Popis.

Radiokomunikační TETRA využívá jako mnoho jiných moderních systémů (GSM, DMR) technologii časového multiplexu TDMA, kdy je komunikační kanál v případě systémů TETRA se šířkou 25 kHz rozdělen na 4 časové úseky (timesloty). V časových úsecích mohou probíhat nezávislé hovory nebo přenos dat. Veškerá komunikace je digitální, hovory jsou digitalizovány pomocí hlasových kodeků a jsou přenášeny jako data. Systém TETRA umožňuje provoz pod trunkovou infrastrukturou nebo v přímém režimu, kdy komunikují radiostanice spolu navzájem.

Přehled hlasových a datových služeb podporovaných systémy TETRA.

Podrobnější popis klíčových služeb radiokomunikačních systémů TETRA je na stránkách stránkách asociace TCCA.

Bezpečnost.

Vzhledem ke svému zaměření na státní správu je v rámci standardu TETRA kladen velký důraz na bezpečnost systému a přenášených dat.

Síťové topologie.

Původně používaly radiové sítě podle standardu TETRA pouze centralizovanou topologii, kde byly jednotlivé základnové stanice připojeny k centrálnímu přepínači ( serveru, který obsahuje informace o konfiguraci sítě a uživatelích sítě). Tento typ topologie se nadále využívá pro středně velké a velké komunikační sítě. Pro zajištění spolehlivosti bývají centrální přepínače redundantně zdvojeny a geograficky odděleny.  Pro menší radiokomunikační sítě dnes většina výrobců nabízí distribuovanou topologii, kdy je inteligence sítě rozprostřena do jednotlivých základnových stanic. Velkou výhodou této topologie je velká odolnost proti poruchám.

Spolehlivost systému radiových sítí TETRA.

Vzhledem k orientaci na nejnáročnější segment zákazníků, kteří vyžadují spolehlivé spojení v krizových situacích, realizují výrobci infrastruktury TETRA řadu opatření pro zajištění spolehlivosti systému. Výpadek žádné jednotlivé části systému nesmí způsobit selhání celého systému.

Srovnání TETRA release 1 a TETRA release 2 (TEDS) podle ETSI.

Tetra release 2 je více variabilní při využití modulace QAM. Postačuje-li uživateli systému menší přenosová rychlost, může použít modulaci s menším počtem stavů, tím dojde ke zlepšení citlivosti přijímače a ze základnové stanice lze pokrýt větší území. Naopak při požadavku na vyšší datovou propustnost lze použít více stavovou QAM modulaci a větší šířku kanálu, ale terminály i základnové stanice budou vyžadovat větší úroveň signálu. Síť základnových stanic bude muset mít větší hustotu.

Základnové stanice a terminály TETRA.

Několik příkladů, jak vypadají moderní základnové stanice nebo koncové terminály TETRA:

Výhody a nevýhody standardu TETRA.

Každé technické řešení sebou nese výhody a nevýhody. Uživatel si musí zvolit řešení, které bude splňovat jeho požadavky.

Terrestrial Trunked Radio neboli TETRA je standardem ETSI pro profesionální radiové sítě se zaměřením na časově kritickou komunikaci, který byl speciálně vyvinut pro komunikaci vládních úřadů, bezpečnostních a záchranných složek (policie, hasičů, záchranných složek, armády), dále je často využíván pro komunikaci ve veřejné dopravě (letiště, dopravní podniky) a průmyslu. Velkou výhodou přesně definovaného standardu je interoperabilita mezi koncovými terminály a infrastrukturou různých výrobců. V jedné radiové síti mohou vzájemně komunikovat radiostanice od několika dalších různých výrobců podobně jako mobilní telefony v sítích GSM.

地面中继式无线电(英语:TErrestrial Trunked RAdio,缩写:英语:TETRA;前称「跨欧陆中继式无线电」,英语:Trans European Trunked RAdio,又称:陆地集群无线电)是一种专门的第三者无线电(Trunked radio system)双向发报机(一般称为双向无线电,例如无线对讲机),专门为到政府机构、紧急服务(警察队、武装部队、消防局、救护车)、铁路运输、运输服务及军队的使用而设计的通讯系统。


Silniční doprava.

Objem dopravy v Německu, zejména přeprava zboží, je díky jeho centrální poloze v Evropě vysoká. V posledních desetiletích byla část nákladní dopravy přesunuta ze železnic na silnice, což vedlo federální vládu k zavedení mýtného pro nákladní auta. Požívání automobilů se nadále zvyšuje, což má za následek relativně vysokou hustotu provozu při srovnání s jinými zeměmi. Další nárůst se očekává i v budoucnu.  Vysokorychlostní automobilová doprava má v Německu dlouhou tradici. První Dálnice na světě AVUS byla postavena právě zde. Německo má jeden z nejhustších silničních systémů světa a německé dálnice nemají rychlostní limit. Výjimkami jsou pouze nebezpečné a přetížené úseky, stejně jako tam, kde je hluk nebo problém vysokého znečištění.  Německo má přibližně 650 tisíc km silnic, na kterých se za rok najezdí téměř 2 triliony kilometrů. Státní silnice v Německu se nazývají Bundesstraßen. Další hlavní veřejné cesty jsou v jednotlivých spolkových zemích, nazývané také Landesstraße ("zemské cesty"). Pro menší cesty v rámci obcí a měst se používá označení Kreisstraße.

Železniční doprava.

Německo má velmi hustou železniční síť a výbornou železniční dopravu. V zemi se nachází celkem 40 826 km železnic, z toho 14 tisíc je elektrifikovaných. Hlavní německý železniční dopravce je Deutsche Bahn. Kromě této společnosti existuje v Německu ještě dalších 280 soukromých železničních společností.  InterCityExpress (známé také jako ""ICE"") je druh rychlíku, provozovaného společností Deutsche Bahn, který jezdí do velkých měst a okolních zemí (Curych, Vídeň, Kodaň, Paříž, Amsterdam a Brusel).  Relativně málo měst má plnohodnotnou síť metra (U-Bahn). V Německu se nachází metro v těchto velkých městech: Berlín, Mnichov, Hamburk a Norimberk. Více se používají systémy S-Bahn, které spojují obce s městy.

Německo je země s hustou a moderní dopravní infrastrukturu, která zajišťuje transportní potřeby obyvatelstva, zemědělství a průmyslu.

德国堪称世界上交通最发达的国家。德国的地理位置十分优越,是欧洲的东西和南北交通干线的相交区域,有欧洲陆上的“十字路口”之称;德国是世界上最早拥有高速公路的国家;也是世界上高速铁路技术最为成熟的少数国家之一;德国是世界上内河航运最发达的国家之一,是极少数充分利用运河的国家,海运技术和运量亦居世界前列;航空业基础雄厚,是世界主要航空国。


Historie.

Raný islám.

První přeživší psanou kritiku islámu lze nalézt ve spisech křesťanů, kteří se dostali pod nadvládu raného islámského chalífátu. Jeden z nich byl Jan z Damašku (asi 676-749 n. l.), který byl s islámem a arabštinou obeznámen. Druhá kapitola jeho knihy Pramen poznání má název "ohledně kacířství" a představuje sérii diskuzí mezi křesťany a muslimy. Jan tvrdí, že ariánský mnich (o kterém nevěděl, že byl Bahíra) ovlivnil Mohameda a pohlíží na islámskou doktrínu jako na mišmaš uplácaný z Bible. Na adresu islámských tvrzení, že je islám Abrahámovského původu, Jan vysvětluje, že Arabové byli nazývání „Saracéni“ (, Sarakenoi), protože byli „prázdní“ (řecky κενός, kenos) „Sáry“. Byli nazýváni i jako „Hagaréni“, protože byli „potomci otrokyně Hagar“.  Mezi další významné kritiky islámu patří:

Morální stránka.

Mohamed.

Mohamed je muslimy považovaný za jednoho z proroků islámu a model pro jeho následovníky. Kritici jako je Sigismund Koelle a bývalý muslim Ibn Warraq označují některé z Mohamedových činů jako nemorální.  Židovský vůdce Ka'b ibn al-Ashraf působící v Medíně v 6. a 7. století n. l. napsal poetickou eulogii připomínající zavraždění významných Kurajšovců; později odcestoval do Mekky a vyprovokoval Kurajšovce k boji s Mohamedem. Také sepsal erotickou poezii o muslimských ženách, která zde urazila muslimy. Mohamed vyzval své stoupence k zabití Ka'ba. Své služby mu nabídl Muhammad ibn Maslamah a ještě další čtyři. Mohamed ibn Maslamah a ostatní vylákali Ka'ba ze své pevnosti za měsíčné noci tím, že předstírali, že se obrátili proti Mohamedovi, a na příkaz Mohameda ho zabili navzdory jeho energickému odporu. Židé byli jeho vraždou vyděšeni a jak popisuje historik Ibn Ishaq: "...nebylo Žida, který by se nebál o svůj život."

Věk Mohamedovy ženy Áiši.

Podle většiny hadíthů bylo Áiše v době sňatku s Mohamedem 6 let a manželství bylo sexuálně naplněno v jejích devíti letech (podle at-Tabarího v deseti letech). Tato skutečnost je dnes často kritizována, kritika ze strany západní kultury se ovšem objevila až poměrně nedávno. Manželství s dětmi nebyla v tehdejší beduínské společnosti neobvyklá a po většinu historie bylo muslimskými historiky Aíšino mládí považováno za velmi pozitivní fakt a často vyzdvihováno, protože bylo vnímáno jako potvrzení jejího panenství a čistoty.

Otrokářství.

Historik Bernard Lewis píše: "Jedním ze smutných paradoxů lidské historie bylo, že humanitární reformy přinesené islámem vyústily v obrovský rozvoj obchodu s otroky uvnitř, a ještě větší vně islámského světa." Poznamenává, že islámská nařízení proti zotročování muslimů vedly k masivnímu dovozu otroků z venku. Podle profesora Patricka Manninga způsobilo islámské uznání a kodifikace otroctví ochranu a expanzi otroctví než opak.  Na rozdíl od západních společností, které ve své opozici vůči otroctví daly vzniknout hnutí proti otroctví, jejichž počet a nadšení často pramenily z církevních skupin, v muslimských společnostech žádná taková organizace na místní úrovni vůbec vyvinuta nebyla. V muslimské politice stát nekriticky učení islámu přijal a aplikoval jej jako zákon. Tím, že islám otroctví postihoval, rozšířil legitimitu obchodu s otroky.  Až ve 20. století, po první světové válce, začalo být otroctví v muslimských zemích postupně stavěno mimo zákon a potlačováno; především díky tlaku vyvíjeného západními zeměmi, jako Velká Británie a Francie. Gordon popisuje nedostatek domácích islámských hnutí za zrušení otroctví jako důsledek toho, že je hluboce zakotveno v islámském právu. Legitimizováním otroctví a – potažmo – obchodu s otroky islám tyto praktiky povýšil na nezdolatelnou morální rovinu. V důsledku toho nikde v muslimském světě nebyla ideologická výzva proti otroctví. Politická a sociální struktura muslimské společnosti by se na takovou výzvu dívala špatně. Někteří muslimští vůdci, jako fátimovský chalífa Al-Hakim bi-Amr Allah, otroctví zakázali, ale v islámském světě měli malý vliv.  Otázka otroctví v islámském světě v moderní době je sporná. Kritici argumentují, že je těžké dokázat jeho existenci a ničivé účinky. Jiní tvrdí, že otroctví v centru islámských zemí prakticky vymřelo v polovině dvacátého století a že zprávy ze Súdánu a Somálska ukazují otroctví v příhraničních oblastech jako důsledek pokračující války. Podle některých učenců dochází v posledních letech ke "znepokojujícímu trendu" ohledně "znovuotevření" problematiky otroctví některými konzervativními salafistickými učenci po tom, co bylo otroctví ve 20. století v muslimských zemích zakázáno a "většina muslimských učenců" shledala praxi, že "není v souladu s morálkou koránu".  Šejk Fadhlalla Haeri z Karbaly vyjádřil v roce 1993 názor, že může dojít k prosazování nevolnictví, ale omezeného na válečné zajatce a těch jako otroky narozených. Dr. Abdul Latif-Mushtari, vedoucí homiletiky a poradenství na Univerzitě al-Azhar, uvádí na téma ospravedlnění islámského povolení otroctví: Vydání digitálního časopisu Islámského státu Dabiq z roku 2014 ospravedlňuje zotročení jezídských žen.

Apostáze.

Podle islámského práva je odpadlictví popisováno jako seznam činů, mezi které patří konverze k jinému náboženství, popření existence Boha, odmítání islámských proroků, zesměšňování Boha nebo proroka, uctívání model, odmítání šaríi nebo jednání umožňující chování, které šaría zakazuje, jako je například cizoložství, příjem zakázaných potravin nebo pití alkoholických nápojů. Většina muslimských učenců se drží tradičního názoru, že odpadlictví se trestá smrtí nebo odnětím svobody až do pokání; alespoň pro dospělé muže zdravé mysli.  Zákony zakazující náboženskou konverzi jsou v rozporu s článkem 18 Všeobecné deklarace lidských práv, v němž se uvádí, že "každý má právo na svobodu myšlení, svědomí a náboženství; toto právo zahrnuje v sobě i volnost změnit své náboženství nebo víru, jakož i svobodu projevovat své náboženství nebo víru, sám nebo společně s jinými, ať veřejně nebo soukromě, vyučováním, prováděním náboženských úkonů, bohoslužbou a zachováváním obřadů."  Anglický historik C. E. Bosworth říká, že tradiční pohled na odpadlictví brání rozvoji islámského učení. Zatímco organizační forma křesťanských univerzit umožnila rozvoj a rozkvět do moderních univerzit, "ty muslimské zůstaly sevřené samotnou doktrínou vakf - jejich fyzické zázemí je často beznadějně zhoršující se a jejich osnovy jsou zúženy vyloučením netradičních náboženských věd jako filozofie a přírodní vědy" ze strachu, že by se mohly vyvinout v potenciální záchytné body pro káfiry – lidi, kteří odmítají Boha.

Islámské právo.

Bernard Lewis shrnuje: Čtyři sunnitské školy islámské právní vědy se stejně jako šíitští učenci dohodly na rozdílných trestech pro muže a ženu. Zdravý dospělý muž-odpadlík může být popraven. Odpadlice může být podle většinového názoru popravena, nebo podle jiných má být uvězněna, dokud neodprosí.

Úmluva o lidských právech.

Některé široce držené výklady islámu jsou v rozporu s úmluvami o lidských právech, které uznávají právo na změnu náboženství. Zejména článek 18 Všeobecné deklarace lidských práv.  K implementaci tohoto článku 18 (2) Mezinárodní pakt o občanských a politických právech říká:  Právo pro muslimy změnit své náboženství není poskytováno íránským právem šaría, které toto právo konkrétně zakazuje. Muslimské země jako Súdán, Saúdská Arábie nebo Írán mají pro odpadlictví od islámu trest smrti. V roce 1990 organizace islámské spolupráce zveřejnila samostatnou Káhirskou deklaraci lidských práv v islámu v souladu s šaríou. Ačkoliv poskytuje mnoho práv v prohlášení OSN, neuděluje muslimům právo na konverzi k jinému náboženství a omezuje svobodu projevu.  Abul Ala Maududi, zakladatel pákistánské islámské strany, napsal knihu nazvanou "Lidská práva v islámu, ve které tvrdí, že dodržování lidských práv bylo vždy v právu šaría zakotveno a kritizuje západní představy, že mezi těmito dvěma existuje zásadní rozpor. Západní učenci z velké části jeho analýzu odmítají.

Násilí.

Teroristické útoky na USA z 11. září 2001 a další nedávné útoky vedly nemuslimy k názoru, že islám je násilné náboženství. Učení Koránu ohledně otázek války a míru se stalo v posledních letech tématem horlivé diskuse. Někteří poukazují na verše koránu, které schvalují vojenské akce proti nevěřícím jako celku, a to jak za života Mohameda, tak i po něm. V koránu stojí: "Bojujte ve jménu svého náboženství s těmi, kteří bojují proti Vám." Jiní se na druhou stranu snaží argumentovat, že tyto verše Koránu jsou interpretovány mimo kontext, a tvrdí, že když se verše čtou v kontextu, je zcela zřejmé, že Korán agresi zakazuje a dovoluje boj jen v sebeobraně.  Orientalista David Margoliouth popsal bitvu u Chajbaru jako "stupeň, od kterého se islám stal hrozbou pro celý svět." Podle Margolioutha by dřívější útoky na Mekkánce a židovské kmeny v Medině (např. invaze Banú Kurajza) mohly být věrohodně připsány ke křivdám provedených Mohamedovi nebo islámskému společenství. Margoliouth ale tvrdí, že Židé z Chajbaru neudělali nic, co Mohamrda nebo jeho následovníky poškozovalo a útok připisuje touze po kořisti. Mohamedův důvod k útoku byl, že "jeho obyvatelé "nebyli muslimové"" (kurzívou ve zdroji) a podle Margolioutha se toto stalo omluvou pro neomezené dobývání.  "Džihád", islámský termín, je náboženskou povinností muslimů. V arabštině se slovo "džihád" překládá jako podstatné jméno znamenající "boj". Džihád se v Koránu objevuju 41krát a často v idiomatickém vyjádření "úsilí pro Boží vůli (al-džihad fi sabil Allah)". Džihád je pro muslimy důležitou náboženskou povinností. Menšina mezi sunnitskými učenci tuto povinnost někdy popisuje jako šestý pilíř islámu, i když takový oficiální status nemá. Nicméně mezi ší'itskými dvanáctníky je džihád jedna z 10 přídavných povinností víry. Korán opakovaně volá po džihádu nebo svaté válce proti nevěřícím, včetně Židů a křesťanů. Odborník na střední východ Bernard Lewis říká, že "drtivá většina klasických teologů, právníků a tradicionalistů (odborníci na hadísy) chápe povinnost džihádu ve vojenském smyslu." Kromě toho Lewis dodává, že po většinu ze zaznamenané historie islámu – od života proroka Mohameda a dále – bylo slovo džihád používáno v první řadě ve vojenském smyslu. Podle Andrew Bostoma se velké množství džihádistů zaměřovalo na křesťany, hinduisty a Židy.  Korán: (08:12): „...Já vrhnu do srdcí těch, kdož nevěří, hrůzu, a vy bijte je po šíjích a bijte je po všech prstech!“ Fráze, která "přikazovala, aby terorizovali nevěřící" byla citována jako motivace pro džihádistický teror. Jeden džihádistický duchovní řekl:  David Cook, autor "Pochopení džihádu", řekl: "Při čtení muslimské literatury – a to jak moderní, tak klasické – je vidět, že důkazy o nadřazenosti duchovního džihádu jsou zanedbatelné. Dnes je jisté, že žádný muslim používající nezápadní jazyk (arabštinu, perštinu, urdštinu) by nikdy netvrdil, že džihád primárně není násilný nebo že byl nahrazen duchovním džihádem. Tyto nároky jsou dílem výhradně západních učenců, především těch, kteří studují súfismus nebo práce v mezináboženském dialogu. A také muslimských obhájců, kteří se snaží prezentovat islám v nejneškodnější formě." Magdi Allam, v Egyptě narozený italský novinář, popisuje islám jako násilný ze své podstaty a vyznačující se "nenávistí a nesnášenlivostí".  Rúholláh Chomejní se vyjádřil:

Stínání (řezání) hlav.

Ačkoli byla poprava stětím původně hojně rozšířená metoda popravy, byla po celém světě postupně zakázána. Islám je dnes jediné světové náboženství, jehož státní i nestátní představitelé a vyznavači tyto popravy ospravedlňují a legitimizují.

Homosexualita.

Lesbická aktivistka Irshad Manji, bývalý muslim Ehsan Jami či bývalá nizozemská politička Ayaan Hirsi Aliová kritizují postoje islámu vůči homosexuálním lidem. Většina mezinárodních organizací pro lidská práva, jako je například Human Rights Watch a Amnesty International, odsuzují islámské zákony. Ty dělají z homosexuálních vztahů mezi dospělými zločin. Od roku 1994 výbor Spojených národů pro lidská práva také rozhodl, že tyto zákony porušují právo na soukromí zaručené všeobcnou deklarací lidských práv a Mezinárodním paktem o občanských a politických právech.  V květnu 2008 byla LGBT organizace Lambdaistanbul (se sídlem v Istanbulu v Turecku) zakázána na základě soudního rozhodnutí pro porušení ústavních ustanovení o ochraně rodiny a článku zakazujícího subjekty s cíli, které porušují zákon a morálku. Nakonec bylo toto rozhodnutí nejvyšším soudem zrušeno.  Bývalý muslim Ibn Warraq poznamenal, že odsouzení homosexuality v Koránu bylo v praxi často ignorováno a že islámské země byly až donedávna k homosexualitě tolerantnější než ty křesťanské. Bývalý íránský prezident Mahmúd Ahmadínežád několikrát prohlásil, že v Íránu homosexuálové nejsou a homosexualitu označil jako "odpornou".

Ženy v islámu.

Domácí násilí.

Mnoho učenců tvrdí, že právo šaría vybízí k domácímu násilí na ženách, když má muž u své manželky podezření na "nushuz" (neposlušnost, neloajálnost, rebelie, špatné chování). Jiní učenci tvrdí, že bití není v souladu s moderními perspektivami Koránu.  Jedním z veršů koránu, který povoluje domácí násilí je súra 4:34. V úctě k súře 4:34 mnoho zemí, kde platí právo šaría, případy domácího násilí nepostihuje. Šaría je kvůli ignorování ženských práv v případech domácího násilí kritizována. Musawah/CEDAW, KAFA a další organizace navrhují způsoby, jak upravit zákony inspirované právem šaría ke zlepšení ženských práv v islámských zemích, včetně práv v případech domácího násilí. Výjimkou v islámských státech nejsou ani útoky na ženy pomocí kyseliny.

Kritika muslimských přistěhovalců a přistěhovalectví.

V posledních desetiletích se zvýšila imigrace muslimů do Evropy, čímž vznikly problémy s novými sousedy. Konzervativní muslimské sociální postoje a návyky vyvolaly k moderním tématům v Evropě i jinde polemiku. Učenci se dohadují o tom, jak moc jsou tyto postoje výsledkem muslimské víry. Někteří kritici považují islám se sekulární západní společnosti za zcela neslučitelný. Jejich kritika byla částečně ovlivněna postoji proti multikulturalismu, obhajovaných některými filozofy, úzce spjatými s dědictvím nových filozofů. Prohlášení proponentů jako je Pascal Bruckner popisují multikulturalismus jako vynález "osvícených" elit, které popírají výhody demokratických práv vůči nezápadním tím, že je připoutají k jejich kořenům. Věří, že toto dává islámu volnou ruku k propagaci činů, které oni sami nazývají zneužíváním či špatným zacházením, jako je týrání žen a homosexuálů a v některých zemích také otroctví. Dále uvádějí, že multikulturalismus umožňuje určitou míru svobody vyznání, která však přesahuje to, co je zapotřebí pro osobní svobodu náboženského vyznání a přispívá k tvorbě organizací zaměřených na podkopávání evropských sekulárních či křesťanských hodnot.  Do Kanady emigrovali lidé z téměř každé muslimské země. Podle nedávného průzkumu mělo 54% Kanaďanů na islám nepříznivý pohled, který byl vyšší než k jakémukoli jinému náboženství.  Ve Spojených státech se předpokládalo, že po bombových útocích v Bostonu budou imigrační procesy těžší. Komentátor Bryan Fischer navrhl, že žádná další víza už nebudou muslimům udělována a nebudou stavěny žádné další mešity Jeho názor získal podporu od bývalého prezidentského kandidáta Pata Buchanana.

Srovnání s komunismem a fašistickými ideologiemi.

V roce 2004 hovořil kardinál George Pell na Acton Institute ohledně problematiky "sekulární demokracie" a popsal podobnost mezi islámem a komunismusmem: "Islám může v 21. století poskytovat přitažlivost, která se dostala komunismu ve 20. století, a to jak pro ty, kteří jsou na jedné straně odcizení a zahořklí, tak na druhé straně pro ty, kteří hledají pořádek nebo spravedlnost." V jiné řeči Pell také souhlasí s tím, že kapacita pro jeho dalekosáhlou renovaci je silně omezena. Australský islamistický mluvčí Keysar Trad na kritiku reagoval: "Komunismus je bezbožný systém, systém, který ve skutečnosti víru pronásleduje".  Spisovatelé jako Stephen Schwartz Suleyman a Christopher Hitchens shledávají některé prvky islamismu za fašismus. Malise Ruthven, skotský spisovatel a historik, který píše o náboženství a islámských záležitostech, se staví proti redefinici islamismu jako "islamofašismu", ale také nachází mezi dvěma ideologiemi "přesvědčivé podobnosti". Člen holandského parlamentu a předseda strany pro svobodu Geert Wilders také srovnává islám s fašismem a komunismem.

Veřejná kritika islámu.

Německo.

Tania Kambouri, německá policistka z Bochumi, vydala v roce 2015 knihu "Deutschland im Blaulicht – Notruf einer Polizistin" (2015), ve které na základě své každodenní policejní praxe velice tvrdě napadla migranty muslimského původu, a to kvůli jejich agresivitě.  Mezi další známé kritiky islámu v Německu patří zejména bývalý dlouholetý starosta Berlína Heinz Buschkowsky, jehož kritické knihy ("Die andere Gesellschaft" (2014), "Neuköln ist überall" (2012), vycházející z jeho zkušenosti s migranty, se staly bestsellerem, či německo-egyptský novinář a politolog Hamed Abdel-Samad, autor knihy "Islámský fašismus: analýza" (2016).

Rakousko.

K rakouským veřejným kritikům islámu patří bojovnice za lidská práva, spisovatelka pákistánského původu Sabatina James.

Francie.

V roce 2015 vyšla v českém překladu kniha iráckého konvertity od islámu, Josepha Fadelleho "Cena, kterou zaplatíš", v níž autor vypráví o tom, proč se rozhodl stát raději křesťanem a utéci od vlastní rodiny a víry, nežli být muslimem. Mezi francouzské kritiky islámu se dle britského deníku "The Daily Telegraph" řadí také slavný francouzský spisovatel, Michel Houellebecq, který např. ve své knize "Podvolení" (2015) kritizuje islámem podrobenou Francii, dále Éric Zemmour či spisovatel a politický aktivista Renaud Camus.

Nizozemsko.

Ayaan Hirsi Ali, nizozemská politička a spisovatelka, jež náleží k předním nizozemským kritikům islámu, tvrdě poukazuje na rituální vraždy ze cti, znásilňování, násilí a incest. Tato politička a spisovatelka spolupracovala také na filmu "Submission" nizozemského režiséra Thea van Gogha. Ten byl v roce 2004 zavražděn radikálním muslimem.

Kritika islámu existuje již od 7. století, z doby, kdy se islám formoval. Rané psané kritiky na adresu islámu pocházejí od křesťanů do 9. století, z nichž mnoho vidělo v islámu radikální křesťanskou herezi. Hinduisté a zoroastriáni také přišli s významnou kritikou. Později zazněla kritika i ze strany samotného muslimského světa. Kritika islámu v západním světě zesílila po útocích z 11. září 2001 a ostatních teroristických akcích ve 21. století.

对伊斯兰教的批评自伊斯兰教创立以来就已存在。早期对伊斯兰的批评来自基督徒,例如9世纪前多数激进基督徒称伊斯兰教为异端。到后来穆斯林世界本身也遭到批评。在九一一袭击事件和其他恐怖攻击之后,西方国家对伊斯兰教的批评得到延续。其后也由这些批判,激起了反伊斯兰和大部分欧洲国家反移民的浪潮的理由。


Historie.

Plemeno azavak vzniklo v Nigérii, konkrétně v údolí Azawakh, od kterého je odvozen název plemene. Jeho stáří nelze jednoznačně určit, ale první podobné psy bychom nalezli již před dvěma tisíci lety na jeskynních nástěnných malbách v subsaharských oblastech. Postupně se rozšířilo i mezi kočovné kmeny ze subsaharské oblasti a do států Mali, Burkina Faso a Alžírska. Jeho úkolem bylo hlídání majetku a lov zvířat, především gazel nebo zajíců. Tito psi se natolik přizpůsobili podmínkám, že dokáží vyvinout až rychlost 60 kilometrů za hodinu. Podobně rychlý je například i greyhound. Současně se řadí mezi plemena, která tzv. „loví očima“. To znamená, že na rozdíl od jiných psích plemen se neřídí čichem, který mají poměrně slabý, ale zrakem, který mají naopak nejlépe vyvinutý. Silný lovecký pud si plemeno udrželo až do současnosti. Od ostatních chrtích plemen se ale liší tím, že vždy lovil ve smečce.  Chov azavaků se aktuální i v Česku, kde se toto plemeno pomalu rozšiřuje. Přesto jej zde potkáme jen vzácně, stejně jako například v Severní Americe.

Vzhled.

Azavak je plemeno, které bychom výškou označili jako obří, avšak podle váhových kategorií patří spíše mezi střední plemena. Zároveň je také se svými 70 cm vyšší než delší. Jeho tělo je stavěné na dlouhé a vytrvalé běhy, tedy dobře osvalené, lehké a pohyblivé. Srst, která pokrývá celé tělo, je krátká, přiléhavá, nepříliš hustá a špatně izolující proti zimě. Zbarvení je nejčastěji plavé s bílými „ponožkami“, povolené jsou ale všechny odstíny od pískové po mahagonovou. Přípustná je i černá maska a žíhání, ty se ale vyskytují jen vzácně. Pohyb azavaka je plynulý a elegantní.  Hlava je dlouhá, úzká a suchá. Mozkovna téměř plochá, s vyznačenými nadočnicovými oblouky a naopak málo patrným stopem. Uši jsou vysoko nasazené, vždy spadající dolů podél hlavy, trojúhelníkového tvaru. Oči mandlového tvaru jsou poměrně velké, s jantarovou duhovkou. Nosní houba většinou černá, výjimečně i tmavě hnědá a s dobře otevřenými otvory. Zuby musí mít nůžkový skus a chrup je povolený pouze kompletní. Krk je dlouhý, dobře osvalený a mírně klenutý, bez laloku. Hřbet je poměrně dlouhý se svažující se zádí. Výrazně klenutá žebra dodávají dojem silného a tlustého hřbetu, většinou jsou dobře vidět i bez ohmatání. Hrudník je nejvýraznějším symbolem a nejpřesnějším poznávacím znamením, dosahuje totiž až k loktům předních nohou a záhy je drasticky vtažený. Ocas nízko nasazený, dlouhý, od kořene ke špičce se zužuje, pes jej nesmí nosit nad hřbetní linií. Nohy jsou velmi dlouhé, slabé, zakončené kulatými, téměř kočičími, tlapkami.

Povaha.

Povahově je azavak samostatný, mírně tvrdohlavý a elegantní pes. Zároveň je také bystrý a pozorný, plný energie. Obecně má divokou a plachou povahu, kvůli které se hodí pro zkušenější chovatele. Je to dobrý aportér, který se ale štítí vody. K cizím se chová zdrženlivě, ale nikdy ne bázlivě nebo agresivně. Málo štěká, ale i přesto se jedná o dobrého hlídače, který imponuje velikostí a má hluboko zakořeněný ochranářský pud. Současně má vyvinutý i lovecký pud, kvůli kterému není možné jej pouštět z vodítka v neoploceném prostoru. Vůči rodině má silné pouto a je jí věrný a loajální. Změnu nebo dlouhodobé odloučení těžko nese. K dětem je přátelský, milý a pokud mu jsou některé jejich hry nepříjemné, prostě uteče. Azavak většinou jiné psy ignoruje, ale ponižování si nenechá líbit a v zájmu hierarchie se nebojí pustit se do rvačky. Na lovu je schopný s nimi spolupracovat.

Azavak neboli azavžský chrt (anglicky: Azawakh) je psí plemeno typu chrt z Nigérie. Azavak je plemeno oficiálně uznané Mezinárodní kynologickou federací (FCI), ta jej řadí do skupiny chrti, do sekce krátkosrstí chrti. Oficiální číslo standardu je 307 a používaná česká zkratka je AZ.

阿扎瓦克犬(英文:Azawakh) 出众的运动员外貌,异乎寻常的速度,能够达到每小时64公里,而且耐力相当强。这种沙漠灵提狩猎时不会将猎物杀死,而是使猎物受重伤,这是因为,死猎物在灼热的阳光下很快会变质。


Oddělit látky syntetického a organického původu.

Materiály – živiny musí být rozděleny do dvou na sobě nezávisle cirkulujících okruhů, metabolismů. První okruh operuje s látkami organického původu, které jsou snadno odbouratelné a není u nich proto problém navrátit je zpět do biosféry, respektive její součástí nepřestane být. Druhý operuje se syntetickými látkami, jež by měly být do produktů vkládány tak, aby bylo možné je z nich následně extrahovat a opět použít, a nebylo tak nikdy nutné je do biosféry navracet. U některých výrobků je potřeba použít látky jak organické, tak syntetické. Design by měl počítat s tím, že je bude po použití potřeba znovu oddělit a navrátit do odlišných cyklů.

Inspirace přírodou.

Primárním cílem je zamyslet se, jakým způsobem své výrobky navrhuje příroda. V procesu evoluce se zvířata i rostliny, a s nimi i celé ekosystémy, přizpůsobují podmínkám v dané oblasti. Zejména v architektuře, tedy v designu budov, musíme často čelit nepříznivým přírodním podmínkám, jako jsou sucho, deště, mrazy, ostrý sluneční svit nebo vítr. Biomimetika nám pomáhá odolávat změnám počasí a také předcházet přírodním katastrofám.  Betonové plochy jsou nepropustné, čímž snižují retenci vody v krajině. Také akumulují teplo v horkých letních dnech. Travní porosty, které aplikoval William McDnough například na střechu chicagské radnice, naopak zajišťují stabilní teplotu, umožňují ochlazování, odpařování při vysokých teplotách, izolují v zimě a chrání střechu před ultrafialovými paprsky. Navíc produkují kyslík, zadržují dešťovou vodu, zadržují částice jako saze a absorbují uhlík.  Příroda produkuje jen odpady, které je sama schopná odbourat, a dokonce využít. Cokoli, co uhyne, slouží jako potrava pro další rostiny a živočichy.

Změna v přístupu.

Být "méně špatný" nestačí.

Současný přístup k negativním externalitám průmyslové výroby, jako je znečištění, klimatická změna či toxické částice, jež se uvolňují z některých nátěrů či lepidel, je takový, že se snažíme negativní jevy izolovat, a poté je eliminovat. Méně emisí, méně toxinů, menší spotřeba energie a z ní pramenící úbytek znečištění by neměly být konečným cílem. Tím by měla být eliminace těchto jevů.  Místo toho, aby se hledal způsob, jak negativní externality výroby a spotřeby omezit a aby bylo nutné hledat využití pro odpad až poté, co už existuje, design výrobků by měl v sobě nést dlouhodobou koncepci nakládání s materiály.  Například pálení odpadu je považováno za efektivnější než skládkování, protože lze pomocí něho získávat energii. Zákon o zachování hmoty naznačuje, že i po spálení, budou jejich rezidua ve sloučeninách poletovat vzduchem. Protože ale pro bezpečné pálení nebyly navrženy, mohou se při jejich kremaci do ovzduší uvolňovat dioxiny. Proto je nejlogičtější možností vyrábět takové plastové výrobky, které se po použití budou dát použít jako surovina o stejné kvalitě, jako když byl produkt vyroben.

Recyklace = downcycling, potřebujeme upcycling.

Sama idea recyklace by se dala označit za snahu být „méně špatný“.  Opětovné použití je problematické pokud v sobě výrobky obsahují toxické látky (což často ani nevíme). Recyklovaný produkt bude potom rovněž toxický. Další nevýhodou je, že opětovným použitím se snižuje kvalita. Nejde tedy o recyklaci v duchu konceptu cirkulární ekonomiky, ale jen o oddálení okamžiku, kdy bude výrobek potřeba spálit nebo skládkovat.  Když McDonough a Braungart popisují tuto rapidní změnu v myšlení, uvádějí jako příklad „příběh tří knih“. Jedna je vyrobená tradičně, z mnoha materiálů – dřevěné drti, lepidel, inkoustu a s pevnou vazbou s ozdobnými motivy, které mohou obsahovat těžké kovy a halogenizované uhlovodíky. Druhá je lehký paperback z recyklovaného papíru. I ona ale obsahuje dřevěnou drť a pravděpodobně i příměsi chlóru, který se ve sloučeninách běžně ve stromech vyskytuje. Je navíc málo ergonomická – hůře se s ní manipuluje a zahnědlý papír je méně kontrastní vzhledem k inkoustu, a proto se hůře čte. Třetí už na papíru nelpí. Je vyrobena z polymeru a slepena lepidly na stejné bázi. Inkoust z ní lze odstranit pomocí jednoduché a bezpečné chemické procedury nebo horké vody. Polymer je možné poté použít na výrobu dalších knih o stejné kvalitě.

Jedna velikost nesedí všem.

Rozmanitost je pro přírodu typická. Lidstvo naopak tíhne k vytváření monokultur. Při takovém typu zemědělské výroby se snižuje retenční schopnost krajiny, dochází k erozi půdy a její kontaminaci herbicidy.  Ve srovnání s rokem 1900 zmizelo 75 % rostlin užívaných v zemědělství, stejně tak 86 % odrůd jablek, které rostly ve Spojených státech. Druhy hospodářských zvířat i odrůdy kulturních rostlin jsou geneticky ovlivněné lidmi. Musí mít homogenní velikost, aby se dobře přepravovaly i se s nimi snadno dalo manipulovat na výrobní lince. Také musí co nejrychleji vyrůst.  Systémy, které jsou rozmanitější, se ale snáze přizpůsobí novým skutečnostem. Zachování diverzity je nejjednodušší a nejlevnější způsob, jak zemědělskou výrobu připravit na změny. Příkladem může být irský hladomor roku 1845, kdy byla velká část populace potravinově závislá na jedné odrůdě brambor. Když byla poté napadena plísní, kolem milionu lidí zemřelo právě v důsledku nedostatku alimentárních alternativ.  Schopnost adaptace a kreativita jsou tím, v čem se C2C design snaží přírodu napodobit. Vytvářením monokultur nejen unifikujeme, ale snižujeme také schopnost adaptability u živočichů i rostlin, protože umožňujeme reprodukci pouze těm rostlinám a živočichům, kteří odpovídají poměrně rigidním standardům.  Takzvaný C2C design je výrobní proces, který si klade maximální nároky na používání surovin. V praxi to znamená, že surovina se musí projevit, jako nekonečná ve svém výrobním cyklu. Tedy nikdy se nestane v případě dosloužení výrobku odpadem.

Cradle to Cradle design (též Cradle 2 Cradle, C2C) je přístup, který na výrobky i výrobní proces klade maximální možné nároky. Design by měl umožňovat krátkodobé užití, pohodlí (ergonomický design) i estetický požitek s vědomím, že materiály přetrvají i po dosloužení výrobku. Suroviny tak cirkulují v nekonečném výrobním cyklu, kde neexistuje odpad. Za inspiraci si často bere přírodu, říkáme, že je biomimetický. Tento přístup k designu je nezbytný pro implementaci principů cirkulární ekonomiky.

摇篮到摇篮设计(Cradle-to-cradle design)也称为摇篮到摇篮、C2C、cradle 2 cradle是产品及系统设计上仿生学的途径,将人类的产业视为一种自然界的程序,将材料视为是在健康、安全的代谢中循环的养份。这个词是相对于另一个流行短语「从摇篮到坟墓」(Cradle to Grave)的概念,传统工业生产从开采加工使用后,就被丢弃成为垃圾,是个摇篮到坟墓的过程;摇篮到摇篮设计则视产品材料为养分,从设计之初就设想如何完全循环回制造端,因此称为摇篮到摇篮。


Etymologie slova.

Termín "Gerrymander" (původně "Gerry-Mander") vznikl spojením příjmení Gerry a slova salamander (nikoliv ovšem běžný mlok, ale mytický salamandr, často zobrazovaný jako okřídlený ještěr). Tento termín byl poprvé použit autorem článku v "Boston Gazette", 26. března 1812, který poukazoval na nekalé praktiky, jimiž se guvernér Elbridge Gerry snažil ovlivnit senátní volby v americkém státě Massachusetts. Před volbami v roce 1812 guvernér Gerry nově přerozdělil volební obvody v Massachusetts, aby zajistil vítězství kandidáta Demokraticko-republikánské strany, k níž sám patřil. Když byly nové obvody zakresleny do mapy, karikaturistovi "Boston Gazette" jeden z nich připomínal ještěra, který obtáčí ostatní volební obvody, a nazval jej "Gerry-Mander". Nesprávný je tedy výklad, který vznik slova Gerrymander připisuje podobnosti volebních obvodů ke skvrnám na kůži mloka.

Taktika a typy gerrymanderingu.

Prvořadým cílem gerrymanderingu je maximalizovat vliv hlasů svých příznivců a minimalizovat vliv hlasů pro soupeře. Toho lze dosáhnout několika způsoby:  V praxi se kombinuje více způsobů najednou, například taktikou koncentrace voličů opozice do několika málo volebních obvodů, které jsou tak „obětovány“ a jejich roztříštěním ve většině ostatních obvodů lze dosáhnout volebního vítězství i v oblasti, kde má jinak převahu opozice (viz schéma).

Příklady použití gerrymanderingu.

Gerrymandering se často zneužívá k oslabení volebního práva etnických či náboženských menšin, zejména na územích, kde tyto menšiny mají lokální početní převahu.  Některé demokratické státy, například Nizozemsko, používají volební systémy pouze s jediným (celostátním) volebním obvodem. To prakticky vylučuje gerrymandering v parlamentních volbách, ale nezabrání mu na komunální úrovni.

Spojené státy.

USA jako země s dlouhodobou tradicí hlasovacího práva občanů a s převážně většinovým volebním systémem je současně zemí, kde byl gerrymandering poprvé popsán a kde je také velmi často využíván. První pokus o gerrymandering dokonce předcházel éře guvernéra Gerryho, když v roce 1788 při vůbec prvních volbách do kongresu USA se Anti-federalisté ovládající místní parlament snažili rozvrhnout volební obvody ve Virginii tak, aby James Madison nebyl zvolen do kongresu (tato snaha nebyla úspěšná).  Velmi rozšířeným jevem byl gerrymandering jako nástroj ke snížení zastoupení menšin ve vládách jednotlivých států i v kongresu USA. Ve státě Ohio byl dokonce nahrán rozhovor mezi republikánskými úředníky, kteří prováděli úpravy volebních obvodů s cílem minimalizovat vliv Afroameričanů, kteří zpravidla hlasovali pro demokratické kandidáty. S rozvojem hnutí za lidská práva ve druhé polovině 60. let byly přijaty zákony zakazující nebo alespoň silně redukující případy gerrymanderingu proti rasovým a etnickým menšinám v USA, nicméně v praxi se stále provádí ve prospěch bipartizmu (politické dominance republikánů a demokratů). Mezinárodní pozorovatelé z OBSE ještě v roce 2004 kritizovali způsob stanovení volebních obvodů a jejich vliv na průběh voleb do Kongresu USA a doporučili řadu změn nezbytných pro skutečnou konkurenceschopnost kandidujících subjektů.

Velká Británie – Severní Irsko.

Gerrymandering (irsky: Claonroinnt) byl široce aplikován od zavedení volebního práva v Severním Irsku až do roku 1972 s cílem upřednostnit protestanty, respektive unionisty loajální k britské koruně a to na úkor katolíků, kteří byli převážně irskými nacionalisty.

Česká republika.

V českých zemích byl gerrymandering častým jevem při parlamentních volbách v dobách první republiky s cílem snížit politický vliv německých voličů. Díky „správnému“ rozvržení volebních obvodů tak bylo například možné, aby při posledních volbách v roce 1935 Republikánská strana se ziskem 14,29 % všech odevzdaných hlasů obdržela v parlamentu 45 mandátů a SdP se ziskem 15,18% hlasů obdržela pouze 44 mandátů.  Nejkřiklavějším případem z posledních let byly volby do obecních zastupitelstev v roce 2010 v Praze. ODS ovládající pražské zastupitelstvo v předchozím volebním období iniciovala a prosadila nové rozdělení území Prahy na sedm devítimandátových obvodů, v jehož důsledku se fakticky zvýšila uzavírací klauzule z 5% na 7–8%, a do pražského zastupitelstva se tak nedostaly některé subjekty, které by jinak na mandáty ve volbách dosáhly (koalice SNK a SZ) a ODS díky tomu i navzdory velkému propadu mohla po volbách vytvořit „velkou koalici“ s ČSSD a udržet se v české metropoli i nadále u moci.  Proti novému rozdělení Prahy na volební obvody podalo osm kandidujících subjektů ještě před konáním voleb stížnost u Nejvyššího správního soudu a po skončení voleb napadlo jejich výsledek jedenáct subjektů u Městského soudu v Praze a proti zamítavému usnesení městského soudu pak podali stížnost k Ústavnímu soudu.  Podle rozhodnutí NSS stěžovatelé neprokázali, že by v důsledku opatření došlo k nepřípustnému zásahu do poměrného volebního systému, protože v případě komunálních voleb zákon ponechal prostor k modifikaci charakteru volebního systému vymezením dalších parametrů, mezi něž patří i možnost rozdělit obec na volební obvody. Následně NSS srovnal největší a nejmenší pražský volební obvod a konstatoval, že co do počtu voličů je mezi nimi rozdíl 15,78 % a dospěl přitom k závěru, že takové odchylky jsou v rámci Ústavním soudem vymezené přijatelné odchylky (nejvýše 30 %).  Podle rozhodnutí ÚS se stěžovatelům nepodařilo prokázat účelovost postupu pražského zastupitelstva s odkazem na oficiálně deklarované důvody pro novou úpravu. Argumenty stěžovatelů poukazující na konkrétní výsledky voleb, tj. rozdílnou váhu hlasu, faktické zvýšení uzavírací klauzule apod., ÚS nepovažoval za dostatečné. Několik soudců ÚS však připojilo k nálezu své výhrady, nejostřeji Eliška Wagnerová, která zejména kritizovala skutečnost, že ÚS nevyhověl návrhu na zrušení části § 27 zákona o volbách do zastupitelstev obcí, jehož protiústavnost je dle ní „do očí bijící“, neboť „umožňuje měnit pravidla politické soutěže během hry“. Dále kritizovala nedostatečné záruky realizace rovného volebního práva. Ostrou kritiku připojil mj. i Pavel Rychetský podle něhož argumentace v nálezu ÚS, že k obdobné situaci došlo i v minulých volbách do pražského zastupitelstva (1998 a 2002), je intelektuálně na úrovni dopadeného zloděje, který se hájí tvrzením „že i jiní kradli a běhají na svobodě“.  Za gerrymandering bylo označeno i rozdělení volebních obvodů na Praze 9 před komunálními volbami 2018, kdy byla do jednoho obvodu spojena dvě nesouvisející území. Obvod č. 2 sestával ze Střížkova a Hrdlořez, které leží na opačných koncích městské části.

Gerrymandering je účelové manipulování s hranicemi volebních obvodů (na základě znalosti volebních preferencí voličů) tak, aby došlo ke zvýhodnění politické strany, která úpravu volebních obvodů prosadila.

杰利蝾<unk>(英语:Gerrymander),是一个来自美国的政治术语,指以不公平的选区边界划分方法操纵选举,致使投票结果有利于某方。这个政治术语源自1812年美国马萨诸塞州州长埃尔布里奇·格里(Elbridge Thomas Gerry)将某一选区划分成不寻常的蝾<unk>(salamander)状,以让民主共和党得胜。当时被重划的选区中,有一选区形状特别怪异,有如蝾<unk>(一种长得像蜥蜴的两栖动物),格里的政敌于是将格里(Gerry)姓氏与蝾<unk>的字尾(mander)组合成「gerrymandering」(杰利蝾<unk>),用来影射为照顾党派利益,不公平画分选区的方式,此后沿用于世。美国最高法院在1985年裁决该做法违宪,此后各州的众议院选区划分须以人口比例去作分配,每十年的人口普查决定州的选区数目。


2015年11月巴黎袭击案

Teroristické útoky 13. listopadu 2015.

Během zjevně koordinované akce došlo postupně k několika útokům, které zahrnovaly střelbu z útočných pušek, sebevražedné bombové útoky i braní rukojmích.

Útoky u stadionu Stade de France.

U fotbalového stadionu Stade de France zazněly během prvního poločasu přátelského utkání Francie s Německem postupně tři exploze (21:20, 21:30 a 21:53 SEČ). Šlo o sebevražedné atentátníky. První z nich se odpálil, když byl odhalen ochrankou při snaze dostat se (s platnou vstupenkou) na tribunu. Druhý následoval u jiné brány před stadionem a třetí pak u blízké restaurace McDonald's. Kromě sebevražedných atentátníků zemřela u stadionu nejméně jedna další osoba.  V době útoků byl utkání přítomen i francouzský prezident François Hollande. Ten byl bezpečnostními složkami evakuován po druhé explozi. Ačkoliv byly výbuchy slyšet i na ploše stadionu, utkání nebylo přerušeno. Aby nedošlo k panice, hráči a fanoušci nebyli ani o poločasové přestávce o útocích informováni a utkání bylo dohráno. Celkem 80 tisíc návštěvníků bylo po skončení zápasu (výhra Francie 2:0) z bezpečnostních důvodů pozdrženo na stadionu, část byla odvedena policií na trávník, aby nedošlo k tlačenici a ušlapání. Evakuace probíhala po menších skupinách. Členové německého týmu přespali na stadionu, francouzští fotbalisté zůstali ze solidarity k soupeři na stadionu přes noc taktéž.

Rue Bichat a Rue Alibert.

Útoky střelců začaly zhruba ve 21:25 SEČ střelbou u křižovatky Rue Bichat a Rue Alibert v 10. městském obvodu. Teroristé zde stříleli do lidí před barem "Le Carillon". Poté přešli Rue Bichat a zaútočili na protější kambodžskou restauraci "Le Petit Cambodge". V baru a restauraci zemřelo celkem 15 lidí, dalších 15 osob bylo vážně zraněno. Útočníci zřejmě uprchli v automobilu či automobilech, svědci hovořili o belgické poznávací značce.

Rue de la Fontaine-au-Roi.

K další střelbě došlo ve 21:32 SEČ na Rue de la Fontaine-au-Roi. Zde muž s útočnou puškou střílel do hostů na terase italské restaurace "La Casa Nostra". Zemřelo zde 5 lidí, dalších 8 osob bylo vážně zraněno.

Rue de Charonne.

Dva útočníci začali kolem 21:36 SEČ střílet na terase restaurace "La Belle Équipe" na Rue de Charonne v 11. městském obvodě. Střelba trvala několik minut, útočníci poté uprchli v automobilu. Policie následně potvrdila, že v restauraci bylo ozbrojenci zabito 19 osob, dalších 9 osob je v kritickém stavu.

Boulevard Voltaire.

Na Boulevardu Voltaire nedaleko sálu Bataclan (viz níže) se kolem 21:40 SEČ odpálil sebevražedný atentátník sedící na terase kavárny "Comptoir Voltaire". Útočník zabil sebe a zranil 15 lidí, jedna osoba byla zraněna těžce.

Masakr v koncertní hale Bataclan.

Nejvíce obětí si vyžádal útok na koncertní sál Bataclan na Boulevardu Voltaire v centru města. Tam zrovna probíhal koncert americké rockové skupiny Eagles of Death Metal za účasti asi 1 500 diváků. Do budovy kolem 21:40 SEČ pronikli tři útočníci vyzbrojení útočnými puškami AK-47 a ručními granáty, kteří zabili desítky lidí a další desítky osob vzali jako rukojmí.  Kolem 00:15, se objevily zprávy, že teroristé začali popravovat rukojmí, zahájily francouzské bezpečnostní jednotky protizásah, při němž byli teroristé zneškodněni. Jeden byl zasažen střelbou bezpečnostních jednotek a jeho vesta explodovala, zbylí dva se odpálili sami. Džihádističtí útočníci rukojmí mučili. Původní odhady francouzské policie hovořily o 100 mrtvých, později bylo upřesněno, že v sále zemřelo 89 lidí (plus útočníci). Další desítky osob jsou v kritickém stavu. Členové rockové skupiny vyvázli nezraněni.  Budova patřila dlouhá léta židovským majitelům, kterým bylo již dříve vyhrožováno. Rocková skupina Eagles of Death Metal rovněž nedávno vystoupila v Izraeli. Desítky lidí byly zachráněny arabským muslimem, příslušníkem klubové ochranky, který otevřel nouzový východ ze sálu a poté se vrátil otevřít další v patře.

Související dění.

Francouzský prezident François Hollande oznámil po zasedání krizového štábu v mimořádném prohlášení o půlnoci z 13. na 14. listopadu uzavření hranic a vyhlášení výjimečného stavu na celém území Francie. Dočasně uzavřeno bylo také několik linek pařížského metra (3, 5, 8, 9, 11). Přerušena byla i autobusová doprava v 9. a 10. obvodu. Pařížská policejní prefektura požádala obyvatele města, aby nevycházeli na ulici. Později v noci francouzský prezidentský úřad oznámil, že hranice nebudou uzavřeny úplně, ale dojde k výraznému zpřísnění hraničních kontrol.  Do akce se dle televizních záběrů zapojila též armáda, přesněji 1500 vojáků.  Den po útocích (14. 11.) zůstala většina kulturních a sportovních zařízení v Paříži a okolí zavřená. Prezident Hollande vyhlásil třídenní státní smutek za oběti atentátů. Eiffelova věž byla až do odvolání uzavřena a následující večer po útocích (14. 11.) zůstala zhasnutá jako symbol smutku nad oběťmi.  Francie v reakci na útoky významně zintenzivnila své bojové akce vůči Islámskému státu, zaměřila se především na bombardování pozic IS ve městě Rakka a okolí. Rakka je hlavní baštou IS v Sýrii.  V pondělí 16. 11. přednesl prezident Hollande ve francouzském parlamentu projev, ve kterém prohlásil, že „Francie je ve válce“. Požádal velmoci i všechny ostatní státy, aby Francii podpořily v boji proti terorismu. Vyzval též Radu bezpečnosti OSN, aby přijala rezoluci proti radikálům z Islámského státu. Prezident Hollande dále požádal parlament, aby schválil prodloužení výjimečného stavu na dobu až tří měsíců. Rovněž navrhl diskusi o ústavních změnách, které by mimo jiné zahrnovaly například odebírání francouzského občanství teroristům.  V úterý 17. 11. Francie oficiálně požádala Evropskou unii o naplnění článku 42 Smlouvy o Evropské unii, který v případě ozbrojeného napadení některého z členských států zajišťuje tomuto státu podporu všech ostatních členských států. Zatím není jasné, jak by měla pomoc vypadat.  Ve středu 18. 11. vyplula z námořní základny v Toulonu směrem do východního Středomoří operační skupina v čele s letadlovou lodí Charles de Gaulle, aby podpořila útočné akce proti Islámskému státu..

Pátrání po pachatelích.

V hodinách bezprostředně po útoku se k akci nikdo nepřihlásil. 14. listopadu dopoledne ovšem média uvedla, že organizace Islámský stát na nově zveřejněném, nicméně nedatovaném videu hrozí Francii. Muž na záběru říká, že „"...dokud budete pokračovat v bombardování, nebudete žít v míru. Dokonce se budete bát jít i do obchodu".“ Dále Islámský stát vyzval své stoupence, kteří nemohou odcestovat na bojiště v Sýrii, aby prováděli útoky přímo na francouzském území. Okolo 11. hodiny dopolední označil i francouzský prezident Hollande za pachatele organizaci Islámský stát.  Necelý týden před útokem zadržela německá spolková policie v rámci kontrol proti pašerákům lidí do Německa 51letého muže z Černé Hory, který přepravoval na dálnici ze Salzburgu do Mnichova několik kalašnikovů (AK-47), pistolí, ručních granátů a výbušnin. Podle bavorského zemského ministra vnitra Joachima Herrmanna mohl jednat s teroristickými úmysly, případně dodával zbraně teroristům. Ministr nevyloučil souvislost s útoky v Paříži, jelikož podle navigace v autě mířil právě do francouzské metropole.  Odpoledne 14. 11. se objevily první konkrétní zprávy ohledně totožnosti pachatelů. Jedním z útočníků byl Francouz, který byl bezpečnostním složkám znám jako radikál. U sebevražedných útočníků ze Saint-Denis byly nalezeny syrský a egyptský pas.  Rychle vyšlo najevo, že útočníci měli kontakty v Belgii. Belgická policie den po útocích zatkla při zátahu v bruselské čtvrti Molenbeek několik osob podezřelých ze styků s atentátníky. Další muž byl zadržen (avšak z ne zcela jasných důvodů záhy propuštěn, viz níže) francouzskou policií u belgických hranic – šlo o muže, jenž si pronajal jeden z automobilů použitých při útocích.  Dne 15. listopadu byl identifikován první útočník pomocí prstu nalezeného v Bataclanu. Jednalo se o 29letého Omara Ismaila Mostefaie, Francouze alžírského původu, jenž měl záznamy v trestním rejstříku a tajné služby ho vedly na seznamu extremistů.  Odpoledne 15. listopadu bylo oznámeno, že oba automobily použité teroristy byly zapůjčeny v Belgii. Jeden z automobilů byl nalezen na pařížském předměstí Montreuil opuštěný, uvnitř byly nalezeny útočné pušky a prázdné i plné zásobníky.  Jeden ze sebevražedných atentátníků ze Saint-Denis byl podle syrského pasu identifikován jako Ahmad Al Mohammad. Držitel pasu přišel v říjnu do EU „balkánskou cestou“ přes Řecko a Srbsko a požádal zde o azyl. Spekuluje se však, že pas může být falešný, neboť některé údaje nesouhlasí.  Odpoledne 15. 11. požádala francouzská policie veřejnost o pomoc při pátrání po Salahu Abdeslamovi, který si pronajal jedno z vozidel použitých při útoku. Jeho bratr Brahim Abdeslam byl jedním z teroristů, kteří zemřeli při útocích. Další sourozenec je mezi osobami zadrženými belgickou policií při razii v bruselském Molenbeeku.  Bylo rovněž oznámeno, že egyptský pas nalezený u Stade de France nepatřil útočníkovi, ale fotbalovému fanouškovi původem z Egypta, který byl pří jednom z výbuchů vážně zraněn.  V noci na pondělí 16. 11. provedla francouzská policie desítky razií na různých místech po celém území Francie. Tyto akce byly zaměřeny proti islámským radikálům a pašerákům zbraní. Jen některé razie však měly přímou souvislost s pařížskými útoky. Zadrženo bylo 23 lidí, dalším desítkám osob byla nařízena domácí vazba.  Dopoledne 16. 11. bylo zveřejněno, že za hlavního organizátora útoků francouzská policie považuje Belgičana marockého původu Abdelhamida Abaaouda. Ten byl v červenci 2015 odsouzen v nepřítomnosti belgickým soudem na 20 let vězení za verbování do řad Islámského státu. Zorganizoval zřejmě i letní útok v rychlovlaku TGV z Bruselu do Paříže, který jen díky odvaze několika cestujících neskončil tragédií. Abaaoud měl bydliště v Molenbeeku, kde se ale nezdržoval. Předpokládalo se, že se skrývá v Sýrii.  Vyšlo také najevo, že automobil převážející hledaného Salaha Abdeslama spolu se dvěma dalšími muži kontrolovala v sobotu ráno (14. 11.) francouzská pohraniční hlídka na francouzsko-belgických hranicích (viz výše), nechala jej však projet. Oba spolujezdci byli později zadrženi belgickou policií při razii v Molenbeeku.  Dalšími dvěma identifikovanými útočníky byli Bilal Hadfi a Samy Amimour. Druhý jmenovaný byl rodilý Pařížan, o kterého se již dříve zajímala policie.  Belgická policie provedla v pondělí 16. 11. další razii v Molenbeeku, nikoho však nezadržela. Pět ze sedmi osob zadržených při sobotní razii bylo propuštěno, mezi nimi i Mohamed Abdeslam, bratr dvou útočníků z Paříže.  V noci z 16. 11. na 17. 11. provedly francouzské bezpečnostní složky další desítky razií. V úterý 17. 11. bylo oznámeno, že podle analýzy DNA se útoků (kromě sedmi mrtvých a Salaha Abdeslama) mohl přímo účastnit další, zatím neidentifikovaný terorista.

Policejní operace v Saint-Denis 18. listopadu 2015.

Navzdory původním předpokladům, že hlavní organizátor útoků, 28letý belgický státní příslušník marockého původu Abdelhamid Abaaoud, se nachází v Sýrii, získaly bezpečnostní složky informace, které nasvědčovaly tomu, že Abaaoud byl v době atentátů ve Francii a i poté na francouzském území zůstal. Přitom bylo pravděpodobné, že chystal další útoky. Ráno a dopoledne 18. listopadu 2015 od 04:27 do 11:26 SEČ provedly francouzská policie a speciální protiteroristické složky rozsáhlou razii na pařížském předměstí Saint-Denis. Bylo důvodné podezření, že se Abdelhamid Abaaoud skrývá v jednom bytě na rohu Rue de la République a Rue du Corbillon. Na akci se podíleli: neupřesněný počet příslušníků regulérní policie, 110 příslušníků elitního policejního sboru "Recherche, assistance, intervention, dissuasion" (RAID, česky „Průzkum, pomoc, zásah, odrazení“), dále i jednotka rychlého nasazení patřící k "Brigade rapide d'intervention" (BRI), asi 50 vojáků francouzské armády a různé pomocné síly. V úzké ulici ve středu města došlo k dlouhotrvajícím přestřelkám. Již kolem 07:30 hod. po detonaci nálože v obléhaném bytě byla zveřejněna domněnka, že se jistá žena sama vyhodila do povětří.  V průběhu operace byly zataraseny okolní ulice a nasazeny vrtulníky. Počáteční pokus policie o proniknutí do obléhaného bytu se nezdařil, protože jeho dveře byly pancéřované a tudíž neprůstřelné. Postupně přišly ke slovu granátomety; v průběhu akce bylo vypáleno téměř 5 000 nábojů. Po skončení razie bylo nejprve oznámeno, že policie zatkla sedm osob, z toho byli tři teroristé a majitel či nájemník obléhaného konspirativního bytu. Ministr vnitra Bernard Cazeneuve dal na vědomí, že kromě zmíněné ženy zemřel jeden další terorista, který byl zneškodněn odstřelovačem RAID. Při zásahu bylo zraněno pět příslušníků RAID a zahynul policejní pes. O osudu Abdelhamida Abaaouda nebylo zprvu nic oznámeno, ani to, zda se skutečně v obléhaném bytě nacházel.  V pozdních odpoledních hodinách 18. listopadu oznámil americký list The Washington Post ve svém internetovém vydání s odvoláním na blíže neurčenou tajnou službu, že Abdelhamid Abaaoud byl při zásahu policie zabit. Pařížský prokurátor François Molins, který vyšetřuje listopadové teroristické útoky, však informaci při následné tiskové konferenci nepotvrdil. Molins však sdělil, že je nutno ještě zjistit totožnost muže, který byl v konspirativním bytě zabit. Tato mrtvola byla provrtaná mnoha kulkami a silně znetvořená zdivem, které se na ni svalilo. Kromě toho Molins potvrdil, že zásahem v Saint-Denis bylo pravděpodobně zabráněno dalšímu útoku zlikvidované teroristické skupiny. Molins také upřesnil, že při zásahu bylo zatčeno osm osob, z toho jedna žena.  Teprve následující den pařížská prokuratura oficiálně potvrdila, že jedním z mrtvých mužů v bytě byl skutečně hlavní strůjce útoků v Paříži, Abdelhamid Abaaoud. Tělo bylo rozstříleno, identifikace proběhla podle otisků prstů. Nalezena byla rovněž mrtvá žena, která byla identifikována jako Abaaoudova sestřenice, 26letá Hasna Aït Boulahcenová. Kromě ní a Abaaouda při zásahu zahynul ještě jeden terorista, jenž pravděpodobně odpálil bombu, která zabila jej i Boulahcenovou.  Po zásahu v Saint-Denis začalo rozsáhlé vyhodnocování všech poznatků a okolností. Vyšetřování se zúčastnily různé složky pařížské policie a vnitrostátní zpravodajské služby Direction générale de la Sécurité intérieure (DGSI), která byla založena francouzským ministerstvem vnitra dne 12. května 2014. Uveřejněn byl mimo jiné poznatek, že Abaaoudův úkryt v konspirativním bytě v Saint-Denis byl objeven na základě lokalizace odposlouchávaného mobilního telefonu jeho sestřenice Boulahcenové.

Video s pachateli.

Před koncem ledna 2016 zveřejnila organizace Islámský stát na svém oficiálním telegramovém kanálu video, na němž je údajně poslední poselství devíti osob, které se atentátu zúčastnily. Pravost materiálu podle agentury Reuters nebylo možno ověřit. Video obsahuje údajné záběry z doby před atentátem, na kterých jsou zachyceni v maskáčích někde v poušti. Podle označení mělo jít o tři lidi s francouzským občanstvím, čtyři s belgickým a dva s iráckým. Někteří na nahrávce podřezávají zajatce a vyhrožují, že po Paříži přijdou další útoky. Video také potvrzuje, že dva sebevražední útočníci, u nichž byly nalezeny syrské pasy, by mohli být ve skutečnosti Iráčané. Na záběrech ale chybí Salah Abdeslam, který byl v době zveřejnění videa nejhledanějším mužem Evropy. Česká televize bez bližšího určení uvedla, že „podle expertů“ mohli vyšetřovatelé jeho roli přecenit, nebo mohl u teroristů upadnout v nemilost.

Zatčení Salaha Abdeslama a atentáty v Belgii.

Dne 18. března 2016 se podařilo belgické policii po zátahu v bruselské čtvrti Molenbeek zadržet hledaného Salaha Abdeslama. Terorista byl při zásahu postřelen do nohy, zatčeno bylo i několik jeho kompliců. Zprávy o tom, že zatčený Abdeslam spolupracuje s policií, a s tím související obavy z prozrazení, přiměly zřejmě zbylé členy teroristické skupiny k další akci. Dne 22. března 2016 došlo k útokům na bruselské letiště Zaventem a na bruselské metro, které si vyžádaly 31 obětí. Vyšetřování ukázalo, že pachateli byli stejně jako v Paříži navrátilci z bojů za Islámský stát v Sýrii a Iráku, a potvrdilo i vazby na pařížské atentátníky včetně Abdeslama.

Reakce na teroristické útoky.

Francouzské reakce.

Vládnoucí levicová strana ve Francii Parti socialiste a krajně pravicová Národní fronta předsedkyně Marine Le Penové pozastavily své volební kampaně pro nadcházející francouzské regionální volby, konané v prosinci 2015. Le Penová to oznámila v časných ranních hodinách na svém Twitteru, kde uvedla: „"Noční můra pokračuje. Pozastavujeme proto naši kampaň až do příštího oznámení. Našimi srdci otřásá chladný hněv".“ Bývalý francouzský prezident Nicolas Sarkozy, lídr republikánů a středo-pravé opoziční strany, vyzval národ k jednotě, která by měla pomoci překonat těžké časy. Rovněž podporuje vyhlášení výjimečného stavu a zvýšení bezpečnostních opatření na hranicích. Následné chemické útoky, před kterými varuje francouzský premiér, podle odborníků pravděpodobně nehrozí.

Zahraniční reakce.

Útoky okamžitě odsoudili generální tajemník OSN Pan Ki-mun, americký prezident Barack Obama, britský premiér David Cameron, který přislíbil Francii pomoc, a ruský prezident Vladimir Putin. Reagovali i předseda Evropské komise Jean-Claude Juncker, předseda Evropské rady Donald Tusk a předseda Evropského parlamentu Martin Schulz. O týden později Evropská komise v reakci na tyto útoky spáchané nelegálními automatickými zbraněmi navrhla zakázat legálně držené poloautomatické zbraně. Proti návrhu se zvedla vlna protestů a občané v mnoha zemích sepisují petice.  Řada zemí bezprostředně po útocích v Paříži zavedla zvýšená bezpečnostní opatření.  Večer 14. 11. byla řada známých budov po celém světě (v Česku například Petřínská rozhledna či ještědský vysílač a další) osvětlena v barvách francouzské vlajky na znamení solidarity s Francií a oběťmi pařížských útoků.  V neděli 15. listopadu se v pravé poledne na památku obětí rozezněly v České republice kostelní zvony.  Internetovým symbolem tragédie se stal modifikovaný mezinárodní symbol míru – černý kruh se siluetou Eiffelovy věže, který umístil na sociální sítě francouzský umělec Jean Jullien. Po internetu byl šířen spolu s hashtagy'(mír pro Paříž),'(modlíme se za Paříž) a "" (jsem Paříž).  Pondělí 16. 11. bylo dnem státního smutku v celé Evropské unii. Památka obětí byla uctěna minutou ticha.  Členové skupiny Anonymous vyhlásili v reakci na útoky v Paříži kyberválku Islámskému státu. Hlavním cílem skupiny je zničení stránek a účtů (hlavně na Twitteru), které IS používá k propagandě. Den po svém oznámení dokázali smazat přes 3 800 twitter účtů různých členů ISIS a jejich spolupracovníků.

Muslimové.

Útoky v Paříži odsoudila většina muslimských autorit i politiků, řada z nich ještě předtím, než se k zodpovědnosti přihlásil IS. Mezi těmi, kdo útoky odsoudili, byli mimo jiné íránský prezident Hasan Rúhání či vrchní imám egyptské univerzity al-Azhar, považovaný za nejvyšší autoritu sunnitského islámu.  Útoky odsoudil i syrský prezident Bašár Asad, podotkl však, že Francie svou podporou syrským opozičním skupinám sama přispěla k šíření terorismu.  Vůdce militantní organizace Hizballáh, šejch Hasan Nasralláh, útoky silně odsoudil a vyjadřil solidaritu francouzskému lidu. Od útoků se distancovaly i některé další blízkovýchodní militantní organizace jako Hamás či Islámský džihád.  Podporu útočníkům naopak vyjádřila Fronta an-Nusrá, vedle Islámského státu další islamistická vojenská organizace bojující v Sýrii, napojená na Al-Káidu.

Teroristické útoky v Paříži v listopadu 2015 byly sérií teroristických aktů, k nimž došlo v noci z 13. listopadu na 14. listopad 2015 ve francouzské metropoli mezi 21. a 1. hodinou, počínaje 21:20 středoevropského času. Teroristé provedli celkem šest útoků střelnými zbraněmi a čtyři sebevražedné bombové útoky, které proběhly v 1., 10. a 11. pařížském obvodu. Útoky si vyžádaly 130 mrtvých (129 obětí bezprostředně v rámci útoků, jedna další osoba zemřela o několik dní později na následky zranění v nemocnici) a 352 zraněných (podle jiného zdroje 415 zraněných). Jak uvedla francouzská ministryně zdravotnictví Marisol Touraineová dne 18. listopadu (pět dní po útocích), zůstávalo 195 osob stále hospitalizováno, z toho 41 osob na jednotce intenzivní péče, tři lidé byli stále v kritickém stavu. Zemřelo rovněž sedm teroristů.

2015年11月巴黎袭击案()是2015年11月13日与14日凌晨发生于法国巴黎及其北郊圣但尼的连续恐怖袭击事件。袭击事件共造成来自26个国家的127人当场遇难,3人到院后不治身亡,80-99人重伤,368人受伤。其中巴塔克兰剧院的观众被恐怖分子挟持为人质,造成89人死亡。另外案发当时有7名袭击者拒捕并以炸弹自杀,法国政府随后继续开展追查帮凶的行动。


Výskyt.

Makak medvědí se vyskytuje v jihovýchodní Asii, od Indočíny, jako je Indie, Čína, Myanmar, Thajsko až k Malajskému souostroví. Uměle vysazená populace je na neobydleném ostrově Tanaxpillo patřící Mexiku. K životu dávají přednost stálezeleným tropickým a subtropickým lesům, lze je najít v různých nadmořských výškách, přičemž výskyt je ovlivněn množstvím srážek.

Popis a chování.

Makak medvědí měří 48,5−68 cm a váží od 7,5 do 10,2 kg. Samci jsou větší než samice, u tohoto druhu je vyvinut pohlavní dimorfismus. Srst je hustá a dlouhá, krátký ocas a obličej je lysý. Tváře bývají sytě růžové, s přibývajícím věkem tmavnou až do hněda. Makakové medvědí se živí rozmanitou potravou, především ovocem, jídelníček ale tvoří i další rostlinná potrava, jako kořeny, pupeny nebo listy, pojídají však i kraby, hmyz a drobné obratlovce (ptáci, žáby), vybírají ptačí vejce z hnízd. Potravu si někdy ukládají do lícních toreb a sní ji později, přičemž se do nich vejde obsah srovnatelný s jejich žaludkem. V zimě ji vyhrabávají ze sněhu. Jsou to denní tvorové, od rána do poledne tráví čas hledáním potravy a putováním na jiná stanoviště. Skupinu tvoří zhruba 60 opic, přičemž mladí samci po dosažení dospělosti opouštějí tlupu. Rozmnožování probíhá během října a listopadu. Páří se především dominantní samec, avšak mladší jedinci v případě nepozornosti alfa samce také někdy využijí svou možnost k rozmnožování. Gravidita trvá zhruba 177 dní, po porodu jsou mláďata zhruba 9 měsíců opatrovávána matkami. Osamostatní se až kolem 1,5 roku věku. Dožívají se až 30 let.

Ohrožení.

Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody je makak medvědí zranitelný druh. Nebezpečí představuje především ničení přirozeného prostředí, způsobená těžbou dřeva, žďáření, erozí půdy nebo fragmentací. Stavy těchto opic snižuje také lov pro orgány do tradiční čínské medicíny, pro maso nebo jako sport.  Druh je zapsán na seznam CITES II, chráněn je například v Indii nebo Vietnamu, žije také v mnoha chráněných oblastech.

Makak medvědí ("Macaca arctoides") je druh úzkonosého primáta z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh popsal Isidore Geoffroy Saint-Hilaire roku 1831. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody se jedná o zranitelný druh, především kvůli ničení přirozeného prostředí a lovu pro tradiční medicíně ve Vietnamu.

短尾猴(学名:')也称红脸猴、红面猴、红面短尾猴、红面断尾猴、华南断尾猴、大青猴、桩尾猴、截尾猕猴、黑猴、泥猴、人熊等,为猴科猕猴属的一种。


Vznik.

Vývoj letounu byl zahájen v létech 1975–76, kdy byl vypracován projekt nového křídla se superkritickým profilem Dornier Do A-5. Nosná plocha se pak pod označením TNT (Tragflügel Neuer Technologie) testovala na upraveném letadle Dornier Do 28 Skyservant. Krátce po prvním letu 14. července 1979 upraveného Do 28D2, bylo 27. listopadu rozhodnuto o stavbě dopravního Dornieru 228, vybaveného křídlem TNT. Během konstrukčních a vývojových prací v roce 1980 Dornier oznámil svůj záměr při příležitosti letecké výstavy v Hannoveru.

Vývoj.

První dohotovený letoun 228-100 (imatrikulace D-IFNS, výr. č. 4358) pro 15 cestujících byl zalétán 28. března 1981 v Oberpfaffenhofenu, první 228-200 (D-ICDO, 4359) pro 19 cestujících měl premiérový let 9. května 1981.  Na počátku sériové výroby byl Dornier 228 nabízen ve dvou základních verzích. Typ 228-100 o délce 15,04 m a 228-200 o délce 16,56 m. Za pohon vybrala společnost Dornier osvědčené jednohřídelové turbovrtulové motory Garret AiResearch TPE-331-5-252D o výkonu po 533 kW. Standardní vrtule jsou celokovové čtyřlisté stavitelné Hartzell.  V nákladní variantě může Dornier 228 přepravovat až 2297 resp. 2163 kg nákladu, nebo ve smíšené verzi přepravovat cestující společně se zbožím. Další využití představuje námořní hlídkování, leteckou kalibraci pozemních systémů, sanitní lety, fotogrammetrii, průzkum a výcvik osádek. Verze 228-101 a 228-201 se zesíleným podvozkem mají zvýšenou vzletovou hmotnost z 5700 kg na 5980 kg. Tyto varianty včetně výsadkářské 228-201M s vyhledávacím radiolokátorem Marec II vyráběla v licenci indická společnost Hindustan Aeronautic z Kánpuru. Hlavními odběrateli se stal přepravce Regional Air Service, letectvo indické Pobřežní stráže, vojenské námořnictvo a indické vojenské letectvo.  V roce 1986 byla zahájena výroba verze 228-202 s maximální vzletovou hmotností 6200 kg a v roce 1989 modernizované 228-212 s novou avionikou a dalším zesílením podvozku.  Po ukončení výroby Do 228 v mateřském podniku, jejímž důvodem bylo začlenění společnosti Dornier do Deutsche Aerospace AG, byl v německé firmě RUAG v Oberpfaffenu/Wesslingu zahájen v říjnu 2007 program obnovení produkce modernizované verze Do 228-200. Nový letoun označený RUAG Do 228 NG (New Generation) (D-CNEU ex PH-MNZ, 8206) poprvé vzlétl 5. listopadu 2009. Inovací prošel interiér pro 19 cestujících, zesílený podvozek, navigační a komunikační systém a nově byl instalován skleněný kokpit. Novinkou byly rovněž pětilisté stavitelné vrtule MT Propeller na motorech Garret TPE 331-10 o maximálním výkonu po 579 kW.

Nasazení.

Prvním zákazníkem se stala norská regionální letecká společnost AS Norving Flyservice, která jej nasadila od července 1982 na vnitrostátní linky i na spojení Trondheimu se švédským Sundsvallem a finskou Vaasou.  K dalším odběratelům se zařadil dopravce z tehdejší NSR Delta Air, řecký Olympic Aviation, Air Hudik (Švédsko), Precision Airlines z USA, Japan Air Commuter (Japonsko) a další provozovatelé z Austrálie, Malajsie, Bhútánu, Botswany, Keni, Nigérie, Indie a Švýcarska.  Dornier 228-100 pojmenovaný „Polar 2“ byl od prosince 1983 používán německými výzkumníky Institutu Alfreda Wegenera pro polární výzkum v Antarktidě. Letoun měl speciální pevný podvozek kombinovaný s koly a hydraulicky zdvihanými lyžemi pro provoz z VPD i zasněžených ploch. Interiér byl přizpůsoben pro nesení detektorů pro měření síly ledu, speciální kamery pro mapování a zařízení pro zjišťování magnetických anomálií pod ledem. Před dodáním institutu byl letoun důkladně testován v Grónsku.  První společností, která zakoupila modernizovaný Do 228NG, se v září 2010 stala japonská New Central Aviation. Dva stroje pořídily také aerolinky Aurigny z Normanských ostrovů.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro verzi 228-200

Dornier 228 je německý dvoumotorový turbovrtulový dopravní hornoplošník kategorie STOL pro 15 až 20 cestujících, přímo odvozený z předchozích konstrukcí společnosti Dornier.

多尼尔Dornier Do 228是由德国多尼尔公司研制的小型载客飞机,于1981至1998年投产,共生产超过270架。此飞共有两个型号,分别为100型及被广泛使用的200型。停产后此型号飞机将由多尼尔328所取代。由2009年重新投产。


Výskyt.

Makak ásámský se vyskytuje v Asii. Najít ho lze v podhůří asijských hor, například v Himálaji, je rozšířen od Indie a Nepálu až po jihovýchodní Čínu a Vietnam. K životu dává přednost lesům, žije ve výškách od 300 do 3500 m n. m., obyčejně se vyskytuje ve výškách kolem 1000 m n. m. Noc tráví na útesech kolem řek, kde makaky neohrožují predátoři.

Popis a chování.

Makak ásámský měří zhruba 43−73 cm, hmotnost se odhaduje na 5−15 kg, samci bývají větší než samice. Délka ocasu je individuální, měří od 14 cm do 46 cm. Srst má zbarvení od tmavohnědě nebo tmavočervené až do žlutohnědé, přičemž přední část těla je obyčejně světlejší, obličej srstí není pokrytý. Jídelníček tvoří především rostlinná potrava, jako je ovoce, pojídají však také větší hmyz, loví ptáky a pojídají i jejich vejce, která vybírají z hnízd. Tlupu tvoří 10 až 15 opic, někdy lze najít i skupinu o 50 jedincích. Mladí samci po dosažení pohlavní dospělosti opouštějí tlupu, aby neohrožovali vůdčí místo alfasamce. Postavení ve skupině si opice utužují přátelským probíráním srsti. Doba rozmnožování závisí na oblasti výskytu, zatímco v Nepálu se makakové rozmnožují v listopadu až prosinci, thajští makakové mají období říje kolem října až února. Samice jsou připravené k páření, pokud jim zčervenají sedací mozoly, které ukazují samcům. Po 158−170 dnech gravidity se samici narodí jediné mládě vážící asi 400 g.

Ohrožení.

Makak ásámský je dle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) téměř ohrožený druh a jeho populace klesá. Nebezpečí představuje především ničení přirozeného prostředí (severovýchodní Indie) a lovu (Vietnam) pro maso, sport nebo lékařský výzkum.  Makak ásámský je zapsán na seznam II CITES a chrání ho všechny státy, ve kterých se vyskytuje. Bylo zjištěno, že žije ve více jak 40 chráněných oblastech jihovýchodní Asie.

Poddruhy.

Jsou uznány celkem 2 poddruhy:

Makak ásámský ("Macaca assamensis") je úzkonosá opice z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"), která se vyskytuje v Asii. Popsal ji John McClelland roku 1840. Jde o téměř ohrožený druh, především kvůli ničení přirozeného prostředí a lovu. Jsou známy dva poddruhy.

熊猴(学名:""),是一种产于印度、尼泊尔、越南以及中国南方云南、广西、西藏等地的猕猴属动物。


Výskyt.

Rostlina pochází z Paleotropické a Kapské floristické oblasti v Jižní Africe, kde roste v dobře odvodněných a na živiny chudých půdách na pískovcových a břidlicových podložích. Vyskytuje se na velkých plochách, hlavně na kopcích a již méně v údolích, vždy ale na slunných stanovištích.

Ekologie.

Je přizpůsobená prostředí s teplým a suchým podnebím, kde prší jen minimálně a intenzívně svítí slunce. Má ojíněné listy s voskovým povlakem odrážející sluneční záření a pro snížení světelné expozice jsou listy lehce vzpřímené. Kořeny má rozprostřeny plytce, to aby zachytily vláhu i z krátkého deště či rosy.  Listy nebo mladé větvičky mají schopnost, po odlomení a dopadu na substrát, snadno zakořenit. Takto se okolí původně jen několika rostlin postupně silně zahušťuje a rostliny sestupují ze svahů i do údolí.

Popis.

Ve své domovině roste tento sukulent jako keř nebo nevysoký a silně větvený strom s hrubým kmenem, tlustými větvemi a plytkými kořeny. Roste jen zvolna, dorůstá do výšky 2 metrů a má šedě zelenou kůru, na které jsou patrné jizvy po opadaných starších listech. Listy jsou hrubé a masité, šedě ojíněné, slunci vystavené mají načervenalé okraje a bílé tečky; vyrůstají křižmostojně a bývají přisedlé nebo krátce řapíkaté. Listové čepele jsou obvejčité až okrouhlé, 2 až 4 × 1 až 3 cm velké, bázi mají zúženou, na vrcholu jsou oblé nebo mají ostrou špičku a po obou stranách jsou slabě vypouklé.  Hvězdicovité, oboupohlavné květy vyrůstají v hustých větvených a téměř kulovitých stopkatých hlávkách v květenstvích které převyšují listy. Korunní lístky, dávající květu hvězdičkovitý tvar, mívají barvu bílou, smetanovou, růžovou nebo načervenalou, jsou až 10 mm dlouhé a ostře špičaté. Tyčinky s fialovými prašníky jsou stejně jako čnělky na úrovni nebo vystupují z koruny, opylovány jsou hmyzem slétajícím se za nektarem. Začínají kvést v zimním období, obvykle v prosinci a lednu.  Po opylení dostane okvětí hnědou barvu a poměrně dlouho na rostlině vytrvá. Plody jsou asi 6 mm tobolky se zbytky okvětí, otevírají se podélně a obsahující tři až pět měchýřku s množstvím drobných, větrem rozfoukávaných semen.

Rozmnožování.

Tlustice stromkovitá se nejčastěji rozmnožuje vrcholovými nebo listovými řízky, které se před vysazením nechávají několik dnů zaschnout, rostlinky z vrcholových řízků jsou vzhlednější a rychleji rostou. Může se také rozmnožovat semeny, což je zdlouhavé a náročné.

Význam.

Když se opomine využití tlustice stromkovité africkými.domorodými kmeny, kteří uvařené kořeny jedí a listy používají proti průjmu a epilepsií, je hlavním důvodem pro její pěstování estetický vzhled a potřeba minimální péče. V tropických a subtropických podmínkách se vysazuje v okrasných zahradách skalkového typu. V klimatických pásmech se zimní teplotou klesající k nule se pěstuje jako interiérová, stále zelená, pomalu rostoucí a nenáročná rostlina, která majitele za dva či tři roky nevytlačuje z bytu.

Pěstování.

Rostlina se obvykle pěstuje v propustné směsi zahradní zeminy a hrubého písku či perlitu a díky skromným kořenům v malých květináčích, přesazuje se co dva až tři roky do jen o málo větších. Příliš výživná půda způsobuje nepřirozeně dlouhé přírůstky a proto se jen minimálně hnojí. V létě se na plném slunci zalévá častěji, ale vždy až po vyschnutí půdy. Přes zimní období může zůstat v chladné místnosti při teplotě 8 až 12 °C s minimální zálivkou, nebo se pěstuje při běžné pokojové teplotě s omezeným zaléváním, to aby se rostliny pro nedostatek světla nevytahovaly. Ve středoevropských podmínkách tlustice stromkovitá obvykle nekvete. Nejčastější příčinou její záhuby je hniloba kořenů následkem nadbytečné vláhy.

Taxonomie.

Tlustice stromkovitá ve své domovině vyrůstá ve dvou poddruzích:

Tlustice stromkovitá ("Crassula arborescens") je subtropická tučnolistá rostlina rostoucí jako keř nebo malý strom, druh rozsáhlého rodu tlustice. Ve středoevropských podmínkách je nejvíce známa jako interiérová bylina uzpůsobený pro růst v suchém a celoročně teplém prostředí.

景天树(学名:英语:"Crassula arborescens"),也称蓝鸟花月(中国大陆)、银圆树(英语:Silver Dollar Jade),是景天科青锁龙属的一种植物。这是南非西开普省一个特有种。这是一种高度为2到4英尺(0.6至1.2米)的多汁灌木。叶子圆形,灰绿色,表面有一层蓝灰色的粉状物质,形似银币。在冬季开白色至浅粉色的花朵。它被作为观赏植物在花园种植,也适合作为室内植物放置在光线充足的房间内。


俄羅斯在敘利亞內戰的軍事介入

Pozadí.

Rusko udržuje dlouhodobé přátelské vztahy se syrskými vládami reprezentovanými zesnulým prezidentem Háfizem al-Asadem a jeho synem, rovněž prezidentem Bašárem al-Asadem, kteří byli, resp. jsou také předsedy Socialistické strany arabské obrody (Baas). Ruské námořnictvo využívalo a doposud využívá námořní základnu v Tartúsu. Po vypuknutí občanské války dodávalo Rusko Asadovi kromě humanitární pomoci také nejrůznější vojenskou výzbroj. Rusko vidí v osobě prezidenta Asada a v jeho vládě hráz proti militantnímu islamismu prezentovaného především organizací Islámský stát.

Průběh.

2015.

Ruská intervence v Sýrii byla zahájena dne 30. září 2015 na základě žádosti prezidenta Sýrie Asada. Tuto žádost jednomyslně schválil ruský parlament. Podle ruského ministerstva obrany se letectvo zaměřuje na vojenské objekty, zbrojní sklady a komunikační sítě, které používají radikálové z Islámského státu. Agentura Reuters však s odvoláním na anonymní zdroj z americké armády uvedla, že ruské nálety zprvu nemířily na pozice islamistů.  V září začalo Rusko posilovat svoji přítomnost v Sýrii. Byla rozšířena letecká základna Chumajnim u Latákie, kde byly rozmístěny ruské letouny a také protiletadlová obrana. Dle nejmenovaného amerického činitele se na počátku jednalo o 28 letounů (čtyři víceúčelové Suchoje Su-30SM a po dvanácti bombardérech Suchoj Su-24M a Suchoj Su-25SM/UB), 14 vrtulníků (bitevní Mil Mi-24 a transportní Mil Mi-17) a protiletadlový komplex Pancir-S1. Pozdější zdroje uvádí dalších 6 Suchojů Su-34 a celkem 21 vrtulníků včetně 16 bitevníků Mil Mi-24. Dne 30. září zahájilo ruské letectvo bombardování cílů v oblasti guvernorátu Homs.  Dne 7. října 2015 odpálily čtyři lodě Kaspické flotily celkem 26 střel s plochou dráhou letu 3M-14T Kalibr NK (v kódu NATO SS-N-30A). Ministr obrany Ruska Sergej Šojgu uvedl, že střely byly namířeny na cíle v Islámským státem kontrolované části Sýrie, o čemž v koalici vedené USA, jež se angažuje jak v Sýrii tak v Iráku, existují pochybnosti. Střely po odpalu z jižní části Kaspického moře dle údajů letěly přibližně 1500 kilometrů k cílům v Sýrii přes vzdušný prostor Íránu a Iráku s nimiž byl přelet střel přes jejich území napřed konzultován a jimi povolen. Ministr Šojgu dále uvedl, že podle objektivních řídicích dat byly všechny cíle zničeny a nebyly zasaženy žádné civilní objekty. Pentagon však prohlásil, že nemá žádné údaje o výskytu jednotek Islámského státu v okolí Aleppa, kam některé rakety směřovaly. Rusko však tvrdí, že jeho útoky jsou cílené na všechny teroristické skupiny. Ruský ministr zahraničí prohlásil, že Moskva je ochotna navázat kontakt s povstaleckou skupinou známou jako Svobodná syrská armáda a koordinovat útoky na Islámský stát a další teroristické skupiny a připravit půdu pro politickou stabilizaci v Sýrii. Ministr obrany USA Ashton Carter v této souvislosti uvedl, že koaliční síly bojující v Sýrii proti Islámskému státu nebudou spolupracovat s Ruskem a že strategie Ruska je špatná, neboť útoky na cíle mimo Islámský stát jsou dle něj zásadní chybou.  Po zničení letu Kogalymavia 9268, obsazeného především ruskými občany, a teroristických útocích v Paříži zintenzivnilo Rusko své nálety. Zvýšilo také počet přítomných letounů na 69. Dne 20. listopadu informovalo BBC, že dle ruského ministerstva obrany dopadlo během čtyř dnů na nepřítele přes 100 střel s plochou dráhou letu a bylo zničeno na 800 cílů. Ruský personál také psal na bomby zprávy typu „Toto je pomsta za naše mrtvé“ a „Za Paříž“. Téhož dne vypálily ruské lodě v Kaspickém moři dalších 18 střel s plochou dráhou letu 3M-14T Kalibr NK na cíle v guvernorátech Rakka, Idlib a Aleppo.  Dne 8. prosince 2015 vypálila ve Středozemním moři plující ponorka "Rostov na Donu" (B-237) několik střel s plochou dráhou letu 3M-14 Kalibr PL (zveřejněné video ukazuje odpal čtyř střel z ponořené ponorky) na cíle v Rakka.

2016.

Dne 14. března 2016 oznámil ruský prezident Vladimir Putin „dosažení stanovených cílů“ a zahájení stahování „hlavní části“ ruských sil ze Sýrie od 15. března. Zároveň oznámil, že v Sýrii zůstanou jednotky, které mají zabezpečit ruské základny v Sýrii. Termín ukončení stahování jednotek nezmínil. Během prvního týdne byly z Chumajnim staženy tři Su-24M, čtyři Su-34, všech dvanáct bitevních Su-25 a čtyři vrtulníky Mi-24/34, které ale nahradily nejméně dvě dvojice bitevních vrtulníků Mil Mi-28N a Kamov Ka-52.  Dne 12. dubna 2016 ruské ministerstvo obrany oznámilo ztrátu jednoho Mi-28N v provincii Homs, ke které mělo dojít z technických důvodů v ranních hodinách téhož dne. Pilot i operátor zahynuli.  Podle tvrzení generála Pavla směřuje jen třetina útoků na Islámský stát.  V polovině srpna 2016 Rusko rozmístilo v Íránu na základně Hamadán strategické bombardéry Tu-22M3, kterými bombardovalo cíle v Sýrii. Podle ruské státní agentury RIA Novosti se jednalo také o pozice Islámského státu. Ministerstvo obrany Ruska oznámilo, že bylo zničeno mj. šest skladišť munice IS. Po krátké době byly ruské bombardéry z Íránu staženy.

2017.

V prvních dnech března 2017 dobyla syrská armáda s pomocí ruského letectva již podruhé starobylé pouštní město Palmýru. Vyhnala odtud všechny bojovníky Islámského státu, kteří doposud Palmyru ovládali. Ti však po celém městě položili miny, takže obsazování městského území probíhalo pomalu. Údaje ruského ministra obrany Šojgua o osvobození Palmyry potvrdila i Syrská pozorovací mise pro lidská práva se sídlem ve Velké Británii.  10. října při startu ze základny Chumajnim havaroval bombardér Su-24M, přičemž oba členové posádky zahynuli.  11. prosince oznámil prezident Putin, že Rusko stáhne většinu svých vojsk. Stále však ponechá některé vojáky na základnách v Hmejmímu (letectvo) a v Tartúsu (námořnictvo).

Vztahy s ostatními intervenujícími zeměmi.

Turecko v průběhu náletů varovalo Rusko, že se má vyhnout bombardování „civilních turkmenských vesnic“, a že pokračující bombardování může vést k „závažným důsledkům“. Dne 24. listopadu byl tureckou F-16 sestřelen ruský bombardér Su-24, poté co byl údajně několikrát varován. Vojenský analytik Martin Koller však zpochybnil způsob tureckého varování a označil incident za plánovanou provokaci ze strany Turecka. Letoun dopadl na syrské území nedaleko tureckých hranic. V reakci na to Rusko umístilo na své letecké základně Hmeimim protiletecký systém S-400 s dosahem až 400 km.

Kritika ruské intervence.

Ruská vojenská intervence v Sýrii vyvolala podle některých pozorovatelů další vlnu migrantů, a to kvůli údajným útokům na civilní obyvatelstvo. Dva čeští ministři obvinili Rusko, že migrantům pomáhá s dopravou do EU.  Rusko v průběhu intervence bombardovalo jak vojenské, tak i civilní cíle. Například podle britského listu The Guardian nebo syrsko-americké zdravotnické společnosti (SAMS) bylo do konce října 2015 poničeno pět nemocnic: dvě v Aleppu a po jedné v Latákii, v Idlibu a v Hamá. V Idlibu podle nich při bombardování zemřelo nejméně 10 civilistů (podle organizace Syrských ochránců lidských práv (SOHR) 13 civilistů) a dva zaměstnanci, 28 civilistů bylo zraněno. Rusko tato obvinění popřelo. Podle výpovědí humanitárních organizací, které zveřejnil britský list The Times dne 1. prosince 2015, údajně Rusko už několik týdnů používalo při bombardování civilních cílů v Rakce a Idlibu bílý fosfor a dopouštělo se tak válečných zločinů, jelikož jeho použití v civilních oblastech zakazují ženevské úmluvy. Tato tvrzení však nebyla ověřena nezávislými pozorovateli a ruská armáda se k nim nevyjádřila. Do konce listopadu 2015 podniklo Rusko asi 1500 náletů, 32 % jejich obětí byli podle syrské opoziční organizace SOHR civilisté.  Naproti tomu nezávislý zbrojní analytik Jaroslav Štefec uvedl v listopadu 2015, že letecké údery ze strany Ruska jsou velmi účinné, ale směřují i na jiné skupiny, které v oblasti působí a jsou protivníky vlády prezidenta Asada.  Na webu dobrovolnické iniciativy Informnapalm byl v únoru 2016 uveřejněn rozhovor s povstaleckým generálem Ahmadem Rahalem, který byl do roku 2012 generálem syrských ozbrojených sil, náměstkem ministra obrany Sýrie a velitelem námořnictva. Ten v roce 2012 odmítl dále plnit rozkazy Bašára al-Asada a přeběhl na stranu povstalecké Svobodné syrské armády. V rozhovoru mimo jiné prohlásil, že ruské letectvo bombardovalo syrské civilisty, zatímco ruská propaganda šířila hesla o boji proti Islámskému státu. Přes 95 % ruských leteckých útoků je podle něj mířeno proti syrskému národu a Svobodné syrské armádě. V Sýrii údajně přítomných 12 tisíc ruských vojáků obvinil z napomáhání genocidě syrského národa, jelikož v 80 % případů úmrtí civilistů jde o důsledek ruských operací a bombardování. Uvedl, že 70 tisíc lidí opustilo své domovy a stalo se uprchlíky kvůli ruským náletům a dalších 350 tisíc obyvatel východních částí Aleppa se k útěku chystá. Ahmad Rahal tvrdil, že Rusko používá proti civilistům některé typy zakázaných zbraní: fosforové, kazetové a vakuové pumy a rakety typů Kalibr, TOW22 a TOW95. Rusko podle něj v Sýrii opakuje scénář z Grozného, tzn. totální likvidaci lidí a stromů. Ruská přítomnost v Sýrii podle něj představuje určitý druh okupace. Islámský stát označil za teroristickou organizaci, kterou vytvořily Asadova tajná policie, Rusko, Írán, Irák a také některé západní tajné služby. Tvrdil, že Rusko nejen nebombarduje, ale dotuje Islámský stát. Spojené státy se podle něj snaží bránit sjednocení povstalců a prodlužovat válku v Sýrii za účelem vyčerpání libanonského Hizballáhu, Íránu a Ruska.  V říjnu 2016 nebylo Rusku prodlouženo členství v šestičlenné regionální skupině za východní Evropu v Radě OSN pro lidská práva. Podle komentátorů se tak stalo v reakci na obvinění Ruska a jím podporovaného syrského režimu z válečných zločinů v Sýrii.

Ruská vojenská intervence v Sýrii začala 30. září 2015 a je vedená v rámci syrské občanské války na podporu režimu Bašára al-Asada. Do bojů je zapojeno především letectvo. Podle Ruska i USA v Sýrii hrozí zástupná válka širšího konfliktu mezi Ruskou federací a Spojenými státy.

俄罗斯在叙利亚内战的军事介入指俄罗斯在叙利亚内战中采取的军事行动,俄军从2015年9月30日开始向叙利亚反政府武装展开空袭。在此之前俄罗斯已经向叙利亚政府提供武器,俄罗斯的军事行动也得到叙利亚政府同意。


Striktní vyhodnocování.

V "striktním vyhodnocování" jsou argumenty funkce vždy zcela vyhodnoceny před tím než jsou na funkci aplikovány (aplikace argumentů na funkci je v imperativních jazycích často označována jako volání funkce s danými argumenty).

Volání hodnotou.

"Volání hodnotou" je nejčastější vyhodnocovací strategie, používaná například v jazyce C. Při volání hodnotou je argument výrazu vyhodnocen a výsledná hodnota je přiřazena k odpovídající proměnné ve funkci (obvykle zkopírováním hodnoty na nové místo v paměti). Pokud je dovoleno, aby funkce, nebo procedura mohla přiřadit hodnoty svým argumentem, tato hodnota je přiřazena pouze lokální kopii. To znamená, že cokoliv volající pomocí argumentů odevzdal funkci má po vrácení z volání funkce volající v rozsahu platnosti nezměněny.

Volání referencí (odkazem).

"Volání referencí" je způsob vyhodnocování používaných v některých jazycích (například C++), kde proměnné a některé jiné hodnoty, nazývané "l-hodnotou" (anglicky "l-value"), musí vždy odkazovat na nějaké místo v paměti. V těchto jazycích některé funkce jako své argumenty akceptují pouze l-hodnoty. S l-hodnotou se musí vždy zacházet jako s referencí a musí být předána funkcí "pomocí hodnoty". Tělo funkce může pak manipulovat s obsahem odkazovaných buňky paměti, změnou hodnoty na kterou l-hodnota ukazuje ve rozsahu platnosti volajícího.  V jazycích, které používají neomezované ukazatele namísto nebo spolu s referencemi, je "volání adresou" variant k volání referencí, kde reference je neomezený ukazatel.  Některé jazyky používají reference, nebo ukazatele jako zvláštní hodnoty. Například ML má "ref" konstruktor, jazyk C intenzivně využívá ukazatele. V těchto jazycích je "volání referencí" nebo "volání adresou" může být použito jako způsob předání hodnoty reference, nebo hodnoty ukazatele jako argumentu funkce.

Nestriktní vyhodnocování.

V "nestriktním vyhodnocování" nejsou argumenty funkce vyhodnocovány, dokud nejsou právě použity při vyhodnocování těla funkce.

Normální vyhodnocování.

"Normální vyhodnocování" je vyhodnocovací strategie, kde je při aplikování funkce redukovaná ta funkce, která je nejvíce venku, aniž by byly vyhodnoceny funkční argumenty. Od "volání jménem" se liší tím, že se nevyhodnocuje vnitřní tělo nepoužívání funkce.

Volání jménem.

Vyhodnocování "volání jménem" je zřídka implementováno přímo, ale často je použito při uvažování nad teoretickými vlastnostmi programů a programovacích jazyků. Při vyhodnocování "voláním jménem" nejsou argumenty funkce vůbec vyhodnocovány – spíše jsou argumenty funkce přímo nahrazeny ve funkčním těle. Když argument není vůbec použit, tak se nikdy nevyhodnotí. Když je argument používán několikrát, tak je vždy znovu vyhodnocován. Z tohoto důvodu se sémantika volání jménem obvykle implementuje "voláním dle potřeby".

Volání dle potřeby.

"Volání dle potřeby" je paměťová vyhodnocovací verze "volání jménem". Když je poprvé vyhodnocen argument funkce, tak se jeho hodnota uloží. Při dalším vyhodnocování se použije uložená hodnota. Když je argument používán dvakrát nebo vícekrát, tak je volání podle potřeby téměř vždy rychleji než volání jménem. V jazyce, který má "čisté" výrazy (bez vedlejších efektů), toto dává stejné výsledky jako při volání jménem.  "Volání dle potřeby" lze použít pouze v jazycích, které zaručují referenční transparentnost – například v deklarativních, nebo funkcionálních jazycích. Při použití imperativních jazyků toto není zaručeno na 100 % (protože vyhodnocování výrazu závisí na stavu, ve kterém se program nachází – ve výrazu se může měnit hodnota globální proměnné a při každém vyhodnocení může mít tento výraz jinou hodnotu).

Vyhodnocovací strategie (nebo také redukční strategie – pojem se typicky používá ve funkcionálních jazycích) v programovacím jazyce je množina pravidel (většinou deterministických), která definuje způsob vyhodnocování výrazů. Důraz je obvykle kladen na funkce a operátory – vyhodnocovací strategie definuje, kdy a v jakém pořadí jsou vyhodnocovány argumenty funkce, a kdy a jakým způsobem jsou ve funkci nahrazovány.

在计算机科学中,求值策略(英语:Evaluation strategy)是确定编程语言中表达式的求值的一组(通常确定性的)规则。重点典型的位于函数或算子上——求值策略定义何时和以何种次序求值给函数的实际参数,什么时候把它们代换入函数,和代换以何种形式发生。经常使用用来研究函数的形式系统λ演算来建模求值策略,这里它们通常叫做归约策略。求值策略分为两大基本类,严格的和非严格的,基于如何处理给函数的实际参数。一个语言可以组合多种求值策略;例如C++组合了传值调用和传引用调用。多数语言对布尔表达式和codice_1语句使用某种形式的非严格求值。


Vývoj a představitelé.

Sociologie vědy se vyvinula přibližně v 80. letech 19. Století, ale až do počátku 40. let 19. století byla součástí sociologie vědění. Mezi nejvýznamnější představitele této doby patří Karl Marx, Max Scheler, Karl Mannheim, Helmuth Plessner, György Lukács nebo Ludwik Fleck, který přesunul pozornost sociologie vědy ke zkoumání skutečných vztahů mezi vědci a vědeckými komunitami, a také Florian Witold Znaniecki a John Desmond Bernal.

R. K. Merton.

Nejvýznamnější osobností sociologie 30. až 50. let 20. století byl Američan Robert King Merton, jehož strukturální funkcionalismus zásadně ovlivnil nahlížení na vědu. Merton je rovněž považován za zakladatele sociologie vědy. Navýšil základ studie vědy daný Durkheinem a Weberem natolik, že bylo možné začít připravovat a provádět první empirické výzkumy. Zaměřoval se na vědu jako na systém složený ze struktur a zejména na institucionální rámec vědy. Formuloval základní sociální normy, které řídí vědeckou činnost:  Sociologií vědy se Merton zabývá ve svém díle "Social Theory and Social Structure" (1949). Dalším významným sociologem této doby byl Bernard Barber, jehož "Science and The Social Order" (1953) je považováno za první systematickou práci ze sociologie vědy.  V 60. letech 20. století byla sociologie vědy zařazena mezi samostatné disciplíny a to jak z výzkumného, tak i z akademického pohledu. Hlavní příčinou bylo častější uplatňování kvantitativních postupů a rozšíření oblastí, ve kterých je bylo možné implementovat (Eugene Garfield, Derek John de Solla Price). Dále bylo zkoumáno rozvrstvení ve vědeckých komunitách. Mertonovi žáci Harriet Zuckermannová, Jonathan R. Cole a Stephen Cole založili své pojetí na předpokladech, že vědci jsou hodnoceni na základě výsledků své práce a že ve vědě je nezpochybnitelné, který výsledek je dobrý.

Sociologie vědy.

Změna paradigmatické struktury západní sociologie v 70. letech znamenala i zásadní změnu v sociologii vědy. Na základě fenomenologické sociologie, interpretativní sociologie, modernizované sociologie vědění a postpozitivistické filosofie vědy (Thomas Samuel Kuhn, Michael Polányi, Paul Karl Feyerabend) byla ustanovena kognitivní sociologie vědy, jejíž hlavní inspirací byl tzv. silný program sociologie vědy reprezentovaný Davidem Bloorem. Bloor se snažil obrátit pozornost sociologie od vědeckých institucí k samotnému vědeckému poznání. Formuloval zásady silného programu sociologie vědy:  Sociologií vědy se Bloor zabývá ve svém díle "Knowledge and social imaginery" (1976). Přírodní vědy a matematika přestaly být v 70. letech privilegovány a začaly být studovány stejně jako sociální vědy. Na základě etnometodologie se dostávalo více zájmu etnografickým studiím vědeckých společenství. Zakladatelem etnometodologie, která se zabývá výzkumem „metod“, kterými lidé dávají svému životu smysl, byl Harold Garfinkel. Rozvinulo se tvrzení, že vědecké zkoumání není odrazem skutečností ve vnějším světě, ale jen výsledkem konsensu vědecké komunity. Karin Knorrová-Cetinová rozlišuje ve vývoji vztahu mezi společností a vědou 3 fáze: kauzální pojetí podmíněné myšlenkami Marxe a Mannheima; konsensuální pojetí, které se zaměřuje na způsoby dosahování shody a antropologický přístup, který zkoumá reálné situace v laboratořích, pracovnách, ústavech.

Empirický program relativizmu.

V 70. letech byl na univerzitě v anglickém městě Bath založen nový program sociologie vědy, který se nazývá "Empirický program relativizmu" (angl. Empirical program of relativism). Nejvýznamnějšími představiteli jsou Harry M. Collins a Trevor Pinch. Hlavním cílem tohoto programu bylo ukázat, že vědecké poznatky (Fyziky, Chemie, Biologie) jsou výsledkem často i neracionálních postupů při dosahování vědecké shody. Neexistuje sociální kontext a vědecký obsah. Vědecký obsah je sociální. Ve své knize "The Golem: What You Should Know About Science" (1993), Collins a Pinch zkoumají s menším důrazem na kauzalitu a větším důrazem na symetrii popisu, jak vědci sledují pravidla a zákonitosti při provádění experimentů a vědecké praxi. Podle autorů jsou průběh i výsledky experimentů podstatně ovlivněny sociálními faktory. Ve své knize popisují několik kontroverzních vědeckých experimentů, jak byly vnímány společností, a jak také veřejné mínění ovlivnilo jejich vývoj. Poukazují na různé experimenty, které „ověřily“ teorii relativity, studené fúze, Pasteurovy experimenty o tzv. „spontánní generaci“ (orig. génération spontanée) a jiné další. Ukazují, že věda není jen v metodách, zpracování dat, experimentování a zveřejňování výsledků. Každý vědecký předmět se musí vypořádat s egem, politikou, touhou a ochotou dělat vědu.  Actor-network teorie Na přelomu 80. a 90. let se zviditelnili Michel Callon, John Law a Bruno Latour tzv. teorii sítí-akterů (actor-network theory). Tato teorie je založena na představě, že všichni lidé, zvířata i věci jsou propojeny v heterogenních sítích, přičemž na všechny subjekty i objekty je nahlíženo rovnocenně. Tento systém je výrazně inspirován symbolickým interakcionalismem, francouzským postkulturalismem, teorií organizací atd. a uplatnil se i v mnoha dalších disciplínách.

Česká sociologie vědy.

V Čechách a na Slovensku se sociologii vědy nevěnovala přílišná pozornost. Nejvýznamnější jsou práce Arnošta Bláhy, Václava Lamsera, Ireny Dubské, Jaroslava Kapra, Zory Bútorové, Ivana Dianiška, Miloslava Petruska a Josefa Alana.

Disciplíny.

Sociologie vědy zahrnuje makrosociologii (vztah vědy a společnosti, makrostrukturální determinace vědy, vliv politického režimu a duchovní atmosféry na vědu, prestiž vědy) i mikrosociologii (struktura vědeckých komunit, invisible college). Dalšími tématy, na která se sociologie vědy zaměřuje, jsou např. etika vědy a controversy studies.

Sociologie vědy je sociologická disciplína, zaměřující se na sociologickou podmíněnost vědeckého poznání, vztahy vědy k ostatním sociologickým institucím, společenské působení vědeckých poznatků a jejich aplikací.

科学知识社会学(sociology of scientific knowledge,缩写为SSK)是将科学作为一种社会活动来研究,特别是关于“科学的社会条件和影响,以及科学活动的社会结构和过程。” 科学无知社会学是科学知识社会学的补充。 为了进行比较,知识社会学研究人类知识的影响,以及关于社会和知识与产生知识的社会环境之间关系的主流观点。


Popis.

Alamandy jsou dřevnaté liány nebo vzpřímené keře, ronící bílý latex. Listy jsou jednoduché, v přeslenech nebo na horních nodech někdy vstřícné či střídavé. Na bázi řapíku jsou četné prstovité žlázky. Květy jsou velké a nápadné, uspořádané ve vrcholových nebo zdánlivě úžlabních, chudokvětých chocholících. Kalich je hluboce členěný na 5 obvykle silně nestejných, lupenitých laloků. Koruna je žlutá nebo výjimečně purpurová ("Allamanda blanchetii"), nálevkovitá. Okraje korunních laloků se překrývají směrem doleva. Tyčinky jsou zanořené v úzké části korunní trubky a mají velmi krátké nitky. V květech je dužnatý, miskovitý, celistvý nebo lehce pětilaločný nektáriový terč. Semeník obsahuje jedinou komůrku s mnoha vajíčky. Čnělka je nitkovitá, zakončená hlavatou, krátce dvoulaločnou bliznou. Plodem je kulovitá, eliptická nebo zploštělá, ostře ostnitá tobolka pukající 2 chlopněmi. Obsahuje mnoho zploštělých semen. Semena jsou křídlatá nebo mají blanitý okraj.

Rozšíření.

Rod alamanda zahrnuje 15 druhů. Je rozšířen v tropické Americe od Mexika po Argentinu. Alamanda počistivá roste zplaněle i v jiných částech tropů, např. na Karibských ostrovech, Floridě, Myanmaru, Thajsku nebo Indii.

Taxonomie.

Rod "Allamanda" je v rámci čeledi "Apocynaceae" řazen do podčeledi "Rauvolfioideae" a tribu "Plumerieae". Mezi příbuzné rody ze stejného tribu náleží např. rody "Cerbera", "Plumeria" a "Thevetia".

Obsahové látky a jedovatost.

Alamandy jsou jedovaté. Alamanda počistivá obsahuje plumericin, látku s dráždivým účinkem na trávicí trakt. Je obsažena v kůře, šťávě, listech i plodech. Rostlina při požití způsobuje zejména břišní křeče a průjem.

Význam.

Alamanda počistivá ("Allamanda cathartica") je pěstována v tropech celého světa jako okrasná liána. Řidčeji jsou pěstovány i jiné druhy, zejména keřovitý druh "Allamanda schottii" nebo purpurově kvetoucí "Allamanda blanchetii". Existují i okrasné kultivary, například plnokvěté formy alamandy počistivé. Kříženec neznámého původu, "Allamanda" 'Cherries Jubilee', má velké, růžovopurpurové květy. Alamanda počistivá je používána v domorodé medicíně tropické Ameriky při ošetřování různých neduhů. Lze se s ní setkat ve sklenících českých botanických zahrad.

Alamanda ("Allamanda") je rod rostlin z čeledi toješťovité. Jsou to liány a keře s přeslenitými jednoduchými listy a velkými, žlutými nebo výjimečně purpurovými květy. Rod zahrnuje 15 druhů a je rozšířen v tropické Americe. Nejznámějším zástupcem je alamanda počistivá, pěstovaná v tropech celého světa jako okrasná liána a využívaná v domorodé medicíně.

黄蝉属(学名:"")是夹竹桃科的一个属,是一种热带灌木,原生于美洲,从墨西哥到阿根延都有分布。此属学名为「"Allamanda"」,以表对瑞士植物学家弗雷德里克-路易·阿拉曼德(Frédéric-Louis Allamand)的敬意。该花也是古晋北市之市花。