podlehl Německu 1:2 a získal stříbrné medaile. Poté byl ještě účastníkem na Euru 2000, kde ovšem ČR nepostoupila ze základní skupiny. Celkem odehrál za reprezentaci 44 zápasů (dva za československou a čtyřicet dva za českou), ve kterých dal 18 gólů (všechny za českou).

Patrik Berger (* 10. listopadu 1973 Praha) je bývalý český fotbalový záložník, který byl vyhlášen nejlepším fotbalistou České republiky v letech 1996 a 1999. Dne 6. ledna 2010 ukončil kariéru. V roce 1996 společně s Karlem Poborským zvítězil v anketě Fotbalista roku ČR, je také vítězem ankety Zlatý míč ČR v roce 1999 a členem All Stars týmu ME 1996 v Anglii.

派崔克·贝加(,1973年-11月10日),出生在布拉格,是一名捷克足球员,最后效力布拉格斯巴达。贝加曾经在捷甲、德甲和英超作赛,其中在英超效力了长达12年。他最为人熟悉的是他长达7年在利物浦的岁月,其后他加盟了朴茨茅斯和在2005年6月1日转投阿士东维拉直到2008年5月。他能够出任中场和前锋的位置,有力的攻击、猛冲和强大的左脚都令贝加变得著名。他的足球生涯一直受到伤患所困扰,而需要美国的专家施以治疗。2010年1月6日,他因为膝伤而宣布退役。


Koordinační číslo.

Pro určení struktury koordinační sloučeniny je důležitá znalost koordinačního čísla, což je počet vazeb σ mezi centrálním atomem a ligandy. Toto číslo odpovídá počtu ligandů pouze v případě jednovazných ("monodentátních") ligandů. Hodnota koordinačního čísla běžných komplexů se pohybuje mezi dvěma a devíti, ale například u lanthanoidů lze pozorovat i vyšší koordinační čísla. Maximální koordinační číslo je dáno elektronovou konfigurací centrálního atomu, poměrem velikostí ligandu a centrálního atomu, vlivem náboje centrálního atomu a počtem volných vazebných orbitalů centrálního atomu.  Díky elektronovým efektům jako je Jahnův–Tellerův efekt jsou některá geometrická uspořádání stabilnější než jejich alternativy, například pro některé sloučeniny je trigonální prisma výhodnější než oktaedrická struktura.  "Struktura základních koordinačních čísel je popsána níže, rozsáhlejší článek pojednávající o tomto tématu je koordinační číslo. Některé ligandy mají vžité zkratky, které se ve vzorcích používají, jejich význam je uveden na stránce o názvosloví koordinačních sloučenin."

Koordinační číslo 2.

Toto číslo je známo pouze u komplexů Cu, Ag, Au a Hg, které mají plně zaplněné d-orbitaly. Struktura těchto komplexů je lineární. Typickým příkladem je kation diamminostříbrný [Ag(NH)], který je znázorněn na obrázku.

Koordinační číslo 3.

Toto koordinační číslo je velmi vzácné. Je známé jen u některých komplexů s objemnými ligandy jako je například [Cu{SC(NH)}]. Z komplexů s jednoduššími ligandy je toto koordinační číslo známo pouze u trijodidortuťnatého aniontu [HgI] v kombinaci s vhodným kationtem (na obrázku). Tvar komplexu je rovnostranný trojúhelník. U některých komplexů je toto koordinační číslo pouze zdánlivé - například [CuCl] má ve skutečnosti polymerní koordinační číslo 4.

Koordinační číslo 4.

Toto koordinační číslo je druhé nejběžnější a odpovídá mu tetraedrické a čtvercové uspořádání koordinační sféry. Výběr mezi oběma geometriemi závisí do určité míry na elektronové konfiguraci centrálního atomu.  Jestliže jde o atom se sféricky symetrickou elektronovou konfigurací (elektrony jsou pravidelně uspořádány kolem jádra), pak se budou ligandy snažit uspořádat tak, aby byly co nejdále od sebe. Tomu odpovídá tetraedrické uspořádání. Tato situace nastává u komplexů s a p-prvků (např. [BF]) a u těch d-prvků, které buď dosáhly skupinového oxidačního čísla (všechny orbitaly prázdné, například Mn - MnO), nebo mají konfiguraci d příp. d (symetrické konfigurace, např. Fe, Cu - [Cu(py)], Ni - [Ni(CO)]).  Centrální atomy s jinou konfigurací budou upřednostňovat čtvercové uspořádání komplexů. Platí to především pro konfiguraci d (Pd, Pt), která ve většině případů vede ke čtvercovému uspořádání (výjimku tvoří Ni, který tvoří běžně také tetraedrické komplexy). Čtvercové uspořádání ovšem vyžaduje alespoň jeden volný d orbital pro hybridizaci dsp.  Jsou-li rozdíly v energii mezi čtvercovým a tetraedrickým uspořádáním malé (jako u některých komplexů Ni nebo Cu), mohou existovat komplexy v obou geometriích nebo může mezi oběma docházet k vzájemné přeměně - (NH)[CuCl] je čtvercový a Cs[CuBr] je přibližně tetraedrický. Čtverec a tetraedr jsou pak spíše extrémními možnostmi uspořádání ligandů a skutečný tvar leží někde mezi nimi. Tento jev se nazývá konformační izomerie a je o něm pojednáno níže.

Koordinační číslo 5.

Koordinační číslo 5 bylo dříve považováno za vzácné. Dnes jsou známy komplexy s tímto koordinačním číslem od všech centrálních atomů s konfigurací od d do d. Tomuto koordinačnímu číslu odpovídají dvě mezní struktury – čtvercová pyramida ([VO(acac)]) a trigonální bipyramida. Jelikož energie přeměny jedné limitní struktury v druhou je často malá, má většina komplexů strukturu odpovídající přechodu mezi oběma geometriemi. Mnohé sloučeniny s pětivazným centrálním atomem se chovají způsobem označovaným jako fluxionální, to znamená, že existují ve dvou nebo více chemicky ekvivalentních strukturách, které přecházejí jedna v druhou takovou rychlostí, že je nelze vzájemně rozlišit fyzikálním měřením.  Určitou výjimkou u tohoto koordinačního čísla jsou komplexy (především Ni a Co) s „tripodovými“ ligandy, například P(CHCHPR), které si svou strukturou vynucují jednoznačně tvar trigonální bipyramidy.

Koordinační číslo 6.

Toto koordinační číslo je nejběžnější a odpovídá mu oktaedrické a trigonálně prizmatické uspořádání koordinační sféry. Komplexy jsou výhradně oktaedrické. Právě na těchto komplexech Alfred Werner obhajoval svou teorii o koordinačních sloučeninách. Podařilo se připravit pouze několik trigonálně prizmatických komplexů - jako jsou [Re(SCPh)].  V reálných komplexech je oktaedr vždy nějakým způsobem deformován. I pokud se jedná o komplex s homogenní koordinační sférou (například šest stejných ligandů), dochází k deformacím vlivem Jahnova–Tellerova efektu. Ten je způsoben nerovnoměrným rozložením elektronů centrálního atomu.  Existují v podstatě tři typy deformací pravidelného oktaedru: protažení nebo stlačení ve směru dvou protilehlých vrcholů, protažení nebo stlačení ve směru dvou protilehlých stěn a vzájemná rotace dvou protilehlých stěn. Poslední deformace vede v krajním případě až k tvaru trigonálního prizmatu.

Koordinační číslo 7.

Tomuto koordinačnímu číslu odpovídají tři základní prostorová uspořádání : pentagonální bipyramida ([ZrF] a [HfF]) a očepičkované trigonální prizma ([NbF] a [TaF]) a očepičkovaný oktaedr ([NbFO]) (sedmý ligand je umístěn nad některou ze stěn trigonálního prizmatu a oktaedru).  Podobně jako u všech dalších vyšších koordinačních čísel je rozdíl energií mezi těmito uspořádáními velmi malý a o konkrétním tvaru rozhodují především sterické požadavky ligandů.

Koordinační číslo 8.

Nejpravidelnějším uspořádáním pro koordinační číslo 8 je krychle, přesto se tento tvar u komplexů prakticky nevyskytuje. Díky vzájemnému odpuzování ligandů dochází k deformacím, které vedou na tvar dodekaedru ([ZrF] a [Mo(CN)] nebo čtvercového antiprizmatu ([TaF] a [ReF]) (krychle s horní stěnou pootočenou o 45°). Rozdíl energií mezi těmito uspořádáními je velmi malý a o konkrétním tvaru rozhodují především sterické požadavky ligandů.

Koordinační číslo 9.

Většina komplexů s tímto koordinačním číslem má tvar trojbokého hranolu, kde nad každou ze tří svislých stěn je umístěn další ligand (na obrázku) ([ReH]) (jde v podstatě o trigonální prizma, které má nad každou ze svých stěn ještě jeden ligand). Existují i jiná uspořádání, ale mnohá z nich jsou velmi nepravidelná.

Koordinační čísla větší než 9.

Tato koordinační čísla nejsou běžná a vyskytují se především u lehčích lanthanoidů a aktinoidů. Tedy u atomů s dostatečně velkým atomovým poloměrem. Navíc je nutné soudit, že k dosažení takto vysokých koordinačních čísel jsou nutné orbitaly f. Pro koordinační číslo 10 existuje komplex [La(HO)edta], pro koordinační číslo 11 [La(dapbah)(NO)], pro koordinační číslo 12 [Ce(NO)]. Vyšší koordinační čísla již nejsou ani mezi lanthanoidy a aktinoidy častá, ale vyskytují až do koordinačního čísla 16.

Izomerie koordinačních sloučenin.

U komplexních sloučenin je izomerie velmi častým jevem. Jsou to sloučeniny se stejným chemickým složením, ale rozdílnou strukturou. Můžeme rozlišit několik základních typů tohoto jevu: Konformační izomerie přichází v úvahu pro každé koordinační číslo vyšší než 3 a jakoukoliv jemu odpovídající geometrii. Izomery se navzájem liší pouze svou stereochemií. Např. existuje [NiBr(PEtPh)], který byl připraven jako zelený tetraedrický i jako žlutý čtvercový komplex. Konformační izomery musí mít srovnatelnou stabilitu a aby je bylo možné od sebe oddělit, musí existovat dostatečně vysoká energetická bariéra pro jejich vzájemnou přeměnu.  Geometrická izomerie vzniká u komplexů, jejichž koordinační číslo je větší než 3. S geometrickou izomerií se nejčastěji setkáváme u čtvercových a oktaedrických komplexů. V těch mohou ligandy (resp. jejich donorové atomy) obsadit sousední (cis) nebo protilehlé vrcholy (trans). U oktaedrických komplexů typu [Mab] mohou navíc existovat dvě geometrické formy lišící se polohou trojice donorových atomů. Ty mohou obsadit buď vrcholy jedné stěny oktaedru (faciální uspořádání), nebo tři polohy na „obvodu“ oktaedru (meridionální uspořádání). Čtvercové komplexy se čtyřmi různými ligandy pak mohou existovat ve třech geometricky izomerních formách. Optická izomerie vzniká u opticky aktivních látek. Optické izomery (tzv. enantiomery nebo antipody) můžeme očekávat u takových látek, v jejichž struktuře není žádný prvek symetrie kromě identity (nemají osu, rovinu ani střed symetrie). Takové látky, které nazýváme chirální nebo asymetrické, se mohou vyskytovat ve dvou formách, které se k sobě mají jako předmět a jeho obraz v zrcadle (nebo jako levá a pravá ruka). Takové dva izomery vypadají na první pohled zcela stejně, ovšem nelze je žádným otáčením a posunováním ztotožnit.  Významnou vlastností chirálních látek je jejich schopnost otáčet rovinu polarizovaného světla– jsou tzv. opticky aktivní. Enantiomery mají téměř všechny fyzikální a chemické vlastnosti stejné. Liší se pouze tím, že otáčejí rovinu polarizovaného světla (světlo, jehož vlny „kmitají“ jen v jednom směru) každý na jinou stranu. Podle toho se označují jako levotočivé (dříve označované l nebo -) a pravotočivé (d nebo +). Obě formy se také mírně liší v indexu lomu a schopností absorbovat záření. Směs obou enantiomerů v molárním poměru 1 : 1 neotáčí rovinu polarizovaného světla a nazývá se racemická směs (racemát). Absolutní konfiguraci lze určit jedině kompletní rentgenostrukturní analýzou.  Optické izomery existují u čtvercových, tetraedrických a oktaedrických komplexů. U čtvercových komplexů je optická izomerie vzácná a může nastat pouze v případě vhodně nesymetrických ligandů. U tetraedrických komplexů by bylo možné očekávat větší rozšíření optické izomerie, protože každý tetraedrický komplex se čtyřmi různými ligandy musí být opticky aktivní. Takovéto komplexy je však obtížné připravit a tak i v tomto případě byly připraveny opticky aktivní látky pouze s vhodnými bidentátními ligandy. Nejčastěji se ovšem optická aktivita projevuje u oktaedrických komplexů. V podstatě každý oktaedrický komplex typu [M(aa)] nebo cis-[M(aa)L] (kde aa je bidentátní ligand) může existovat ve dvou zrcadlově převrácených formách.  Pokud je ligand v takovém komplexu sám o sobě opticky aktivní (např. 1,2-propandiamin), pak se počet možných optických izomerů samozřejmě zvyšuje. Izomerům se v takovém případě říká diastereoizomery. Ty už se mohou lišit i jinými vlastnostmi, např. rozpustností, stabilitou,... Ionizační izomerie vzniká, jestliže izomery poskytují v roztoku různé ionty. Příkladem dvojice ionizačních izomerů jsou [Pt(NH)Cl]Br a [Pt(NH)Br]Cl nebo [Co(NH)(SO)]Br a [Co(NH)Br]SO.  Hydrátová izomerie vzniká při rozdílné přítomnosti vody vázané uvnitř a mimo koordinační sféru. Typickým příkladem je CrCl.6HO, který existuje ve třech formách: [Cr(HO)]Cl (fialový), [Cr(HO)Cl]Cl.HO (světle zelený) a [Cr(HO)Cl]Cl.2 HO (temně zelený).  Vazebná izomerie vzniká, když se v komplexu váže ligand s větším počtem donorových atomů, které přitom nemůže použít současně (ambidentátní ligandy). Při tom může teoreticky nastat situace, že se váže v jinak stejných sloučeninách jiným donorovým atomem. Případy, kdy jsou takové izomery izolovatelné, jsou řídké a omezují se v podstatě na komplexy NO a SCN. Příklady vazebných izomerů jsou dvojice [Co(en)(NO)], [Co(en)(ONO)] a [Pd(PPh)(NCS)], [Pd(PPh)(SCN)]. Abychom odlišili způsob vazby ligandů, uvádí se koordinovaný donorový atom ve vzorci jako první. Odlišují je též od sebe odlišným názvem nebo vyznačením donorového atomu. NO nazývá se nitro, ONO nitrito, NCS N-thiokyanato a SCN S-thiokyanato.  Koordinační izomerie vzniká ve sloučeninách složených z komplexního kationtu i aniontu, který se může měnit rozdělením ligandů mezi oběma ionty, např. [Co(en)][Cr(CN)] a [Cr(en)][Co(CN)] nebo [Pt(NH)][PtCl] a [Pt(NH)Cl][PtCl]. Izomery se v tomto případě liší fyzikálně-chemickými vlastnostmi.  Polymerační izomerie není izomerií v pravém slova smyslu. Některé komplexy existují ve formách jednoduchých (monomerních) a také jako dimery nebo trimery. Takové látky mají stejný sumární vzorec, ale liší se molekulovou hmotností. Např. látka sumárního vzorce [Pt(NH)Cl] existuje ve dvou monomerních formách (cis a trans), ale také jako dimer [Pt(NH)][PtCl] a trimer [Pt(NH)Cl][PtCl].

Barevnost komplexů.

Látka je obecně barevná, pokud je schopna své vnitřní energetické přechody, vyžadující jisté množství energie dodané v podobě kvanta viditelného světla, vyzářit v podobě viditelného světla. Energie světelného kvanta E je dána rovnicí :  kde h je Planckova konstanta a ν frekvence. Pokud je látka schopna absorbovat určitou oblast vlnových délek viditelného světla (určitou „barvu“), pak se na bílém světle jeví zbarvena tzv. doplňkovou (komplementární) barvou, v jejímž spektru absorbované vlnové délky chybí. Doplňková barva se určuje pomocí diagramu chromaticity (na obrázku), doplňková barva (námi viditelná) je naproti barvě absorbované. Barevné komplexní sloučeniny tedy musí absorbovat vlnové délky viditelného světla, tedy v rozsahu asi 380 – 770 nm. Energie tohoto záření ovšem nepostačuje na přechod elektronu do orbitalu s vyšším kvantovým číslem (např. 3d→ 4p), proto je nutné předpokládat méně energeticky náročné elektronové přechody. Ukázalo se (zjednodušeně řečeno), že takovými vhodnými přechody mohou být tzv. d-d přechody elektronů mezi různými energetickými hladinami rozštěpených d-orbitalů, které zavedla teorie krystalového pole. Existuje relativně jednoduchá souvislost mezi vlnovou délkou nebo energií absorbovaného záření a silou ligandového pole komplexů – tedy energetickým rozdílem mezi rozštěpenými d-orbitaly. Čím vyšší síla ligandového pole, tím vyšší energii vyžaduje přeskok elektronu a tím kratší vlnovou délku světla komplex absorbuje. Změna zbarvení komplexu vlivem různých ligandů je základem dříve zmíněné spektrochemické řady, kde jsou ligandy seřazeny v podstatě podle klesající vlnové délky světla absorbovaného příslušnými komplexy. Závěrem je třeba zmínit, že barva komplexu není dána pouze absorbováním záření při d-d přechodech elektronů centrálního atomu. Energii viditelného záření mohou odpovídat i přechody elektronů centrálního atomu do prázdných orbitalů ligandu nebo naopak (absorpční pásy přenosu náboje, tzv. CT-přechody „charge transfer).

Stabilita komplexních sloučenin.

Konstanta stability (komplexity).

Stabilitou komplexních sloučenin se rozumí jejich odolnost vůči rozpadu na volný centrální atom a ligandy. Lze ji také chápat jako snadnost vzniku komplexu z centrálního atomu ligandu (platí zcela obecně, že stabilnější sloučeniny snadněji vznikají). Stabilita komplexních sloučenin se nejčastěji studuje a posuzuje v jejich vodných roztocích. V tomto případě ale při vzniku komplexu jde spíše o náhradu molekul vody komplexního aquaiontu za jiný ligand. Rozpad komplexu je naopak náhrada ligandu molekulou vody.  Tuto skutečnost je dobré mít na paměti i když se voda v běžném zápisu konstanty stability vypouští. Tato rovnice se v běžném zjednodušeném tvaru uvádí :  Číselně lze celkovou stabilitu komplexu vyjádřit jako převrácenou hodnotu rovnovážné konstanty disociační reakce. Komplexy ve skutečnosti nedisociují najednou stejně jako najednou nevznikají. Mohou odštěpovat (nebo vázat) ligandy postupně po jednom a vzniklé „meziprodukty“ mohou být také stabilní. Pro jednotlivé stupně odštěpování ligandů lze samozřejmě také vyjádřit konstanty stability. Jako příklad výpočtu konstanty stability (viz obrázek) použijeme postupnou koordinaci chloridových aniontů na železitý kationt. Celková konstanta stability se poté spočítá jako součin jednotlivých dílčích (konsekutivních) konstant (hranaté závorky ve výrazu znamenají rovnovážné koncentrace).:  Pro jeden konkrétní komplex vždy platí, že konsekutivní konstanty stability postupně klesají s množstvím ligandů, tedy K > K >...> K Tento pokles je celkem snadno pochopitelný. Konsekutivní konstanty stability se týkají vždy odštěpení pouze jednoho ligandu z komplexu. Čím více ligandů bude vázáno na centrální atom (čím větší bude n), tím snadněji se jeden z nich může odštěpit. Vysvětlení lze podat i tak, že čím je více ligandů k odštěpení, tím roste pravděpodobnost, že se jeden z nich skutečně odštěpí a tím je tedy menší příslušná konsekutivní konstanta stability.

Faktory ovlivňující stabilitu komplexů.

Hodnoty konstant stability komplexů jsou ovlivňovány řadou faktorů, které lze zhruba shrnout do tří následujících skupin.

Komplexní sloučenina (nebo také "koordinační sloučenina") je chemická sloučenina, která obsahuje alespoň jednu koordinačně-kovalentní vazbu. Často se jedná o sloučeniny přechodných kovů s Lewisovými bázemi. Obor chemie, který se zabývá těmito sloučeninami, se nazývá koordinační chemie.

配位化合物(英语:coordination complex),简称配合物,又称为络合物、络盐、复合物,包含由中心原子或离子与几个配体分子或离子以配位键相结合而形成的复杂分子或离子,通常称为「配位单元」。凡是含有配位单元的化合物都称做配位化合物。研究配合物的化学分支称为配位化学。


Původ.

Dlouhodobým problémem bylo, kam neandertálce ve vývojovém stromu člověka řadit. V současnosti panuje přesvědčení, že jejich původ je úzce spjat s evolučním skokem v dějinách rodu "Homo", ke kterému došlo zhruba před 800 000 lety v Africe. Po dlouhém období stagnace se náhle na africkém kontinentu vynořují progresivnější formy hominidů s vyšším objemem mozkovny a vyšší postavou než u jejich předchůdce "Homo ergaster" a příbuzného druhu "Homo erectus". Jedna skupina těchto pokročilých pralidí už minimálně před 800 000 lety osídlila Evropu. Vědci jim přidělili název Homo antecessor (doslova „člověk-průkopník“). Před cca 600 000 lety se "Homo antecessor" vyvinul v nový druh, „člověka z Heidelbergu“ ("Homo heidelbergensis"), jenž je považován za předka pozdějších neandertálců (v Evropě jako protoneandrtálec) i "Homo sapiens" (v Africe). Potvrzují to i výzkumy neandertálské DNA extrahované z koster, které indikují, že poslední společný předek neandertálců a moderních lidí žil před 700 000 lety a k definitivnímu rozštěpení obou druhů došlo zhruba před 370 000 lety. (Mohlo to ale být už před 800 000 lety.) Do té doby také spadá doložené využívání ohně neandrtálci. "Homo heidelbergensis" byl v Evropě záhy konfrontován s prudkými klimatickými výkyvy charakterizujícími nástup dob ledových. Stáří společného ženského předka všech neandertálců (asi 250 000 let) odpovídá vrcholu tzv. mindelského (elsterského) glaciálu, kdy se v Evropě objevují první hominidé se zárodečnými neandertálskými rysy. Ve své typické podobě se neandertálci vynořují na konci dalšího (risského/saalského) glaciálu před 130 000 lety.

Rozšíření.

Jak ukazují poslední genetické výzkumy, v průběhu teplého eemského interglaciálu před 114 až 131 000 lety pronikli evropští neandertálci až do střední Asie. Za nejvýchodněji položené naleziště neandertálců byla dosud považována jeskyně Tešik-Taš v Uzbekistánu, kde byly ve 30. letech objeveny pozůstatky neandertálského dítěte staré asi 70 000 let. Analýza DNA z přibližně 30-38 000 let staré kostry v Okladnikově jeskyni v Altajském pohoří však ukázala, že nenáleží moderním lidem, nýbrž neandertálcům. Do tohoto obrázku zapadá nález archeologické lokality s rysy mousterienu na horním toku Jeniseje, která byla datovaná na stáří 125 000 let. Znamená to, že neandertálci obývali i region jižní Sibiře a teoreticky není vyloučeno, že se mohli dostat až na Dálný Východ. Před cca 70 000 lety, kdy došlo k dramatickému ochlazení, okupují i Přední Východ, který v průběhu předchozího teplého interglaciálu drželi v rukou první sapientní migranti z Afriky.  Na českém území dokládá přítomnost neandrtálců zejména archeologický objev z jeskyně Šipka v severomoravském Štramberku – tzv. Šipecká čelist.

Kultura.

Charakteristickým rysem provázejícím neandertálce je „mousterská kultura“ (mousterien). Ta se vyznačuje tzv. levalloiskou technikou výroby nástrojů, jež se v Evropě objevuje před zhruba 250 tisíci lety a dokázala už sofistikovaně opracovávat i drobné úštěpy od kamenného jádra, které byly v předešlém období pouze výrobním odpadem. Neandrtálci totiž byli podobně zruční jako moderní lidé té doby. Neandertálci používali pěstní klíny a další druhy kamenné industrie (škrabadla, nožíky, rydla), dále pak dřevěné a kostěné nástroje. Typickými zbraněmi (které nebyly primitivnější než u Homo sapiens) neandertálců byly oštěpy/kopí s kamennými hroty, primitivní sekery a palice. Vyráběli vlastní smolné lepidlo, aby hroty připevnili. Proces mohl být ale relativně jednoduchý. K výrobě nástrojů používali i oheň. Vytvářeli si i provázky. Na území Česka je moustérien reprezentován svou regionální variantou nazývanou micoquien, jehož nejvýznamnější nálezy pocházejí z jeskyně Kůlna v Moravském krasu. Na konci středního paleolitu se v souvislosti s neandertálci setkáváme i s prvními pohřby, z nichž nejvíce proslul ten údajně „květinový“ z iráckého Šanídáru, který obsahoval kostru člověka stiženého mnoha zraněními a dokonce s amputovanou rukou. Dětské hroby byly vyzdobenější, což svědčí o silných citových vazbách. Ovšem tyto interpretace nejsou jednoznačně přijímány. U neandertálce lze ovšem také doložit kanibalismus.  Umělecké sklony lze doložit již před 130 tisíci lety. Před 176 tisíci lety pravděpodobně opracovávali i stalagmity. Později lze doložit i jeskynní malířství.  Neandertálci používali při komunikaci jazyk, jehož podoba je ale nedoložena. Pro existenci řeči svědčí několik nepřímých důkazů včetně života v komplexních sociálních skupinách a používání rozvinutých loveckých technik. Nalezena byla také podobná jazylka, která souvisí se schopností mluvit. Navíc extrakcí kostí byla zjištěna přítomnost genu FOXP2, který u moderních lidí zodpovídá za řeč. Inteligence neandrtálců byla stejná jako u tehdejších lidí moderního typu.  K bydlení neandrtálci využívali jeskyně nebo si stavěli jednoduché přístřešky především z mamutích kostí a klů, případně ze dřeva. Jejich styl života nebyl tolik založen na migraci jako u kromaňonců. Nalezená skupina stop ukazuje, že se jednalo o skupinu více než 10 jedinců s menším zastoupením dospělých.  Porod neandertálců byl komplikovaný stejně jako u dnešního člověka a proto rodičkám musel někdo pomáhat („porodní bába“). Děti měli starší matky a mladší otce oproti lidem.  Některé nálezy napovídají, že neandertálci si čistili zuby. Ale tyčky na čištění zubů používají lidé (jejich předci) už pravděpodobně přes milión let.  Některé objevy na sídlištích neandrtálců dokládají, že využívali mnohé přírodniny jako ozdoby, talismany a amulety. Mezi časté objekty tohoto druhu v době před 120 až 40 tisíci lety patří například peří, zuby šelem nebo spáry dravců.

Fyzický vzhled.

Původní lidské populace, obývající tropickou Afriku, se vyznačovaly štíhlou lineární konstitucí a relativně dlouhými končetinami s dlouhými distálními segmenty (předloktí, lýtka). Tato tělesná stavba relativně zvětšovala povrch těla v poměru k tělesné hmotnosti a tak umožňovala rychleji se zbavovat přebytečného tepla a vyhnout se riziku přehřátí (tzv. Allenovo ekologické pravidlo). V extrémní podobě se s ní dnes setkáváme u obyvatel afrických savan a u australských domorodců. Předkové neandertálců se však museli vyrovnat s diametrálně odlišným klimatem, které naopak vyžadovalo maximální udržení tělesného tepla a tudíž i relativní zmenšení tělesného povrchu. To vedlo k evoluční selekci podsaditých tělesných typů s krátkými končetinami a zejména s velmi krátkými distálními segmenty (předloktí, lýtka) (tzv. Bergmannovo pravidlo). Po překonání dvou krutých dob ledových se neandertálci vynořují jako značně muskulární, zhruba 165 cm vysocí hominidi s mohutným trupem a robustními kostmi, které musely vydržet riskantní lovecký styl, při němž docházelo často k přímému kontaktu s tehdejší evropskou megafaunou. Jejich postava však byla vzpřímená podobně jako u člověka moderního typu.  Současného člověka by na neandertálcích asi nejvíce upoutal výrazný pronikavý nos, nízké, téměř ploché čelo s nadočnicovými oblouky, dlouhá, plochá lebka a neexistence brady. Rozhodně nebyli hloupí; objem jejich mozkovny se v průměru pohyboval na nejhořejší úrovni rozpětí u současných lidských populací (téměř 1500 cm). Podle studia neandertálské DNA měli tito hominidi světlou pleť a měli se mezi nimi vyskytovat i jedinci s ryšavými vlasy. Novější studie to však spíš popírá.  Rozdíly ve tvaru lebky od moderního člověka korelují s polohou „neandrtálskosti“ odvozenou z DNA testů moderních lidí podle jejich podílu neandrtálské DNA.

Ekologie.

Potrava neandertálců obsahovala hlavně maso velkých zvířat (velcí býložravci), ale také mořské živočichy jako jsou měkkýši, tuleni, delfíni, ryby, mořští ptáci a želvy. Nejnovější studie naznačují, že jídelníček si obohacovali vařenou rostlinnou stravou. Rostlinná strava místy tvořila podstatnou část jídelníčku. Objevuje se také kanibalismus.

Vymření neandertálců.

Ve střední a středozápadní Evropě mizí neandertálci poměrně záhy po nástupu klasického aurignacienu před 36 500 lety. Poslední stopy mousteriénu a neandertálských koster nacházíme porůznu ve Španělsku a ve východní Evropě (Vindija v Donja Voća) před 28 000–30 000 lety (ale spíše před 32 až 34 tisíci lety). Vůbec poslední neandertálci přežívali v jeskynním systému kolem Gibraltaru (Gorhamova jeskyně) možná ještě před 24 000 lety (v poslední době je však toto datování zpochybňováno, neboť důkazy jsou pouze nepřímé, a uvádí se doba přibližně před 40 000 lety). Tou dobou se zvyšovala populace "Homo sapiens" a pouhé mísení tedy mohlo vést k potlačení neandrtálských znaků. Člověk mohl také získat převahu spoluprací při lovu s vlky, respektive z nich domestikovanými psy (jedná se nicméně o kontroverzní myšlenku, která posouvá vznik domestikace o mnoho tisíc let zpět, než je všeobecně uznáváno). Schopnost domestikace, která mohla rozšířit populaci "Homo sapiens", je také patrná na samotném člověku, ale nikoli na neandrtálcích. Další teorií je, že k vymření neandrtálce mohly napomoci nemoci, na které byl člověk moderního typu adaptován a přinesl je do Evropy. Ten byl v dané době na populačním vrcholu. Další možností je genetická výhoda člověka vůči produktům spalování. K vymření však nemusel být žádný zásadní důvod a mohlo jít jen o statistickou nevyhnutelnost danou malou ale neustávající migrací moderního člověka do Evropy. Mísení a demografické rozdíly mohly být dostatečným důvodem vymření. Četnost zranění neandrtálců byla podobná té u moderních lidí. Výzkum z roku 2018 opět vyzdvihuje přispění klimatických změn (silného ochlazení a sucha) pro celkové oslabení populací a nakonec i vyhynutí neandrtálců. Teorie by ale měla vysvětlovat, že v podobnou dobu vymřeli i denisované a homo floresiensis, který žil ve stabilnějším rovníkovém klimatu. Mnohaoborový výzkum z roku 2020 ukázal, že klima za vymřením neandrtálců nestálo.

Mísení s moderními lidmi.

Podle antropologů je taková možnost velmi pravděpodobná, protože na kostrách nejstarších evropských sapientů nacházíme ve zvýšené míře určité typické neandertálské nebo jiné archaické znaky, které už u tehdejších afrických "Homo sapiens" vymizely. Známý je také příklad 24 500 let starého „hybridního“ dítěte z portugalského Abrigo de Lagar Velho, jehož kostra vykazuje sapientní i neandertálské rysy. To by naznačovalo, že moderní lidé museli při svém putování do Evropy či přímo v Evropě absorbovat určitou příměs lokálních hominidů. Ovšem k mísení prokazatelně docházelo již před 100 000 lety. Velmi zajímavé výsledky přinesla vědecká studie publikovaná v květnu roku 2010. Podle ní obsahuje DNA moderního člověka zřetelné stopy (cca 2 % v jednom člověku, ale nejméně 20 % genomu neandrtálce přežívá v celé populaci lidstva) neandrtálského genomu (DNA shodná se současným člověkem na 99,7 %). To se týká původem evropské a asijské populace, nikoli však negroidů. To jen potvrzuje teorii, že moderní lidé ("Homo sapiens sapiens") pocházeli z Afriky, přičemž neandrtálci se ve své klasické podobě vyvinuli v Evropě a na Blízkém východě. Nicméně pozůstatky neandrtálské DNA lze nalézt i u lovců a sběračů v Africe. Působila zde i zpětná migrace do Afriky. Tyto dvě skupiny lidí se definitivně rozešly zhruba před 400 000 lety, nicméně později se opět smísily (technicky jde tedy podle nejčastější definice druhu o tentýž druh, a tedy o „geografickou rasu“), neboť moderní lidé migrovali do Evropy a do Asie a minimálně 10 000 let s neandrtálci koexistovali. Zajímavé je, že Ötzi (z doby před 5300 lety) obsahuje neandrtálského genomu téměř 5 %. Fosilní DNA stará zhruba 40 000 let a nalezená v Peștera cu Oase dosahuje až 9 % neandrtálského genomu, přičemž dvanáctý chromozom obsahuje 50 %. Podle mtDNA je rozdíl člověka a neandrtálce ve 202 bázích ze zhruba 16 500 mitochondriální DNA (denisované v 385 a šimpanzi v 1462). Pro HVR1 oblast jsou dokonce rozdíly mezi některými lidmi větší než mezi některým člověkem a jemu nejbližším neandrtálcem.

Neandertálec je předvěká forma člověka řazená buď do druhu "Homo neanderthalensis", nebo poddruhu "Homo sapiens neanderthalensis". Jeho ostatky byly vůbec prvními prozkoumanými fosíliemi pravěkého člověka se zveřejněnými výsledky.

尼安德特人(学名:',简称尼人)是一群生存于旧石器时代的史前人类,1856 年,其遗迹首先在德国尼安德河谷被发现。目前按照国际科学分类二名法归类为人科人属,至于是否为独立物种还是智人的亚种则一直不确定,随着2010年的研究发现部分现代人是其混血后代后,也可能被归类于智人下的一个亚种。


Děj legendy.

Frixos a zlatý beran.

V Orchomenu v Bojótii vládl král Athamás, který měl se svou manželkou Nefelé, bohyní oblaků, dvě děti: Frixa a Hellé. Když později Athamás zapudil Nefelé a oženil se s Ínó, dcerou thébského krále Kadma, nastaly dětem krušné časy. Macecha je nenáviděla a nastrojila úklady tak, že Athamás nakonec souhlasil s tím, aby obě děti byly obětovány a země tak uchráněna před hrozbami neúrody a hladu, který hrozil vypuknout. V poslední chvíli před obětním obřadem se objevil zlatý beran, poslaný matkou Nefelé, posadil si děti na hřbet a odletěl s nimi do daleké Kolchidy (země na východním černomořském pobřeží). Cestou však Hellé spadla do moře a utonula.  Aiétés, kolchidský král, Frixa přijal vlídně a přátelsky. Frixos obětoval zlatého berana bohům za ochranu uprchlíků a zlatou kůži berana věnoval králi. Ten ji dal zlatými hřeby přibít na rozložitý vysoký dub v Areově háji. Dal ji hlídat strašnému draku, který nikdy neusnul, na stráži byli ještě dva býci s kovovými rohy a ohnivými nozdrami. Věštec Aiétovi řekl, že bude žít a kralovat tak dlouho, pokud bude vlastnit zlaté rouno.  Frixos v dospělosti dostal za ženu královskou dceru Chalkiopé, měli čtyři syny. Po Frixově smrti se však k nim jejich děd Aiétés choval natolik zle, že se odhodlali k útěku, chtěli se navrátit do Orchomenu, rodiště svého otce.

V Iólku.

Po mnoha letech se téma zlatého rouna objevilo ve městě Iólku v Thessálii, které založil Krétheus, po něm měl převzít vládu Aisón, ale vlády se zmocnil jeho nevlastní bratr Peliás, úskočný i krutý. Aisón i proto ochránil svého syna Iásona hned po narození, dal ho na vychování kentauru Cheirónovi. Když Iásón dospěl, vrátil se do Iólku a žádal od krále Pelia vrácení moci. Peliás ho neodmítl, ale stanovil si jako podmínku hrdinský čin, nejraději získání zlatého rouna. Iásón tento téměř nesplnitelný úkol přijal. Nechal postavit velkou pevnou loď "Argó", získal skvělou posádku složenou z hrdinů, siláků a slavných mužů, bylo jich padesát, pro výpravu Argonautů do Kolchidy pro zlaté rouno.

Do Kolchidy.

Cesta byla dlouhá, nebezpečná, plná nástrah. Nikdo dosud do Kolchidy neplul, takže zkušenost posádky, ale také ochrana a podpora bohů, byly nutné. Všechny příběhy jsou vylíčeny v rozsáhlé báji o Argonautech.  Posádka překonala všechna nebezpečenství a po dlouhé době skutečně doplula do Kolchidy. Cestou do její posádky dokonce přibyli čtyři synové Frixa, kteří byli právě na útěku z Kolchidy. Král Aiétés statečné mořeplavce přijal, vyslechl Iásónovo přání, ale protože neměl v úmyslu zlaté rouno vydat, stanovil si nesplnitelnou podmínku: Iásón musí s býky s kovovýma rohama a plamennými nozdrami zorat pole, zasít dračí zuby a až ze zubů vyrostou vojáci, musí je pobít, to vše v jednom dni. Když úkol splní, zlaté rouno dostane. Jestli ne, plánoval král záhubu všech Řeků. Iásón úkol přijal. Byl odhodlán usilovat o zlaté rouno nejprve po dobrém, nepůjde-li to, byl rozhodnut použít i násilí.  Sám by ho ovšem nesplnil, od začátku měl pomoc bohů, zejména Héry a Athény a hned poté královské dcery Médeii, mocné kouzelnice. Tu zasáhl do srdce šíp boha Eróta a Médeia se z lásky stala Iásonovou největší pomocnicí. Dala mu kouzelnou mast, která způsobila jeho jednodenní nezranitelnost a poradila, jak zdolat válečníky z dračích zubů. Tak se Iásonovi podařilo splnit úkol.  Aiétés však pojal ihned podezření, a to přímo k některé ze svých dcer. Médeia měla silné výčitky svědomí, že zrazuje svého otce, avšak její láska k Iásonovi byla větší a toužila stát se jeho ženou a odjet s ním do Řecka. Proto se připravili oba k útěku, v posvátném háji pomocí kouzel omámila draka, Iásón sebral rouno, doběhli k lodi a rychle odplouvali. Král Aiétés je marně pronásledoval i se svým synem Apsyrtem, který zradou Médei zahynul mečem Iásonovým.

Návrat do Iólku.

Po návratu král Peliás proradně odmítl předat vládu Iásonovi, za to zaplatil životem. Médeia mu slíbila vrátit mládí, místo toho přiměla jeho dcery, aby mu otevřely žíly a pak nechala Pelia zemřít. Za tuto vraždu Iásón a Médeia byli z Iólku vyhnáni.  O ústředním bodu tohoto příběhu, zlatém rounu, není dále žádné zmínky.

Původ legendy.

Původ legendy o zlatém rounu souvisí pravděpodobně s technikou rýžování zlata, využívající pro odplavení nežádoucích příměsí proud vody. V rýžovacích splavech se pro zachytávání zlatých zrnek upevňují na dno příčky a ovčí kožešiny, nebo jiné překážky na zpomalení pohybu těžkých částic a sedimentaci zrnek zlata. Kožešina se po rýžování vyjmula i se zachyceným zlatem. Odtud „zlaté rouno“. Podle jiných názorů se mohlo jednat o zlatavě zbarvenou kožešinu asijského kopytníka takina čínského.

Zlaté rouno (, "chrysómallon déras") byla kůže s vlnou ze zlatého berana, která se stala symbolem královské moci a později důvodem velké výpravy Argonautů do země Kolchidy. Příběh o rounu a následné výpravě pro něj náleží k nejznámějším řeckým mýtům, jenž se rozšířil po celém antickém světě.

在希腊神话中,金羊毛是一只会飞、会说话的名叫克律索马罗斯的公羊的毛。荷米斯将克律索马罗斯送给色萨利的涅斐勒,让她用这只公羊来运送她的两个孩子赫勒和佛里克索斯,来让逃离伊诺的毒手。克律索马罗斯背着两个孩子向东飞,后来赫勒落入海中,而佛里克索斯则安全地到达了科尔喀斯(相当于今天的格鲁吉亚)。佛里克索斯将克律索马罗斯牺牲给宙斯(Zeus),把它的羊毛送给了科尔喀斯的国王埃厄忒斯。


Rozdělení.

Afroasijské jazyky zahrnují tyto jazykové skupiny: Mnoho lidí považuje ongotský jazyk za omotský, ale jeho příslušnost k jazykové rodině zůstává kontroverzní, částečně pro nedostatek údajů. Herold Fleming navrhuje tento jazyk pokládat za nezávislou větev.

Berberské jazyky.

Skupina jazyků při severním pobřeží Afriky, většinou koexistujících s arabštinou. Patří k nim tamašek (tuaregština), riff (tarafit), kabyle a také již vymřelý jazyk Kanárských ostrovů guančtina.

Čadské jazyky.

Skupina jazyků přiřazovaných obvykle k hamitské skupině. Nejvýznamnějším čadským jazykem je hauština, jako mateřský jazyk zvláště v Nigeru a Nigérii, rozsáhle jako lingua franca v západní Africe.

Egyptština.

Tento jazyk již zanikl. Dochoval se nám v řadě hieroglyfických, hieratických a demotických nápisů a známe několik vývojových stadií. Nejmladším je koptština, která se dnes používá v liturgii koptské křesťanské církve.

Kušitské jazyky.

Skupina zahrnující asi 30 jazyků na území severního Súdánu, Džibutska, Somálska, Etiopie, Keni a severní Tanzanie. Nejdůležitějšími kušitskými jazyky jsou oromo (galla) v Etiopii a severní Keni a somálí, oficiální národní jazyk Somálska, rozšířený jako lingua franca.

Omotské jazyky.

Asi 20 jazyků v západní Etiopii a severní Keni, které jsou buď přiřazovány k jazykům kušitským, nebo se pokládají za zvláštní skupinu. Nejrozšířenějším jazykem je walamo (ometo, též wolaytta aj. názvy).

Semitské jazyky.

Patří mezi ně jazyky přední Asie a Afriky, doložené od 3. tis. př. n. l., jedna z prvních (vedle indoevropské) definovaných jazykových rodin, zařazená jako skupina do jazyků afroasijských (semitohamitských). Dělí se geograficky na:

Původ afroasijských jazyků.

V tom, kde žili pra-mluvčí afroasijských jazyků neexistuje shodný názor, přestože se obecně tvrdí, že pravděpodobně mají původ v severovýchodní Africe. Někteří vědci (např. Igor Diakonoff a Lionel Bender) navrhovali Etiopii, protože zahrnuje velmi rozmanité skupiny v uzavřené geografické blízkosti a je často považovaná za původní oblast lingvistického a geografického původu. Další badatelé (např. Christopher Ehret) navrhují pobřeží Rudého moře a Saharu. Menšina vědců (např. Alexander Militarev) navrhují jako původní místo Levantu (Militarev výslovně ztotožňuje afroasijské jazyky s natufijskou kulturou).  Semitské jazyky tvoří větev afroasijských jazyků mimo Afriku. Někteří vědci věří, že v minulosti mluvčí semitských jazyků přešli z jižní Arábie zpět do Etiopie a Eritrey, zatímco ostatní (např. A. Murtonen), popírají tuto tezi a tvrdí, že semitská větev možná pochází z Etiopie. Třetí pohled, opírající se o podobnosti mezi semitskou skupinou a starověkou egyptštinou, je takový, že tyto jazyky se vyvinuly z obecného původního jazyku, kterým se mluvilo v oblasti podél řeky Nilu, v obdobích sucha od 6000 – 5800 př. n. l., a na konci mladší doby kamenné v Levantě. Lovci a sběrači mezolitické kultury el-Harif, ze Sinaje a Severního Egyptu, přijímající domestikaci zvířat, ale nikoliv zemědělství, mohli potom vytvořit to, co Juris Yarins pojmenovává jako syrsko-arabský celek nomádského pastevectví, rozšířený jižně podél pobřeží Rudého moře a severní východně kolem hranic tzv. úrodného půlměsíce. V Levantě se tento rozvoj objevil jako Minhata a později jarmucká kultura, které přišly ze stejné polovyprahlé oblasti, jako později Ghassulian a semitské amoritské kultury.  Tónové jazyky se objevily v omotské, čadské a kušitské skupině (podle Ehret 1996). Semitská a berberská skupina a egyptština nepoužívají fonematické tóny. Diverzita, která existuje u afroasijských jazyků a nedostatek společných slov pro zemědělské předměty nasvědčuje tomu, že jazyky se rozptýlily před obdobím neolitu. Nálezy společných slov pro hrnčířské nádoby však nasvědčují tomu, že tato technika již byla známa.  Ehert tvrdí, že rané afroasijské jazyky byly používány v domestikaci potravinových plodin v Etiopii, ale to je popíráno jinými vědci, kteří tvrdí, že tato slova byla nalezena pouze v kušitské a možná také v omotské skupině. Jestliže bylo objeveno, že hrnčířství bylo v Sahaře v době 8000 let př. n. l. a že neolitický zemědělská technologie zde existovala 5000 let př. n. l., toto ukazuje možnou souvislost pro praafroasijské rozptýlení. Jak je známo, tak se etiopští rolníci přesunuli do horských oblastí z nubijského Súdánu a pokusili se přeložit meroitické písmo, které bylo nalezeno v této oblasti, ukazující podstatné afroasijské charakteristiky. Lingvista Lionel Bender tvrdí, že kromě této oblasti to byla také oblast jižního Nilu, kde nastalo šíření afroasijských jazyků. Doba hrnčířství a zemědělství nastavila přibližně dříve nebo později dobu pro jazykový rozptyl. Co se týče podnebí, byla to doba „mokré Sahary“ s velkými řekami a jezery. Rozšíření afroasijských jazyků možná tak bylo odezvou na poslední činnost „Saharské pumpy“.

Vývoj klasifikace.

Středověcí badatelé někdy spojovali dvě až tři skupiny afroasijských jazyků dohromady. Již v 9. stol. si hebrejský filolog Juda ibn Kurajš z Tiaretu v dnešním Alžírsku všiml vztahu mezi berberskou a semitskou skupinou (zahrnující jazyk arabský, hebrejský a aramejský). V průběhu 19. století Evropané také začali naznačovat takovéto příbuznosti. Tak jako v roce 1844 Th. Benfey navrhl jazykovou rodinu zahrnující semitské, berberské a kušitské (pojmenované později jako etiopské) jazyky, v tom samém roce T. N. Newman naznačil vztah mezi semitskými jazyky a hauštinou, což ale dlouho zůstalo tématem rozepří a neurčitosti. Friedrich Müller pojmenoval tradiční semitohamitskou rodinu v roce 1876 v knize Grundriss der Sprachwissenschaft a definoval ji jako souhrn jazyků semitských plus hamitskou skupinu, která zahrnovala jazyky berberské, kušitské a egyptštinu. Müller vyjmul čadskou skupinu. Tato klasifikace nespočívala na lingvistických, ale antropologických a rasových podkladech.  Leo Reinisch (1909) navrhoval spojit kušitskou a čadskou skupinu, zatímco zdůrazňoval vzdálenější příbuznost egyptštiny a semitské skupiny. Marcel Cohen (1924) odmítl myšlenku oddělit samostatnou hamitskou podskupinu a zahrnul jazyk hausa (čadský jazyk) do svého komparativního semitohamitského slovníku. Joseph Greenberg (1950) potvrdil Cohenovo odmítnutí „hamitské“ skupiny, přidal čadské jazyky a navrhl nové jméno pro semitohamitskou rodinu; tuto klasifikaci akceptuje většina vědců. V roce 1969 Harold Flewing navrhl zařadit omotskou skupinu jako pátou větev, spíše než podskupinu kušitskou a setkal se s obecným přijetím. Několik vědců (např. Harold Fleming a Robert Hertzon) od té doby mělo pochyby o tradičním zařazení jazyka beja v kušitské skupině, ale tento pohled zatím nezískal všeobecné přijetí.  Určitá jednota existuje v subklasifikaci v pěti nebo šesti zmíněných větví. Avšak všichni, Christopher Ehret (1979), Harold Fleming (1981) a Joseph Greenberg (1981), souhlasí s tím, že omotská větev se odštěpila od ostatních. Také ovšem:

Afroasijské jazyky nebo také semito-hamitská jazyková rodina zahrnuje až 375 jazyků a má více než 340 milionů mluvčích (z toho 235 mil. arabština), a to na území severní a východní Afriky a v jihozápadní Asii, včetně Arabského poloostrova.

亚非语系,又称非亚语系、非洲-亚洲语系或阿非罗-亚细亚语系,旧称闪含语系或闪米特-含米特语系,是现今世界的主要语系之一,包含300种语言,主要分布在亚洲西部的阿拉伯半岛、非洲北部和非洲之角。全球有5亿人母语为亚非语系语言,使之成为世界上母语人口第4多的语系,位在印欧语系、汉藏语系和尼日尔尔-刚果语系之后。亚非语系包括六个不同的语族:柏柏尔语族、乍得语族、闪米特语族、库希特语族、奥摩语族和已灭绝的埃及语族。亚非语系中使用人数最多的语言是现代标准阿拉伯语,而如果包括所有阿拉伯语变体的母语人口在内,亚非语系的“阿拉伯语”共有3.1亿人作为母语,广泛分布在西亚、北非和东非地区。其他广泛使用的亚非语系语言还包括豪萨语、奥罗莫语、阿姆哈拉语、索马里语、希伯来语、提格里尼亚语、卡拜尔语、亚拉姆语和中阿特拉斯柏柏尔语。除上述的现存主要语言之外,许多具有极大历史价值的已灭绝语言也属于亚非语系,如埃及语、阿卡德语、圣经希伯来语和古亚拉姆语等。


Historie.

Hra má svůj původ v prastaré indické hře "Pačísí", známé již v 7. století. Do Evropy se nejprve dostala přes Srí Lanku, Persii a Palestinu do Španělska, kde byla známá jako Parchis, ale většího rozšíření nedosáhla.  Podruhé přivezli hru do Evropy na konci 19. století Angličané a to přímo z Indie, která tehdy byla jejich koloniálním panstvím. Patentována a na trh uvedena pak byla pod názvem Ludo (z latinského ludus: hra) v roce 1896 a to v podobě a s pravidly, která jsou velmi podobná s dnešními.  Trvalý úspěch a rozšíření nejen v Evropě, ale též ve Spojených státech amerických přinesl hře až německý obchodník Josef Friedrich Schmidt, který dnešní hru vynalezl v zimě 1907/1908 a vydal roku 1914 pod názvem "Mensch, ärgere dich nicht" (Člověče, nezlob se). Známá je ale i pod názvem Eile mit Weile (Spěchej pomalu).  Pod českým názvem «Člověče, nezlob se!» se Pačísí prodávala v knihkupectvích Čech a Moravy již v 19. stol. (r. 1882) a to jako „"rozmarná hra pro veselé kruhy dam a pánů "” za 40 korun. Svůj skutečný boom zažívala na československém trhu až ve 30. a 40. letech 20. století. Společenská stolní hra se stala za první republiky velmi oblíbeným a populárním dárkem. Prodávala se ve třech velikostech.  V Česku se v roce 1997 podnikatel Přemysl Chmelař pokusil o registraci "Člověče, nezlob se!" jako chráněné značky. Úřad průmyslového vlastnictví po třech letech žádost odmítl a jeho rozhodnutí postupně potvrdily všechny soudy včetně Vrchního soudu. Nyní je hra vyráběna vícero společnostmi, například českou firmou Dino Toys.

Pravidla.

Všechny figurky jsou před začátkem hry umístěny ve startovním domečku, který je barevně vyznačen stejnou barvou, jakou jsou označeny 4 figurky hráče.  Cílem hry je dovést své figurky jedné barvy ze startovního pole do cílového domečku. To lze pouze tak, že figurka musí projít postupně všemi poli na obvodu hracího plánu. Každý hráč posune při svém tahu figurku o tolik bodů, kolik padlo při jeho hodu kostkou. Skončí-li s figurkou na políčku obsazeném cizí figurkou, je tato odstraněna ze hry a vrácena zpět do startovního domečku. Na políčko obsazené figurkou stejné barvy vstoupit nelze.  K nasazení figurky na startovní pole je potřeba hodit šestku. Nemá-li hráč nasazenou žádnou figurku, hází kostkou do té doby, dokud nepadne šestka, maximálně však třikrát. Pokud ani po třetím hodu nepadne šestka, pokračuje ve hře další hráč. Na začátku hry se první figurka umisťuje na startovní pole okamžitě.  Během hry po hozené šestce hází hráč kostkou ještě jednou a posune jednu zvolenou figurku o součet bodů při obou hodech.  Vyhrává ten hráč, který první oběhne hrací plán všemi svými figurkami a umístí je do cílového domečku. Ostatní hráči poté obvykle pokračují ve hře a hrají tak o další pořadí.  Existuje více variant hracího plánu hry. Nejznámější hrací plán je ve tvaru kříže a je určen pro maximálně 4 hráče, větší hra má tvar šestiúhelníku a je určena až pro 6 hráčů. Také existuje plán ve tvaru osmiúhelníku a je určen pro 8 hráčů. Hra Člověče, nezlob se! je určena hráčům od tří let.

Modifikace hry.

Zvláštní alternativou je tzv. „Matfyzácké člověče, nezlob se!“, vhodné především pro 4 hráče. V tomto případě každý hráč začíná se čtyřmi figurkami různých barev (všichni hráči disponují stejnou sadou) a snaží se do chlívečku dostat opět 4 figurky různých barev, přičemž po hracím plánu může pohybovat kteroukoli figurkou barvy, kterou nemá ani v domečku ani ve chlívečku.

Zajímavosti.

V roce 1938 vyšel breviář Jiřího Solara „Půjde to!”, obsahující motivační texty k rozvoji sebevědomí. Jeden z textů nesl název Člověče, nezlob se:  Hra Člověče, nezlob se objevila také ve filmové komedii Příklady táhnou (1939), režiséra Miroslava Cikána, kde ji hrála vnučka Jarmila (Stella Májová) se zahradnickým synkem Emanem (Vladimír Salač).

Člověče, nezlob se! je dětská desková hra pro dva a více hráčů, hrát ji mohou ale i dospělí. Jde o jednu z nejrozšířenějších stolních her na světě.

德国十字戏(Mensch ärgere Dich nicht),为德国人Josef Friedrich Schmidt约1907年或1908年推出的十字戏类游戏。 1907年冬天,Josef Friedrich Schmidt用这套自己改造的游戏成功的平息了自己三个小孩的抱怨。后来就连邻居家小孩也对这游戏着迷,这让他倍受鼓舞,并在1914年推出商业产品。但第一次世界大战爆发让他的生意一蹶不振。部分出于同情,部分出于销售战略,他产生了一个绝妙的想法。他生产了3000套德国十字戏,无偿赠送给野战医院里的伤兵。战争结束后,该游戏迅速热销:因为那些从战场返回出租车兵,由于脱离社会、自我封闭,或是处于康复阶段,都需要一种打发时间的办法,到了1920年,此游戏的销量已经突破100万套。


Historie typu.

Prototyp XF9C-1 (výrobní číslo 8731) vznikl na základě specifikace US Navy na malý palubní stíhací letoun z 10. května 1930. Jeho soupeři v soutěži o nový palubní stíhač byli General Aviation XFA-1 a Berliner-Joyce XFJ-1. Jednalo se o jednomístný samonosný dvouplošník. Devítiválcový hvězdicový motor Wright R-975C Whirlwind poháněl dvoulistou vrtuli. Trup byl kovový, stejně jako kostra křídel, která byla potažena plátnem. Stavba prototypu byla objednána 30. června 1930 a první let se konal v březnu 1931. Záhy se ale ukázalo, že koncepce malého palubního stíhače je nevyhovující a námořnictvo se rozhodlo vydat jinou cestou. Proto se XF9C-1, i když ze soutěže vyšel jako nejlepší, sériové výroby nedočkal.  Shodou okolností se ale v té době hledal vhodný kandidát na parazitní stíhačku pro právě US Navy přebíranou novou vzducholoď "USS Akron (ZSR-4)". Hlavním požadavkem byly malé rozměry, kvůli velikosti hangáru "Akronu" a dobrý výhled vzhůru (kvůli přistávacímu manévru) a dolů (pro průzkumné účely). To XF9C-1 splňoval a tak byl v "Naval Aircraft Factory" upraven pro nasazení z mateřských vzducholodí a přesunut do Lakehurstu v New Jersey. Úprava spočívala zejména v montáži záchytného háku s vodící lištou nad horní křídlo před kabinou pilota, kterým se měl letoun zavěsit na speciální hrazdu pod vzducholodí. První zachycení pod vzducholodí USS Los Angeles (ZR-3) (ex LZ 126) proběhlo 17. října 1931.  Firma Curtiss se rozhodla v roce 1931 postavit na vlastní náklady ještě druhý prototyp XF9C-2 (v.č. 9264), který byl poháněn motorem Wright R-975E-3. Vlivem úspěchů prvního prototypu pak námořnictvo tento druhý prototyp v roce 1932 odkoupilo a zároveň objednalo dodávku šesti sériových F9C-2 (sériová čísla 9056 až 9061) založených právě na druhém prototypu. Na první pohled se od prototypu XF9C-1 lišily podvozkem s "bačkorama". Později byl i XF9C-2 přeznačen na F9C-2. První sériový F9C-2 vzlétl 14. dubna 1932, první přistání F9C-2 na "USS Akron" se uskutečnilo 29. června 1932 a všech šest stíhaček převzalo námořnictvo do září 1932. Všechny F9C-2 i prototyp XF9C-1 byly přiřazeny na "USS Akron" s domovskou základnou v Lakehurstu. Vzducholoď měla teoreticky (stejně jako později její sesterská vzducholoď "USS Macon") nést čtyři stíhačky v hangáru, zavěšené na kolejnicích na stropě hangáru a pátou zavěšenou na výsuvné startovací/přistávací hrazdě. Hangár na "USS Akron" se ale ukázal být moc malý a tak vzducholoď nesla zpravidla jenom tři stíhačky zavěšené v hangáru. Na "USS Macon" byl hangár zvětšen, takže z "Maconu" operovaly většinou čtyři stíhačky. Možnost zavěsit pátou na výsuvnou hrazdu se moc nevyužívala, neboť v případě poruchy motoru by ostatní stíhačky zůstaly zablokovány v hangáru. Po katastrofě "Akronu" 3. dubna 1933 byly všechny stíhačky přiděleny na "USS Macon". Pro operace z "Maconu" byly některé stíhačky zbaveny podvozku (nebyl potřeba — startovalo se i přistávalo se ve vzduchu) a pod trup byla umístěna přídavná palivová nádrž. Vypuštění letounu probíhalo tak, že letoun byl zavěšen na výsuvnou hrazdu, hrazda byla vysunuta z hangáru pod vzducholoď a letoun se s nastartovaným motorem odpojil. Po startu následoval krátký propad, než letadlo nabralo potřebnou rychlost. Při přistávání byla opět vysunuta hrazda a pilot se snažil zaklesnout hák stíhačky do hrazdy. Kvůli proudění vzduchu kolem trupu vzducholodi a vznikajícím turbulencím se jako nejlepší metoda přistání ukázalo přiblížení zezadu zespodu, kdy ve stoupavém letu stíhačka ztratila rychlost a bylo snazší se poté zaklesnout hákem na hrazdu. Stíhačka pak byla vtažena zpátky do hangáru a umístěna na parkovací místo. Časem se povedlo celý přistávací manévr secvičit tak, že trval pouhých 15 minut — od otevření vrat hangáru po jejich opětovné zavření.  Při katastrofě "USS Macon" 12. února 1935 byly ztraceny všechny čtyři nesené stíhačky (sériová čísla 9058-9061). O osudu zbývajících strojů (9056, 9057 a oba prototypy) se prameny rozcházejí. Po katastrofě již pro ně nebylo využití a tak jsou postupně vyřazovány a sešrotovávány (během let 1936, 1937 a 1940). Do dnešní doby se dochoval pouze jeden exemplář v "Národním muzeu námořního letectva" (National Museum of Naval Aviation), NAS Miramar na Floridě s výrobním číslem 9056. Je ale možné, že se ve skutečnosti jedná o prototyp XF9C-2 v markingu prvního sériového stroje F9C-2, a nebo o stroj, sestavený z několika strojů (tomu by nakonec i odpovídaly nejasnosti v pramenech, který že ze strojů to nakonec skončil v muzeu)...

Curtiss F9C „Sparrowhawk“ ("Krahujec") byl jednomístný stíhací dvouplošník, operující jakožto parazitní letoun ze vzducholodí amerického námořnictva USS Akron (ZSR-4) a USS Macon (ZSR-5).

F9C雀鹰战斗机是世界上唯一专司飞船安全的寄生式飞机双翼战斗机,该机当时任务是保护隶属美国海军的两艘飞船艾克隆(USS Akron)及麦康(USS Macon)。


Snahy o záchranu yukar.

Mezi nejvýznamnější osobnosti, kterým se podařilo zachránit pro západní svět tyto jedinečné příběhy, patřil např. Basil Hall Chamberlain, který mezi Ainuy strávil několik let. V současné době probíhá intenzivní výzkum celé ainuské kultury na Tokijské univerzitě. Velký přínos vnějšímu světu, myšleno z pohledu Ainuů, uskutečnil Dr. Kjósuke Kindaiči (金田一 京助), japonský lingvista, který pečlivě přepisoval mnoho "yukar" do japonštiny.  V současné době dostal výzkum kultury Ainuů tvrdý zásah, neboť projekt překladu zápisníku Macu Kannariové (Kan-nari Macu Nóto - 金成マツノート) podporovaný Šigeru Kajanem (萱野 茂), byl po jeho náhlé smrti v květnu roku 2006 zastaven. Do té doby se podařilo přeložit 92 "yukar", 10 dalších však bylo nenávratně ztraceno a 49 zůstalo nepřeloženo. Tyto yukar původně sepsala Macu Kannariová, přičemž zaplnily 15 tisíc stránek ve více než 70 poznámkových blocích.  Yukar představuje jeden ze dvou hlavních směrů ústního předávání tradic mezi Ainuy. Druhým způsobem je zpěv písní, zvaných "upopo". Jak "yukar", tak "upopo" většinou popisují vztahy mezi světem lidí ("Ainu Mosir") a Bohů ("Kamui Mosir") nebo lidské předky Bohů ("Onja Mosir").

Ukázky.

Krysa a sýček.

Sýček si nechal na další den kousíček dobroty, kterou jedl. Krysa mu jej ale ukradla, kvůli čemuž zůstal sýček o hladu. Rozhodl se tedy vydat se za krysou domů a zabít ji. Krysa se mu ale omluvila s těmito slovy: „Dám ti tenhle trn a řeknu ti, jak pomocí něj získat daleko větší uspokojení, než z jídla, které jsem ti tak drze snědla. Podívej! Musíš vrazit trn ostrým koncem nahoru sem do kořene tohoto stromu. Pak vyleť na vrchol toho stromu a sklouzni se po kmeni dolů.“  Po těch slovech krysa odběhla pryč a sýček udělal vše tak, jak mu řekla. Když však sklouzl dolů k ostrému trnu, napíchl se na něj, což mu způsobilo velkou bolest. Se smutkem a hněvem se znovu rozeběhl za krysou, že ji zabije. Krysa jej ale opět přivítala omluvou a na důkaz usmíření mu věnovala úzkou čepičku na hlavu.  Tato příhoda odůvodňuje, proč dodnes sýček nosí čepičku ze zdviženého chmýří a proč existuje nevraživost mezi sýčkem a krysou.

Láska bouřkových bohů.

Dva mladí bouřkoví bohové, synové hlavního boha bouřek, se těžce zamilovali do té samé ženy Ainu. Jeden z nich povídá žertovně druhému: „Stanu se blechou, abych jí mohl skočit do klína“. Druhý na to: „Stanu se vší, abych v jejím klíně zůstal napořád.“  „Jsou to skutečně vaše přání?“ plakal jejich otec, hlavní bouřkový bůh. „Vezmu vás tedy za slovo“, řekl a proměnil toho, který si přál být blechou v blechu a toho, který si přál být vší ve veš. Proto všechny blechy a vši existují až do současnosti.  Z toho vyplývá, že ať je kdekoliv bouřka, blechy vyskakují i z míst, kde je nikdo předtím nespatřil.

Yukar (ainusky: "Jukar"; : ユーカラ, "Júkara"; na Sachalinu: "Hawki / Tujta") je název pro příběhy, legendy, předávané ústní formou. Jedná se o specifický název, který používá národ Ainu, jehož příslušníci dnes žijí v nejsevernějších oblastech Japonska (na ostrově Hokkaidó a v oblasti Tóhoku).

英雄叙事诗(,英语:yukar),又称为「英雄诗曲」,利用拍子棒在炉边敲击节奏唱道少年英雄的冒险故事,有些地区称之为「Hawki」或「Sakorope」,最长的故事可持续唱三天三夜。


Dějiny.

Ulice byla postavena podle plánů architekta Johna Nashe z roku 1811 jako součást ceremoniální trasy směřující od rezidence prince Regenta v Charlton House do nově vybudovaného Regent's Parku. Ulice je součástí Crown Estate, který náleží do vlastnictví královské rodiny a monarchie.  Koncem 19. století se začaly ozývat první hlasy požadující přestavbu stávajících Nashových domů. Nashové domy nebyly nejkvalitnější a s přibývajícími přístavbami a přestavbami začala trpět jejich celková statika. Třetím důvodem pro přestavbu byla jejich nedostatečná velikost. S ústupem zakázkového krejčovství se nároky na obchodní prostory změnily a stávající prostory již nestačily.  Nash zamýšlel ulici jako široký bulvár s obloukem. Ve snaze o optimální využití půdy Crown Estate znamenalo, že na new New Street (jak byla v té době Regent Street známá) se nachází několik výrazných zakřivení. První při vstupu na Piccadilly Circus a druhé při křižovatce Portland Place a Langham Place. Ulici dokončily v roce 1825.  Jde o vůbec jeden z prvních příkladů městského plánování v Londýně, neboť do té doby se Londýn rozšiřoval poměrně náhodně. New Street se měla stát jasnou hranicí mezi Soho, které v té době bylo považováno za pochybnou čtvrť, a módními ulicemi a náměstími ve čtvrti Mayfair.  V současné době jsou všechny domy na Regent Street památkově chráněny a tvoří tzv. Regent Street Conservation Area.  Regent Street je příkladem architektonického stylu Beaux Arts, který představuje směs různých stylů a prvků, které jsou kombinovány ve snaze dosáhnout monumentální efekt. Každá z budov byla navrhovaná samostatně, avšak v rámci přísných pravidel. Každý z bloků musel mít směrem do ulice jednolitou fasádu bez ohledu na prostorové rozdělení za ní. Také budovy musely být pokryty Portlandský kamenem.  Jako první byl přestavěn Regent House, jižně od Oxford Circus. Autorem návrhů rekonstrukce byl architekt Sir Reginald Blomfield. Přesto, že motivace zvětšit obyčejné obchody na obchodní domy byla silná; práci na výstavbě zpomalila první světová válka a rekonstrukce byla dokončena až v roce 1927. Ulici otevřel král Jiří V. s manželkou.  V ulici je soustředěno velké množství obchodů různých společností a zaměření:  Tam kde se setkává Regent Street s Oxford Circus se nachází vstup do stanice metra Oxford Circus – nejrušnější stanice londýnského metra.

Regent Street je významná obchodní ulice a dopravní tepna ve West Endu v londýnském obvodu Westminster. Vede od "Charles II Street", kolem Piccadilly Circus a Oxford Circus až k "Mortimer Street".

摄政街(英语:Regent Street)是英国伦敦西区一条著名的购物街,以圣诞灯饰著称。它得名于摄政王(后来的乔治四世),通常与建筑师约翰·纳什相联系,不过他最初设计的建筑,除了朗豪坊诸灵堂以外,都已经被改建。