Název.

Vlastní název "Tlingit" znamená „Lid přílivu a odlivu“. Zastaralý název "Kološ", který pro ně používali především ruští kolonisté Aljašky. pochází aleutského "kulut'ruaq" „ti s ozdobami ve rtech“.

Jazyk.

Tlingitský jazyk je zařazován do jazykové rodiny na-dené, mezi nimiž má izolované postavení. V současné době jím hovoří asi 15 000 osob a je vyučován i na školách. Nejblíže příbuzný je mu dnes již prakticky vymřelý jazyk Eyaků, kteří žijí severněji na pobřeží Aljašky.

Rozšíření.

Tlingité dosud žijí na svém kmenovém území, od severní části Britské Kolumbie po pobřeží střední Aljašky a na přilehlých Alexandrových ostrovech. Jejich střediskem je zejména Sitka, kde sídlí kmenová rada a další organizace.

Získávání potravy.

Hlavním zdrojem potravy byl pro Tlingity sezónní, ale velmi vydatný rybolov v době tahu lososů. Kromě šesti druhů tichomořských lososů lovili i halibuty, korušky a jiné ryby. Z moře získávali i další potravu v podobě mlžů, ježovek, krabů i mořských řas. Na souši sbírali bobule, kořínky a cibulky rostlin i vejce mořských ptáků. Lov měl jen doplňkový charakter, nejčastější kořistí byli lachtani, baribalové, jeleni a kamzík bělák. Zdrojem potravy byly i velryby, na rozdíl od sousedních Mahaků a Nútků je však Tlingitové nelovili, zpracovávali jen uhynulé nebo na pobřeží uvízlé jedince.

Obydlí.

Tlingitové žili usedle. Po většinu roku obývali vesnice, tvořené dlouhými domy z hrubě tesaných prken se sedlovou střechou a štítem zdobeným malbami a totemovými sloupy. Totemové sloupy však často stávaly i stranou od obydlí. V každém domě žili příslušníci jednoho matrilineárního rodu se svými otroky, které získávali v bojích se sousedními skupinami, hlavně Cimšjany a Sališi. Vnitřní zařízení domu tvořilo jedno nebo více ohnišť, palandy na spaní a dřevěné bedny, v nichž byly ukládány oděvy i zásoby jídla. Místa na palandách u vchodu byla vyhrazená dětem a otrokům, nejváženější lidé spali v zadní části domu.

Řemesla a umění.

Řezbářství.

Z řemesel bylo nejvýznamnější řezbářství, k němuž patří i výroba totemových sloupů. Pomocí seker a teslic z kamene, mědi a paroží vyřezávali až 50 metrů vysoké totemové sloupy, ale i drobné předměty denní potřeby - lžíce, dýmky, krabičky či rukojeti nožů. Mistrovským dílem byly i jejich kánoe, dlabané z celých kmenů jedle douglasky nebo cedru. Mohly měřit 30 - 60 metrů, byly bohatě zdobené malbou i řezbou a pádlovalo se na nich vestoje. Znali dokonce i jednoduché lodní plachty z hustě tkaných rohoží, které zřejmě převzali od příbuzných Haidů. Tlingitové na těchto kánoích podnikali plavby podél celého severozápadního pobřeží nebo na Ostrovy královny Charlotty, podle neověřených zpráv cestovali v minulosti za obchodem i do Asie, na Kamčatku či Sachalin. Vytvoření významného uměleckého díla si v minulosti cenili stejně jako zásluh získaných v boji.

Textilní výroba a oděv.

Tlingité znali tkaní na jednoduchém vertikálním stavu. Z vlny kamzíka běláka, psích chlupů a jemných proužků lýka tkali pláště a pokrývky zvané podle jedné skupiny Tlingitů "chilcat" (čilkatské pokrývky). Měly černobílou, případně černožlutou barevnost a byly zdobeny obrazy zvířat - kosatky, krkavce, orla nebo medvěda (jejichž zobrazení najdeme i na totemových sloupech). K oděvu dále patřila kožená nebo tkaná tunika, kožené legíny, mokasíny a kónický klobouk pletený ze smrkových kořínků. Muži i ženy měli propíchnuté uši a nosní přepážku, v nichž nosily ozdoby z perleti nebo leštěné mědi. Oblíbené bylo rovněž tetování, především u mužů. Jeho vzory byly podobné jako na pokrývkách.

Obchod.

Tlingitové už před příchodem bělochů vynikali jako obchodníci, artiklem směnného obchodu byly zejména vlněné pláště, kánoe a rybí tuk, ale znali i skutečná platidla - perleťové ulity ušní a měděné šítky.

Společenský systém.

Navzdory tomu, že neznali zemědělství dosáhli Tlingitů stupně vysoce organizované otrokářské společnosti. Tlingitská společnost se primárně dělila na dvě exogamní moiety Orly a Krkavce. Nezávislé na tomto dělení bylo sekundární rozdělení na přibližně 20 teritoriálních klanů "kwáans" (např. Chilkatové, Yakutatové, Sitkové aj.). Příslušnost k moietám i ke klanům byla matrilineární. O výchovu dětí se kromě matky starali dědeček a strýcové z matčiny strany, otec i s dětmi hrál, ale nevychovával je. Funkce náčelníků byly dědičné a vytvářely v rámci společnosti uzavřenou třídu, jakousi obdobu šlechty. Náčelníci používali vlastnické značky, jimiž označovali své domy, kanoe či loviště ryb a často je nosili vytetované na těle. Každý dlouhý dům měl navíc dědičnou rodinu "správců", kteří v něm měli vedoucí postavení a soudní pravomoc.

Náboženství.

Náboženstvím Tlingitů byl původně šamanismus, později převzali od bělochů křesťanství, většinou pravoslavní, v průběhu konce 19. a počátku 20. století někteří přešli i protestantským církvím. Podobně jako ostatní severozápadní indiáni pořádali v zimním období Tlingitové slavnosti "potlač" (z toho "potlach" českých trampů), při nichž náčelníci vystavovali na odiv své bohatství a hostili obyvatele sousedních vesnic. Předvádění bohatství se však někdy zvrhlo i v okázalé ničení vlastního majetku a nabýval podobu jakési soutěže v pohrdání majetkem mezi hostitelem a jeho hosty. Tehdy také propouštěli na svobodu otroky a probíhaly slavnosti iniciace mladých mužů a dívek. Při těchto slavnostech se pořádala představení tanců a zpěvů, spojená s šamanskými rituály. Uplatnily se při nich i nádherné vyřezávané masky zvířat a duchů, z nichž některé byly otevírací nebo dvojité. Tanečník mohl masku rychle rozevřít, takže se pod ní objevila maska druhá nebo tanečníkova vlastní tvář. Takto mohli tanečníci sehrát i mýty, v nichž se lidé proměňují ve zvířata a naopak. Uctívaní duchové: Hromový pták, Vydří muž "Koošda" a Krkavec "Jélk" (často nesprávně označovaného jako Havran), který byl nenapravitelným šibalem, šprýmařem, ale zároveň i stvořitelem světa a kulturním hrdinou.

Historie.

Tlingitové žijí na svém území podle odhadu archeologů až 10 000 let. Roku 1741 byli objeveni expedicí Vituse Beringa. Koncem 18. stol. s nimi navázala styk Rusko-americká společnost Grigorje Šelichova, jejíž nákupčí od Tlingutů vykupovali kožešiny mořských vyder. Zároveň mezi nimi začali Rusové šířit pravoslavné křesťanství. Roku 1799 založil ředitel Rusko-americké společnosti Alexandr Baranov na ostrově Sitka stejnojmennou pevnost, která se stala základem vznikající kolonie Ruská Amerika. Tlingité se v průběhu 19. století proti kolonistům často bouřili, nejvýznamnější byla válka náčelníka Katleana z roku 1802. Tlingité byli vynikající válečníci. Do boje si muži oblékali dřevěné přílby a krunýře z tuhé kůže nebo dřevěných tyček. Ze zbraní byly oblíbené nože, kyje, luky a šípy. Jedním z důvodů, které způsobily prodej Aljašky Spojeným státům roku 1867, byla neschopnost Rusů řešit neustálá povstání Tlingitů.

V současnosti.

Současnou populaci tvoří asi 15 200 osob, z nichž většina vedle angličtiny ovládá i tlingitský jazyk. Pracují často ve dřevozpracujícím či rybářském průmyslu. Jsou mezi nimi i vynikající umělečtí řezbáři, sochaři a návrháři, vycházející z tradičního umění.

Tlingitové (Tlingit, Kološ) jsou etnická skupina severoamerických indiánů žijící na západním pobřeží Kanady a Aljašky. Jsou to typičtí zástupci kultury severozápadního pobřeží.

特林吉特人(英语:Tlingit 或 ;也写作 Tlinkit)或译特林基特人,是北美洲太平洋西北海岸原住民的一支,他们自称为 Lingít(),其意思是“潮汐之人。其俄语名称“Колоши”(来自Sugpiaq-Alutiiq语“kulut'ruaq”,指的是女人们用的唇饰)和德语名称“Koulischen”历史上也曾用到,例如格里戈里·切利科夫1796年绘制的俄属北美地图上就曾出现这些名字。


Princip a působení hipoterapie.

Hipoterapie je fyzioterapeutická metoda, která působí na klienta prostřednictvím pohybových impulzů, vznikajících při koňské chůzi. Centrální nervový systém pacienta je tak ovlivňován přes působení na periferii. Přenosem impulzů přes koňský hřbet na klienta, který na koni sedí či zaujímá jinou, jeho možnostem odpovídající polohu (vleže na břiše, s oporou o předloktí atd.), dochází k oslovení centrálního nervového systému – mozku. Ten musí nejen zpracovat vjemy o změnách, které nastávají při kontaktu s pohybujícím se koňským hřbetem, ale i vyslat adekvátní rozkazy k tomu, aby organizmus reagoval správně a v rámci rovnovážných reakcí. Díky tomu, že kůň má velice podobný pohybový stereotyp chůze jako člověk, nutíme tak centrální nervový systém pohybově znevýhodněného člověka zpracovávat a vysílat vjemy a příkazy, které by za normálních okolností vysílal při lidské chůzi. Je tak možno docílit pokroků právě v rehabilitaci pohybu u dětí i dospělých tam, kde je postižena koordinace, rovnováha a vývoj vzpřimování.  Hipoterapie může také působit preventivně tam, kde z důvodu onemocnění dochází k degeneraci či přerušení nervových drah, řídících pohyb. Čím déle je možnost organizmu připomínat jeho správnou funkci, tím více se oddálí negativní vliv degenerativních onemocnění či následků úrazu na hybnost člověka. Zároveň se připravují vhodné podmínky pro aplikaci klasických fyzioterapeutických metod (např. Vojtova metoda), kterými má být vždy kvalitní hipoterapie doplněna.  Nesmírná výhoda metody spočívá v cyklickém opakování pohybového vzorce a v realizaci celé stimulace v prostoru. Jiný podobný prostředek, který by umožňoval klientovi po dobu terapie stimulaci zdravého pohybu na bázi bipedální lokomoce (tj. chůze) ve fyzioterapii v současnosti, není k dispozici. Je-li bráno v úvahu navíc kladné působení přírodního prostředí a pozitivní ladění psychiky klienta při terapii s koněm, k dispozici je metoda, která umožňuje dosáhnout velmi kvalitního léčebného efektu za téměř vždy nadšené spolupráce klienta.  Hipoterapie probíhá na koni se speciálním výcvikem pod vedením fyzioterapeuta či ergoterapeuta s písemným souhlasem lékaře.

Anglický překlad.

Hippotherapy. Slovo vzniklo složením slov HIPPOS (řecky kůň) a THERAPY (terapie)

Hipoterapie je obor hiporehabilitace, fyzioterapeutická metoda využívající jako pomůcku speciálně připraveného koně, konkrétně pohybu jeho hřbetu v kroku. Tento pohyb je střídavý, rytmicky a cyklicky se opakuje. Nabízí multisenzorickou aferentní stimulaci, která přímo ovlivní motorické chování klienta aktivací všech úrovní centrální nervové soustavy. Výsledkem je facilitace reparačních procesů na úrovni neurofyziologické a psychomotorické. Variabilita využití poloh při respektování posturálních schopností klienta ovlivní posturu, hrubou i jemnou motoriku. Sekundárně je možné využít hřbet koně k polohování.

马术治疗(Equine-assisted therapy)简称EAT,包括了许多和马或马属动物有关的治疗活动,目的是为了促进人的身体及心理健康。马术治疗会用到马术的技巧,在古代就已开始使用,一直到1960年代才在现代的身体健康议题探讨马术治疗,而1990年代开始将马术治疗用在心理治疗上。有关马术治疗应用在身体健康研究之系统综述一直到2007年才开始,不同研究者的研究缺乏共通术语及标准化,也让元分析不易进行。因为没有高水准的研究评估马术治疗在心理治疗上的效用,目前学界的立场是不应该用马术治疗来取代有实证的精神心理治疗,也不适合因马术治疗而分散用在精神心理治疗上的资源。


Role v "How I Met Your Mother".

Barney Stinson je jedna z hlavních postav v seriálu Jak jsem poznal vaši matku. Je pravým opakem nejlepšího kámoše, Teda Mosbyho (který ho pokaždé, když to Barney vysloví, opraví, že ve skutečnosti je jeho nejlepším přítelem Marshall), který se chce usadit. Stinson tak vytahuje mnoho strategií, aby pomohl Tedovi setkat se s ženami. Během několika sérií seriálu se čtyři hlavní postavy daly dohromady, Ted začal chodit s Robin Scherbatsky a Tedův spolubydlící Marshall Eriksen se zasnoubil (a později i oženil) s Lily Aldrin. To zanechalo Stinsona jako jedinou postavu bez přítelkyně (dlouhodobé) a podle Neila Harrise je to právě ten důvod, proč byl Stinson "rozčílený", že ostatní přátelé jsou ve vztahu. Hlavní režisér odpovědný za obsazení herců do seriálu, Megan Branman, si pozval Harrise na casting, aby si ho vyzkoušel. Harris předpokládal, že si ho pozval hlavně proto, že byli přátelé a nevěřil, že by měl možnost získat tuto roli. Na zkoušce si měl představit, že je "členem vojenského komanda" při hraní Laser tagu. Harris předvedl několik akrobatických kotoulů, mlátil do židle a třískal do zdi. Producenty z CBS to natolik pobavilo, že Harrisovi rychle nabídli účast na natáčení. Harris získal za tuto roli několik nominací na ceny.

Charakter.

Harris popisuje Barneyho jako muže, který "rád tvoří šílené situace a potom nečinně sedí a sleduje, jak se to všechno vyvíjí". V seriálu je třicátník Barney známý sukničkář, který téměř vždy nosí stylový oblek (výjimkou jsou pohřby, když chtěl sbalit holku co nesnášela chlapy v obleku a když na tom byl opravdu špatně, protože zjistil, že žena se kterou přišel o panictví byla podplacena jeho bratrem), má rád děvčata a je kdykoliv připraven jim "pomoct". Má sklon využívat situací a rád manipuluje s lidmi, aby se situace obrátila v jeho prospěch. Je také velmi soutěživý typ a své "výzvy", které bývají občas velmi zajímavé, se snaží dokončit, jen aby vyhrál; ne však vždy se mu podaří zvítězit. Je často tvrdohlavý a snaží se stát si za svým ať se děje co se děje. Ačkoliv ho televizní pořad "The Early Show" z dílny CBS nazval jako "naprosto zbaveného morálky", Barney žije knihou Bro Code, ve které jsou jeho vlastní pravidla. Navzdory jeho celkově spornému charakteru, podle tvůrce Craiga Thomase, je Barney "křehký člověk, který se opravdu bojí být sám. Usiluje hlavně aby ho lidi měli rádi, byl pro ně důležitý a měl stoupence, kteří ho poslechnou na slovo."  Také Barney, stejně jako Neil Patrick Harris, který ho ztvárňuje, je iluzionista. Do jeho oblíbených kouzelnický triků, jak se zdá, patří oheň, který jeho přátelé očividně nesnáší (jak jsme mohli vidět v desátém dílu druhé série "Single Stamina" nebo ve čtvrtém dílu čtvrté série "Intervention"). Barney je používá hlavně proto, aby sbalil ženu. Jeho nejběžnější metodou jak sbalit dívky je však vypracované (a také nepravdivé) historky o sobě a někdy se dokonce vydává i za někoho jiného (např. v epizodě "Pravda nebo zvěř" se vydával za Neila Armstronga).  Barneyho jsme také mohli vidět, že měl problémy s hazardem, které se snaží držet pod kontrolou. Jak podlehl jsme mohli vidět v dílech jako Atlantic City (kde měl také své čínské přátelé) nebo Monday Night Football. Mimoto se často zobrazují jeho metrosexuální vlastnosti – užívá si pedikúru, velmi dobře se vyzná v módě a gurmánských jídlech. Je také velkým fanouškem baseballového týmu New York Mets.  Co se týče talentu, je Barney obdařen výmluvností, důvtipem a velkou kreativitou. Má velmi dobré kontakty se zámožnými lidmi a mluví několika cizími jazyky, mluví ukrajinštinou se svým krejčím a nejméně dvakrát mandarínsky a korejsky v obchodních záležitostech s neznámými severokorejci. V několika dílech jsme mohli vidět, že je dobrý v hraní na klavír stejně jako Ted a Marshall. Často se zdá, že umí předvídat lidské chování a toto pak využívá v situacích, aby se obrátila v jeho prospěch (a hlavně pak aby získal dívku). V několika epizodách nám také předvádějí další Barneyeho bláznivé schopnosti, jako jeho fyzickou zdatnost, když dokončil New York City maraton bez jediného dne tréninku nebo dobrou paměť a odhad, když správně hádal ceny zboží v soutěži "Price is Right" a nemožnost vypadat špatně na fotografiích (kterou lze ale neutralizovat podáním koriandru, který nutí Barnyeho ke kýchání (díl "Say Cheese")).

Dětství a rodina.

Barneyeho rodinný život jsme mohli vidět ve flashbacku dílu "Showdown". Ukazoval Barneyeho matku ( ztvárněnou Frances Conroy, mladší hlas patřil herečce Megan Mullally), která byla promiskuitní ženou a tvrdila, že jeho otec je Bob Barker, dlouhodobý moderátor pořadu "The Price is Right". Barney má bratra, Jamese (hrál ho Wayne Brady), který je na rozdíl od Barneyeho černoch a homosexuál. V dílu "Robin 101" bylo naznačeno, že Barneymu byla v dětství diagnostikována hyperaktivita s poruchou pozornosti. Při jedné příležitosti se zmínil o své mladší sestře, kterou jsme ale doposud nemohli na obrazovkách vidět.

Dospělý život před rokem 2005 (Vyprávění).

V epizodě " Večer plný her ", se ukazuje, že Barney byl nevinný, idealistický mladík, který chtěl vstoupit do mírových sborů se svou první vážnou přítelkyní Shannon. Když ho opustila pro muže v obleku, sukničkář, James zařídil pro třiadvacetiletéhoé bratra Barneyeho možnost přijít o své panictví, s máminou přítelkyní, Rhondou "Učitelkou sexu". Poté, co se vyspal s Rhondou a věřil, že spokojený ní se stal podobně jako oblek na sobě, sukničkář, dokonce jít tak daleko, že přijala některé jeho soupeře fráze. s ním měla nejlepší sex. Dal se na dráhu sukničkáře. Barney také ukázal, že měl hrozný problém s hazardem. Nicméně, ujišťuje partu, že to není problém, protože je tak v tom velmi dobrý. Jak bylo odhaleno v epizodě " Atlantic City ", že přišel o jeho celoživotní úspory v čínské hře. Také zřejmě prohrává všechny sázky na Super Bowl. Barney se nezastaví před ničím, aby vyhrál sázku, i kdyby to mělo trvat roky za pouhých 10 dolarů.

V seriálu (2005-teď).

Zatímco Barney je na pohled bezohledný a tvrdý muž, velkorysé srdce není tak často zřejmé, a není vždy odsunuto do vyprávění. Když se Marshall a Lily rozešli, Barney odlákává ženy od Marshalla, aby mohl zůstat věrný ženě, kterou miluje. Ukázalo se, že to byl Barney, kdo přesvědčil Lily, aby se vrátila do New Yorku, Koupil jí i letenku domů. Barney se ve čtvrté sérii zamiluje do Robin. Ve finále sezóny čtyři on a Robin přišel k tomu, že se milují navzájem, ale ze strachu to před partou tajili a řešili to větou "Vyřešíme to později.". Na začátku se 5.série se zase rozejdou a Barney se vrátí v původní podobě. Je také známo, že píše blog, což je narážka na roli Harrise v Doogie Howser.

Kariéra.

Barneyho zaměstnání bylo plně odhaleno až ke konci 9. série, do té doby v podstatě nic. Ačkoli pracuje pro společnost (Altrucell) o níž víme, že je největším světovým výrobcem žluté chlupaté látky na tenisové míčky (třebaže budoucí Ted řekne, že její hlavní zisk pochází z jiných, méně neškodných zdrojů, jako jsou těžba dřeva, těžba ropy, výroba ručních zbraní, tabákových výrobků, zemědělství a výroby atomových hlavic). V 3. sezóně epizodě " Pavouk ", bylo uvedeno, že je dost dobrý přes lhaní, proto nesedí za křivé svědectví. Ve 4.sezóně, jeho společnost koupila Gigantickou národní banku (GNB) a následně se posunul do vedení banky, je předseda výzkumného výboru a používá stejnou kancelář, jakou měl i v 1.sérii. Říká že je pro firmu nepostradatelný. Přes to, řekl, že je větší pravděpodobnost, že ho jednoho dne vyloví z řeky bez zubů a otisků prstů, než aby ho vyhodili. Údajně se dostal pod útok ninjů v minulosti v práci. Jeho video životopis byl zveřejněn v období 4.sérii v epizodě " Dosnažitelné ". Ve 4.sérii epizodě " Jeee! "vůdce švédské architektonické firmy SVEN se odhalí že Barney je v čele výběrové komise pro Nové ústředí GNB. Je pravděpodobné, že "hledání výbor" byl prostě projektového týmu, který se podaří projekt návrhu nové budovy GNB, ale předseda komise není jeho hlavním zaměstnáním. Bez ohledu na svou profesi, Barney je zřejmě velmi bohatý a je nesporně nejbohatší z party. Žije v bytě a je dost bohatý na to, aby vlastnil dva televizory s úhlopříčkou 300 cm dodávané z Japonska, stejně jako drahé artefakty, včetně samurajského meče a vojáka Impéria Stormtroopera ze Star Wars filmů. Barney je fanoušek rockové skupiny AC / DC, Van Halen a Bon Jovi.

Hlášky.

V pilotním dílu Barney poprvé pronesl jeho nejznámější frázi: "Suit up!" (česky volně přeloženo jako "Nahoď oblek!"), kterou říká ostatním, aby si oblékli oblek. Frázi "Suit up!" viděl na letáčku výprodeje obleků v epizodě o jeho minulosti se Shanon. A podle tvůrce Thomase: "Toto je podpis Barneyeho. Myšlenka, že jeho oblek je nějaký druh oblečení pro superhrdiny, která ho odlišuje od ostatních." Fráze je opakovaná v mnoha dílech a často je upravovaná k jakémukoliv oblečení, které Barney nosí, jako třeba "Flight suit up!" (česky volně přeloženo "nahoď letecký oblek!"), když říká Tedovi, aby byl jeho wingman (parťák) na Halloween a v mnoha dalších situacích. Kromě "Suit up!" často říká "Legendary!" (česky legendární). Toto slovo také často rozděluje větou "Wait for it" (česky počkej si) mezi slabikami dlouhého slova. Druhá série byla zakončena Barneyeho příslovím "It ́s gonna be Legen – wait for it..." a třetí byla zahájena s dokončením "...dary!"  V seriálu Barney často přistupuje k atraktivním ženám s Tedem a ptá se: "Haaaaaaave you met Ted?" (česky "Uuuž se znáš s Tedem?"), aby našel způsob jak začít rozhovor. Thomas říká, že tato fráze je převzata ze skutečného života, kdy jeho bývalý přítel používal podobnou frázi, aby se seznámil s ženami. Také je pro něj charakteristická fráze "Daddy's Home" (česky doslova "Taťka je doma"), kterou používá při velkolepém vstupu do místnosti a fráze "True Story" (česky "Pravdivý příběh" nebo také "čistá pravda"), kterou ukončuje příběhy či teorie, které jsou všeobecně smyšlené.  Barney také říká často říká své "awesome" (česky "boží"), následované "True story". Také kdykoliv je tázán na to, kde a jak pracuje, odpovídá s posměchem "Please" (česky "Prosím tě"). Jeho bratr James odpověděl podobně, když byl dotazován, jakto že jsou oba jiné rasy. Barney si často vymýšlí statistiky aby potvrdil, že jeho argumenty jsou pravdivé.  Barney často používá svou hlášku "I accept your challenge" (česky "Přijímám tvou výzvu") v prvních sériích kdy se někdo zmiňuje o něčem, co pravděpodobně není možné udělat. Od začátku čtvrté série si Barney tuto frázi upravuje na "challenge accepted" (česky "výzva přijata").

Barneyho teorie.

Citronová teorie.

Lemon law (Citrónové pravidlo) – Od chvíle kdy začne rande, máš 5 minut na rozhodnutí, jestli s tím člověkem strávíš celý večer.

Platinové pravidlo.

Klíč Platinové pravidlo, měli byste vědět, jak zní Zlaté pravidlo Bible: Miluj bližního svého. Nad ní je však ještě jedno pravidlo, a to je Platinové pravidlo, které zní: Nikdy, nikdy, nikdy nemiluj bližního svého.  Krok číslo 1 – Okouzlení: Zalíbí se vám a vy si řeknete, proč ne. Platinové pravidlo na mě neplatí. To je velká chyba.  Krok číslo 2 – Vyjednávaní: Rozhodnete se dívku svést. Osudová chyba.  Krok číslo 3 – Podlehnutí: Jste ve vztahu, nejhorší věci na světě.  Krok číslo 4 – Výhody: Takový vztah má samozřejmě výhody.  Krok číslo 5 – Bod zlomu: Brzo se ukážou nevýhody. Nebude moct dělat vtípky se svými kamarády, nebude se moct koukat po jiných holkách.  Krok číslo 6 – Prozření: Uvědomíte si, že jste udělali chybu.  Krok číslo 7 – Konfrontace: Už to nebude moct dál snášet, a tak následuje jediná možnost jak z takového vztahu zmizet. Rozchod. V normálním vztahu by to skončilo ale... Byl to vztah, který podléhal Platinovému pravidlu.Takže se připravte, že tenhle vztah, bude mít...  Krok číslo 8 – Následky: Den co den se bude muset s dotyčnou setkávat, a nepůjde tomu nijak zabránit. Neměli jste to dělat.

Graf Sexšílenosti.

Graf Sexšílenosti také bývá nazýván Funkce Wicky Madhousové. Nejhorší zónou grafu je zóna Shaly Galespiové.

Barney Stinson je fiktivní postava z amerického seriálu "Jak jsem poznal vaši matku", kterou vytvořili Carter Bays a Craig Thomas. Postavu ztvárnil Neil Patrick Harris.

巴尼·“巴拿巴”·斯廷森(英语:Barney "Barnabus" Stinson)是美国情景喜剧《老爸老妈的浪漫史》中的一个角色,由尼尔·柏德烈·夏里斯饰演。在片中巴尼看似是一个花花公子,常和朋友在酒吧聊天,顺便在酒吧寻找一夜情,但其实巴尼的个性本质上是善良的,他的好朋友们有泰德·莫斯比、马修·艾利克森、罗宾·什贝斯基和莉莉·艾尔德琳。其中他宣称他自己是泰德最好的朋友,常常和泰德一起在酒吧搭讪女性。他最爱的服装是西装,几乎每次出现都是穿着西装。


Účel.

Návrhový vzor fond uplatníme v případě, pokud potřebujeme větší množství instancí, které jsou časově náročné na vytvoření, ale nepotřebujeme jich mnoho zároveň. Namísto neustálé tvorby nových instancí použijeme ty, které jsme vytvořili již dříve a nyní nejsou nikým používané.

Popis fondu.

Abstrakce.

Pokud bychom si při pochopení návrhového vzoru fond chtěli pomoct abstrakcí z reálného světa, mohli bychom ho přirovnat k půjčovně kostýmů. Vyrobit si kostým je časově náročné, proto si raději nějaký vypůjčíme. Zároveň ho zpravidla chceme na jednorázové použití a bylo by hloupé ho vyhodit, když nám dal takovou práci. Jako ideální řešení se tedy jeví si ho vypůjčit. V půjčovně mají kostýmy hotové a ihned k dispozici. Když už kostým nepotřebujeme, vrátíme ho zpět. V půjčovně ho vyperou nebo opraví a připraví k dalšímu použití pro ostatní. Pokud by náhodou kostýmy došly, umí si většinou půjčovna vyrobit nové. V opačném případě musíme počkat, než kostým někdo vrátí.

Popis.

Fond si lze představit jako množinu objektů, které jsou vytvořeny a připraveny k použití. Neplatí tedy obvyklý životní cyklus objektu, kdy je vytvořen až v okamžiku potřeby a po vykonání operací zahozen. V tomto případě si klient vyžádá připravený objekt přímo z fondu, provede s ním požadované operace a následně ho vrátí zpět. Takovéto skladování objektů může značně zvýšit výkon v situacích, kdy je inicializace objektu náročná, my je přesto potřebujeme často vytvářet a přitom nám v jich v daném čase stačí mít k dispozici málo. Nespornou výhodou je, že si objekty můžeme dopředu připravit. Toto se zvláště hodí pro síťové aplikace, kde se dá stěží odhadnout čas na inicializaci objektu. Jako možný případ využití lze považovat navázání spojení s databází nebo s portem, velké grafické objekty nebo vlákna. Pro jednoduché objekty nemusí být tento postup efektivní, neboť je zbytečně udržujeme v paměti. Moderní programovací jazyky, které obsahují garbage collector, nemají problém s vytvářením a následným zahazováním nenáročných objektů.

Typy fondu.

Existuje několik typů fondů. Liší se v chování, pokud neobsahují žádný volný objekt.

Fond s proměnou kapacitou.

Fond dynamicky zvyšuje počet instancí. Předpokládá se, že jejich celkový počet zůstane stále rozumně malý. To může vyplývat přímo z povahy aplikace nebo je počet omezen pro jistotu nějakou podmínkou. Uplatníme ho tehdy, kdy si nemůžeme dovolit čekat na vytvoření instance, například jednotlivá vlákna starající se o animaci.

Fond s omezenou kapacitou.

Fond má předem daný maximální počet instancí, se kterými může disponovat. Pokud je prázdný, požadavky na vydání instance se řadí do fronty. Klient musí počkat, než instanci uvolní někdo jiný. Typickým příkladem je připojení k databázi. Navázání připojení může trvat i několik sekund a větší počet současných připojení zpomaluje práci s databází.  Z toho zároveň vyplývá, že fond musí být schopen vytvářet nové instance třídy, jejíž objekty v sobě uchovává. Dále fond bývá často definován jako jedináček (singleton), to znamená, že současně může existovat pouze jedna jeho instance.

Možné problémy.

Fond musí zajistit, že navrácený objekt bude „resetován“. Tím je myšleno, že stavy objektu budou nastaveny na výchozí hodnoty a objekt tak nebude ohrožovat uživatele fondu neočekávaným chováním. Fondy (bazény) obsahující takovéto nebezpečné objekty jsou občas nazývány "žumpami". Příkladem muže být objekt, který reprezentuje přihlášení. Pokud bychom neresetovali hodnotu „úspěšně přihlášen“, mohl by jiný uživatel být přihlášen jako někdo jiný, aniž by se sám o přihlášení vůbec pokusil. Nebezpečí také spočívá v úniku informací. Objekt může obsahovat důvěrná data, která by se takto mohla dostat do rukou cizí osoby. Není důležité vždy resetovat všechny hodnoty.

Příklad využití.

Představme si webový katalog, který umožňuje prohlížet a objednávat zboží. Většina stránek katalogu je dynamicky generována na základě dat z databáze. Pokud si chceme takovou stránku prohlédnout, katalog musí nejprve sáhnout do databáze. Toto se děje velmi často, například každé prohlédnutí konkrétního zboží, přechodu na další stránku s položkami atd. A pro každý takovýto požadavek by katalog musel navázat nové připojení. Ovšem takovéto řešení by bylo nanejvýš neefektivní, neboť by docházelo k časovým prodlevám při každém navázání spojení. Zároveň by byl zpomalen celý systém, protože by takovýchto požadavků musel vyřizovat třeba tisíce ve velmi krátkém čase. V tomto případě se jako optimální řešení nabízí využít právě fond, který se bude o připojení k databázi starat.

Implementace.

Fond s dynamicky se měnícím počtem instancí.

Takovýto fond musí implementovat dvě metody – metodu pro uložení instance do fondu a metodu pro její zpětné vyzvednutí. V případě, že je fond prázdný, tato metoda musí vytvořit instanci novou. Počet instanci by měl přesto zůstat přijatelně nízký, případně být ošetřen nějakou podmínkou vyhazující výjimku. Objekty uložené ve fondu je vhodné si ukládat do nějakého "dynamického kontejneru" (např. "seznamu" nebo "množiny"). Jedním z možných způsobů je použít princip zásobníku. Každý navrácený objekt uložit na konec seznamu a při žádosti o vydání objektu vracet opět ten poslední a zároveň ho ze seznamu odstranit.

Fond s omezenou maximální kapacitou.

Pokud jsem se rozhodli pro fond s omezeným maximálním počtem instancí, je možné si jednotlivé instance ukládat do nějakého "statického pole". Pro malý počet prvků stačí vyhledávat v poli obyčejnou iterací, pro větší množství je vhodná například "hashmapa". Fond musí poskytovat opět metodu pro uložení instance a metodu pro její zpětné navrácení. Na rozdíl od dynamického fondu ale nemůže vytvořit novou instanci (pokud je dosaženo maximální kapacity), nýbrž musí požadavek zařadit do fronty a čekat, dokud někdo nevrátí volnou instanci zpět do fondu.

Ukázky.

"Následující ukázky jsou v jazyce Java. Jedná se o rozhraní (codice_1) pro generické fondy (využívají parametrizované typy) – o tom, jaké objekty budou uchovávat, se rozhodne až v okamžiku jejich vytvoření."

Rozhraní pro dynamický fond.

* Generické rozhraní pro fond s dynamickým počtem instancí. public interface IDynamickyFond<T> {

Rozhraní pro kapacitně omezený fond.

* Generické rozhraní pro fond s omezeným maximálním počtem instancí. public interface IOmezenyFond<T> {

Továrna na objekty.

* Generické rozhraní pro univerzální továrnu na objekty, které budeme public interface ITovarna<T> {

Object Pool (česky "fond" nebo též "bazén") je jeden z mnoha návrhových vzorů. Využijeme ho ve chvíli, kdy potřebujeme z nějakého důvodu omezit počet vytvořených instancí a místo vytváření nových instancí dáme přednost „reinkarnaci“ (znovuoživení) instancí dříve použitých a v danou chvíli nepoužívaných.

对象池(英语:object pool pattern)是一种设计模式。一个对象池包含一组已经初始化过且可以使用的物件,而可以在有需求时创建和销毁物件。池的用户可以从池子中取得对象,对其进行操作处理,并在不需要时归还给池子而非直接销毁它。这是一种特殊的工厂对象。


Historie.

Vznik vévodství.

Po smrti císaře Ludvíka I. Pobožného v roce 840 byla roku 843 Franská říše rozdělena Verdunskou smlouvou mezi jeho tři syny. „Středofranská říše“ společně s titulem císaře připadla Lotharu I.; sahala od Nizozemí (dnešní Nizozemsko a Belgie) přes Burgundsko až po císařské město Řím v Itálii. Tato střední říše pak byla v roce 855 znovu rozdělena při Prümském dělení mezi jeho syny, z nichž Lothar II. obdržel území mezi Mázou, Rýnem, pobřežím Severního moře a Besançonem, které po něm neslo jméno Lotharingie. Po smrti Lothara II. si Lotharingii roku 870 Mersenskou smlouvou rozdělily mezi sebe Západofranská a Východofranská říše. V roce 880 pak nakonec celé území Lotharingie získal pro sebe Ribemontskou smlouvou východofranský král Ludvík III. Mladý. Dělení franské říše tak bylo ukončeno a z Lotharingie se v rámci Východofranské říše stalo samostatné vévodství. Jeho prvním vévodou ("dux regni quod a multis Hlotharii dicitur" = „vévoda říše, která je mnohými Lotharovou nazývána“) se v roce 903 stal rheingauský hrabě Gebhard. Po vymření Karlovců ve Východofranské říši (911) připadlo vévodství na krátkou dobu opět k říší západofranské, než jej král Jindřich I. Ptáčník roku 925 podmíněním si vévody Giselberta znovu a definitivně připojil k Východofranské říši, jako její 5. vévodství.

Rozdělení na Horní a Dolní Lotrinsko.

V roce 959 bylo vévodství lotrinské rozděleno na dvě: Horní Lotrinsko (území dnešního francouzského regionu Lotrinsko, Sárska, Lucemburska a města Trevír, Prüm a Koblenc) a Dolní Lotrinsko (severní část původního území). Po smrti Oty I. Velikého se obě Lotrinska pokusil v roce 978 znovu sjednotit západofranský král Lothar I. Francouzský.  Asi ve 12. století byla hranice mezi oběma Lotrinsky upravena, takže Lucembursko, Trevír, Prüm a Koblenc připadly Dolnímu Lotrinsku. To se ale v rámci dalšího teritoriálního vývoje Svaté říše římské národa německého probíhajícího přibližně mezi lety 1210-1360 rozpadlo na vévodství lucemburské, vévodství limburské, vévodství Jülich, vévodství brabantské a nespočet dalších malých panství.  Od Horního Lotrinska se sice oddělilo vévodství barské, jeho velká část ale zůstala politicky jednotná a dále tvořila „vévodství lotrinské“, jehož hlavním městem bylo Nancy. Města Mety, Toul a Verdun byla svobodnými říšskými městy; také biskupové z Met, Toulu a Verdunu získali pro sebe malá území podřízená přímo císaři.

Rostoucí vliv Francie.

Když se lotrinský vévoda František I. Štěpán Lotrinský rozhodl oženit s rakouskou arcivévodkyní Marií Terezií, považovala Francie další očekávané posílení rakouské přítomnosti na Rýnu za nebezpečí. Vídeňským mírem se proto roku 1735 František vzdal Lotrinska výměnou za velkovévodství toskánské. Na základě této dohody získal také Lotrinsko pro sebe vyhnaný polský král Stanisław Leszczyński, jemuž jako poslednímu vévodovi lotrinskému náleželo až do jeho smrti 23. února 1766, kdy zaniklo a stalo se integrální součástí Francie.

Lotrinské vévodství (, ) bylo státní útvar, který existoval mezi lety 843 (první vévoda jmenován roku 903) až 1766 a vzniklo z Lotharingie, součásti Středofranské říše. V roce 959 bylo Lotrinské vévodství rozděleno a jižní hornatější vévodství obdrželo přízvisko hornolotrinské, svým územím přibližně odpovídá dnešnímu francouzskému regionu Lotrinsko. Ve 12. století však význam Dolnolotrinského vévodství upadl a rozpadlo se na menší celky, které se dostaly pod nadvládu vévodů z Brabantu. V tradici vévodství lotrinského tak nadále pokračovalo Horní Lotrinsko.

洛林公国(959年-1766年)是位于德法之间的公国。包括现今法国的洛林地区、低地国家以及德国的亚琛地区。814年查理曼去世,虔诚者路易即位,在823年的分封国土后,他的三个儿子因为不满发动叛乱。而840年路易去世后,洛泰尔即位,他的两个兄弟结盟并发动内战,洛泰尔战败,最后三人终于在843年达成妥协,通过凡尔登条约把查理曼帝国一分为三,其中洛泰尔分的了北海到意大利的领土,是为洛泰尔一世。


Život.

Narodil se v Los Angeles, ale přestěhoval se do Pacific Palisades (také v Kalifornii). Navštěvoval katolickou školu, ačkoliv zdědil po svém otci židovské vyznání. Po dokončení základní školy nastoupil a poté úspěšně dokončil střední školu Harvard-Westlake School, kde se svými 193 cm pomohl jako aktivní člen v chlapeckém basketbalovém týmu, doufajíc, že se jednou stane hercem hrál v místním divadle Palisades Playhouse.

Kariéra.

Je znám z jeho „bláznivé“ ("ang. Freak") role jako Nick Andopolis v krátkých drama komediích "Freaks and Geeks", které vypráví o skupině detroitských středoškoláků v 80. letech. Segel také osobně napsal písničku pro svou postavu, Nicka, kterou zazpíval hlavní ženské postavě Linsay (Linda Cardellini) v jednom z dílu "Freaks and Geeks". Ona a Segel se spolu vídali ještě několik let po skončení show. Šeptalo se, že se s ním rozešla jen kvůli 20 librám, později se ukázalo, že to byl ve skutečnosti pouze vtip.  Pravidelně se objevoval v seriálech "" jako Neil Jansen a v "Undeclared" jako Erik. Objevil se jako Marshall v CBS seriálu How I Met Your Mother. Také jsem ho mohli vidět ve filmech "Slackers", "SLC Punk!", "The Good Humor Man" a "Dead Man on Campus". V roce 2007 se objevil ve filmu "Knocked Up" od producenta Judd Apatow, který režiséroval "Freaks and Geeks". Jeho zatím největší role ve filmu byla roku 2008 v Forgetting Sarah Marshall, film který režíroval Apatow, poboku Shauna Robertson pro Universal Pictures. Jeho nejnovějším filmem je I Love You, Man, který měl premiéru 20. března 2009 od producentů z Dreamworks.

Jason Jordan Segel (* 18. ledna 1980 Los Angeles, Kalifornie) je americký filmový a televizní herec, scenárista a hudebník známý svou spoluprací s producentem Judd Apatow v krátkých televizních sériích "Freaks and Geeks" a "Undeclared", filmech "Forgetting Sarah Marshall", "Knocked Up" a "I Love You, Man" a také svou rolí jako Marshall Eriksen v CBS sitkomu "How I Met Your Mother".

杰森·乔丹·席格尔(英语:Jason Jordan Segel,1980年-1月18日)是一位美国男演员。他的知名电影作品有《好孕临门》、《忘掉负心女》、《寻找伴郎》、《小人国大历险》、《寂寞公路》等。他还出演了CBS电视剧《老爸老妈的浪漫史》。


Život.

Mládí.

Narodil se v rodině venkovského léčitele a socialistického aktivisty. Díky dobrým výsledkům ve vesnické škole se mu podařilo získat stipendium a vystudovat gymnázium. Velmi brzy po říjnové revoluci vstoupil do Komunistické strany.

Občanská válka.

Zatajil, že mu ještě není osmnáct let a vstoupil do střeleckého pluku Rudé armády. Bojoval na Uralu a proti československým legiím. Za vojenské výsledky i politickou aktivitu v tomto období získal stipendium na Petrohradské vojenské akademii.

Meziválečné období.

Po úspěšném ukončení akademie se stal politickým důstojníkem. Jako příslušník k tomu určených sil se zúčastnil potlačování rolnických nepokojů. V roce 1931 byl jmenován velitelem pluku a brzy poté i divize. V roce 1933 zakončil dálkové studium na Frunzeho vojenské akademii. Poté byl jmenován vedoucím politického oddělení komisariátu obrany. Vzhledem ke své angažovanosti přežil stalinské čistky a kariérně stoupal až k funkci velitele armádní skupiny v Kyjevské vojenské oblasti.

Počátek druhé světové války.

Při obsazení východního Polska v září 1939 velel 6. armádě. V červenci 1940 byl jmenován náčelníkem vojenské rozvědky (GRU) a nesl tedy systémově odpovědnost za vyhodnocení informací naznačující napadení Sovětského svazu Německem. Byl si vědom Stalinova názoru na německou invazi a podle toho předkládání zpravodajských materiálů organizoval, čímž ho v jeho přesvědčení utvrzoval.

Velká vlastenecká válka.

Po 22. červnu 1941 na něj Stalin nezanevřel a vyslal jej do Londýna a Washingtonu vyjednávat o spojenecké pomoci, v čemž byl úspěšný. Po návratu byl 21. října 1941 pověřen velením 10. rezervní armády, kde prokázal své organizační schopnosti při sestavení devíti divizí později se účastnících protiofenzívy u Moskvy. Na jaře a v létě roku 1942 hrál jednu z hlavních rolí při zhroucení jižní fronty a i když na vině byla spíše celková situace v sovětském velení, než jeho vlastní neschopnost, stal se jedním z obětních beránků, kterým byla kritická situace dávána za vinu. Poté byl převelen do Stalingradu, kde sloužil pod velením generála Vasilije Čujkova, který kladně hodnotil jeho organizační a motivační schopnosti. Po vítězství u Stalingradu velel útoku vojsk na Don, Voroněž a Charkov, na který zaútočil 16. února 1943 a dobyl jej. Podcenil ovšem možnosti Wehrmachtu a po Mansteinově jarní ofenzívě jej musel zase vyklidit. Pod jeho velením si odbyl křest i 1. československý samostatný prapor v tzv. bitvě u Sokolova, který byl při jeho příchodu na frontu osobně přivítat. Poté byl odvelen z fronty k administrativní práci v Moskvě a nastoupil do funkce náměstka komisaře pro obranu pověřeného kádrovou prací. Pod jeho velení spadala násilná repatriace ruských občanů z dobytých cizích území.

Po druhé světové válce.

Po válce byl jmenován velitelem Akademie obrněných sil, v roce 1958 pak náčelníkem Hlavní politické správy sovětské armády a vojenského námořnictva, získal hodnost maršála Sovětského svazu a byl členem Ústředního výboru KSSS. Časem se znelíbil Chruščovovi a na jaře 1962 byl odstaven. Zemřel zapomenut v roce 1980.

Filip Ivanovič Golikov (,, Kurganská oblast, západní Sibiř – 29. července 1980, Moskva) byl maršál Sovětského svazu, vyjednavač a vojevůdce v období druhé světové války.

菲利普·伊万诺维奇·戈利科夫(;1900年-7月30日-1980年-7月29日),苏联军队指挥官,1961年成为苏联元帅。


Historie.

Zámek Sanssouci nechal v letech 1745–1747 vybudovat pruský král Fridrich ("Bedřich") II. Veliký jako svou letní residenci. V letech 1840–1842 byl zámek na přání Fridricha Viléma IV. přestavěn a rozšířen Ferdinandem von Arnim podle projektu Ludvíka Persiuse. Postupim a její paláce byly oblíbenou residencí německé císařské rodiny až do pádu císařství v roce 1918.  Po 2. světové válce se zámek stal veřejně přístupným a změnil se ve vyhledávanou turistickou atrakcí bývalé Německé demokratické republiky. Vzhledem ke svému historickému významu byl pečlivě udržován. Po znovusjednocení Německa v roce 1990 došlo ke splnění posledního přání Friedricha Velikého. Vrátil se ke svému milovanému zámku a jeho ostatky byly uloženy do hrobu na nejvyšší terase zámecké zahrady.  Zámek Sanssouci a okolní paláce a parky navštíví každoročně více než dva miliony lidí z celého světa. O údržbu a restaurování celého komplexu se v současnosti (2008) stará "Nadace pro pruské zámky a zahrady Berlín-Braniborsko" (něm. ""Stiftung Preußische Schlösser und Gärten Berlin-Brandenburg")", založená v roce 1995.

Koncepce Fridricha Velikého.

Terasy.

Jakmile se Fridrich II. stal 31. května 1740 po smrti svého otce pruským králem, začal s přípravami na proměnu celého území dnešního Parku Sanssouci. Nejprve 10. srpna 1744 rozhodl Fridrich o založení viničních a okrasných teras na jižních svazích návrší Bornstedt. Předtím byl celý pahorek porostlý duby, které za panování Fridricha Viléma I., (otce Fridricha Velikého), byly vykáceny a použity k založení staveb v Postupimi vybudované na málo únosných půdách bývalých bažin. Proto se Fridrich Veliký rozhodl vzniklou holinu ("Wüsten Berg – Holý vrch") zkultivovat a přeměnit ve francouzský park se zámkem na nejvyšším místě. Prací pověřil stavitele Georga W. von Knobelsdorfa, který se při projektování řídil skicami a pokyny krále.  Svah byl rozčleněn do šesti širokých teras situovaných tak aby bylo co nejlépe využito dopadajících slunečních paprsků. Opěrné zdi posloužily pro osazení treláží, po kterých se pnuly keříky vinné révy dovezené z Portugalska, Itálie, Francie, ale také z německého Ruppinu. Zdivo bylo přerušováno 168 zasklenými nikami, v nichž rostly fíkovníky (smokvoně). Podél hrany každé terasy byl pruh udržovaného trávníku, ve kterém rostly tvarované tisy. Trávníky byly ohraničeny nízkým živým plotem ze zákrsků ovocných stromů. Středovou osu terasové zahrady tvoří schodiště se 120 schody, (dnes jich má 132), přerušované v úrovni jednotlivých teras a z obou stran pahorku byly k terasám přístupové rampy.

Parter.

Parter zámku tvoří barokní květinová zahrada založená v roce 1745. V jejím středu je pak od roku 1748 Velká fontána, (něm. "Grosse Fontäne"), kolem níž jsou rozmístěny mramorové sochy božstev Venuše, Merkura, Apollóna, Diany, Juno, Jupitera, Marta a Minervy spolu s alegorickým zobrazením čtyř elementů – Ohně, Vody, Vzduchu a Země. Sochy Venuše a Merkura, práce francouzského sochaře Jean-Baptisty Pigalla a lovecké skupiny představující "Vzduch" a "Vodu" od Lamberta Sigisberta Adama jsou darem francouzského krále Ludvíka XV. Ostatní postavy pocházejí z dílny Françoise Gasparda Adama, který vedl v Berlíně francouzský sochařský ateliér založený Fridrichem Velikým. Dokončení celého souboru soch se datuje k roku 1764.  Nedaleko odtud byla zeleninová zahrada, kterou již v roce 1715 založil Fridrich Vilém I. Svou jednoduchou užitkovou zahradu nazýval tento spořivý pruský král ironicky „moje Marly“ čímž narážel na nákladnou zahradu v Marly-le-Roi francouzského „Krále Slunce“ Ludvíka XIV. Fridrich Veliký si ale spojení květinové a užitkové zahrady velmi cenil. Podle něho se tak názorně ukázalo sjednocení jeho zálib, neboť miloval jak umění, tak čerstvou zeleninu.

Budova zámku.

Příprava stavby zámku začala 13. ledna 1745 kdy Fridrich II. vládním nařízením přikázal vybudovat "„Lust-Haus zu Potsdam“". Podle jeho skic vypracoval dvorní architekt Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff stavební projekt. Protože králův návrh předpokládal jenom přízemní stavbu navrhl králi von Knobelsdorff budoucí zámek podsklepit, zdvihnout tím úroveň přízemí a přesunout celý objekt blíže k okraji nejvyšší terasy aby byl více exponován při pohledech z parteru. Fridrich ale jeho návrhy odmítnul, nepřál si representativní palác, neboť dával přednost intimitě nízké budovy v rokokovém stylu bez větších nároků na reprezentaci. Požadoval přímé spojení vnitřních zámeckých prostor se zahradními terasami bez zbytečných schodů. Jeho vizí bylo zapojení přírody do kultury bydlení.  Fridrich Veliký u všech staveb prováděných na jeho příkaz v Postupimi a v Berlíně osobně zasahoval do jejich administrativního vedení i jejich uměleckého výrazu. To samozřejmě křížilo představy architektů a tak nakonec rozpory mezi králem a jeho architektem vyústily v roce 1746 v odstranění von Knobelsdorffa z prací na stavbě zámku. (Oficiálně ovšem rezignoval ze zdravotních důvodů). Stavbu dokončil nizozemský stavitel Jan Bouman, který stavbu řídil již od roku 1745.  Po dvou letech výstavby došlo 1. května 1747 k vysvěcení zámku přesto, že některé pokoje nebyly ještě dokončeny. Pokud Fridrich Veliký neválčil, trávil letní měsíce na svém zámku koncipovaném tak, aby vyhovoval jemu a jím pozvaným hostům. Od své ženy Alžběty Kristýny Brunšvicko-Bevernské zůstával odloučen již od své korunovace v roce 1740. Královna pobývala na zámku Schönhausen, zatímco Sanssouci byl také „"sans femmes"“ (bez žen).  Fridrich II. Veliký žil relativně skromně. Nad plesy, maškarními bály a loveckými zábavami vítězily v Sanssouci filosofické diskuse, procházky, četba a koncerty. Paláci říkal „můj viniční domeček“ ("Mein Weinberghäuschen") a určil jej pouze k pobytům od konce dubna do začátku října. V této letní residenci (tzv. "maison de plaisance") chtěl pobývat sám, případně se svými hosty, a bezstarostně ("sans souci") se věnovat svým koníčkům a uměleckým zálibám. Zámek Fridrichovi zcela vyhovoval a tak odmítal návrhy na modernizační a udržovací práce.

Hrob Fridricha II. Velikého.

Fridrich II. zemřel na zámku Sanssouci 17. srpna 1786. Přál si být pochován skromně, vedle zámku na nejvyšší terase vedle svých pohřbených psů. Během své vlády se Fridrich často obíral myšlenkami na smrt a téměř před každou bitvou přepracovával svoji závěť. Před bitvou u Leuthenu (pol. "Lutyně") napsal: "„Žil jsem jako filosof a přeji si být pohřben jako filosof, bez okázalostí a přepychu. Nechci být ani pitván, ani balzamován. Nechť jsem pohřben na Sanssouci na horní terase do hrobu, který jsem si nechal připravit. Kdybych zemřel ve válce nebo na cestě, přeji si být pohřben v první lepší obci a v zimě chci být přenesen na výše uvedené místo.“" Přes výslovné královo přání uspořádal Fridrichovi jeho synovec a nástupce na trůnu Fridrich Vilém II. obřadný pohřeb v posádkovém kostele v Postupimi, kde byly královy ostatky uloženy vedle hrobu jeho otce Fridricha Viléma I..  Rakve obou králů byly během druhé světové války vyzvednuty z hrobů a v březnu 1943 byly uschovány do bunkru v Postupimi – Eiche, odkud je v březnu 1945 před postupující Rudou armádou převezli a ukryli v solném dole Bernterode v Eichsfeldu (Durynsko). Zde je objevili američtí vojáci a přemístili je do kostela sv. Alžběty v Marburgu (Hesensko). V srpnu roku 1952 byly rakve pruských králů převezeny na hrad Hohenzollern v Bádensku-Württembersku. Po pádu východní Německé demokratické republiky a znovusjednocení Německa konečně mohly Fridrichovy ostatky podle jeho poslední vůle spočinout na Sanssouci. Ve výroční den jeho smrti 17. srpna 1991 byla rakev s eskortou Bundeswehru dopravena do Postupimi a v noci uložena do hrobu, který si Fridrich v roce 1744 nechal připravit. Kdysi řekl ""quand je serai là, je serai sans souci"", (až tu budu, budu již bez starostí), ale jeho přání se mu splnilo až po 205 letech.

Zámek Sanssouci (něm. "Schloss Sanssouci") – letní zámecké sídlo založené Hohenzollerny ve východní části parku Sanssouci v Postupimi (něm. "Potsdam") v německé spolkové zemi Braniborsko, (něm. "Brandenburg"). Zámek Sanssouci je také často pokládán za německého konkurenta francouzskému Versailles. Je však vybudován v intimnějším rokoku než barokní francouzský zámek a je pozoruhodný především svými zahradami. Sanssouci tím patří do souboru paláců a parků v Postupimi a Berlíně zapsaných v roce 1990 do seznamu světového dědictví UNESCO.

无忧宫(Schloss Sanssouci),源自于法文的sans(无)-souci(忧虑)。位于德国波茨坦,为勃兰登堡地区波茨坦最著名的霍亨索伦家族宫殿。公元1745年至1747年根据普鲁士国王腓特烈二世的草图,设计洛可可式小型夏日宫殿。这个设计并由建筑师乔治·温彻斯劳斯·冯·克诺伯斯多夫(Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff)授权。


Historie.

Montpellier byl založen roku 1919 pod názvem Stade Olympique Montpelliérain, aby reprezentoval na celonárodní úrovni ambice a krásu města Montpellier. Původně měl být založen již roku 1914, ale o odklad se postarala první světová válka. Součástí sportovního klubu byly fotbalová, rugbyová, atletická, tenisová a boxerská sekce. Krátce na to byla fotbalová sekce sloučena s lokálním klubem "La Vie au Grand Air du Languedoc" a tato spolupráce vynesla i úspěchy ve formě zisku několika významných regionálních trofejí.  Následné finanční problémy vyvrcholili až změnou názvu klubu na Sports Olympiques Montpelliérains. Po angažování několika posil se klubu podařilo vrátit do nejvyšší divize a v roce 1929 získal tehdy nejvýznamnější národní trofej Coupe de France, když ve finále poháru porazil brankami bratří Kramerů FC Sète 2–0.  V roce 1930 bylo rozhodnuto o profesionalizaci francouzského fotbalu a v roce 1932 byla založena Division 1 i za účasti klubu SO Montpellier. V soutěži strávil celkem 3 sezony, ale poté sestoupil do Division 2. Návrat přišel až v roce 1946, kdy poprvé ve druhé nejvyšší soutěži triumfoval. Ani tentokrát však účast v nejvyšší soutěži netrvala dlouho a klub v sezoně 1949–50 opět sestoupil. A i přes rychlý návrat přišel pád, který poslal klub mimo první Divizi až do roku 1961, kdy přišlo druhé vítězství v Division 2. V roce 1969 ztratil klub licenci profesionálního klubu a přešel mezi amatéry, což se dá považovat za zánik klubu.

Vstup Louise Nicollina a znovuzaložení klubu v roce 1974.

Vleklé finanční problémy se podařilo ukončit vstupem nového majitele, kterým byla skupina okolo podnikatele Louise Nicollina. Zároveň byl klub sloučen s "AS Paillade", čímž dostal nový název "Montpellier Paillade Sport Club Littoral" (MPSCL). Postupně se podařilo získat zpět profesionální licenci a v roce 1981 se klub znovu dostal do Division 1, kde však setrval pouhé dvě sezony.  Potenciál klubu však rychle rostl a v roce 1983 angažoval nový trenér Aimé Jacquet několik významných posil jako Laurenta Blanca, dodnes nejlepšího střelce klubu, Erica Cantonu, Daniela Xuereba a další. I s nimi dokázal v sezoně 1986/87 potřetí (doposud naposledy) zvítězit v Division 2 a postoupit. To však nebylo vše a hned v následující sezoně obsadil v nejvyšší soutěži 3. místo, které zaručovalo postup do Poháru UEFA. Zde sice byl vyřazen hned v 1. kole portugalskou Benficou, ale zkušenosti zde nabyté byli zúročeny v dalších období. V roce 1989 byl název klubu definitivně změněn na Montpellier Hérault Sport Club a klubové barvy byly z bílo-červené změněny na modrou a oranžovou. Krátce na to, v roce 1990, klub podruhé zvítězil v Coupe de France, když ve finále porazil Racing Levallois 92 2–1.  I poté se klub umisťoval v lepším středu tabulky a několikrát se účastnil Evropských pohárů. V roce 1999 se stal jedním z vítězů Poháru Intertoto a získal svou jedinou mezinárodní trofej.

Poslední období a zisk titulu mistra (2000 – dodnes).

Ke konci tisíciletí ztrácelo HSC krok s nejlepšími kluby Francie a v roce 1999 na jednu sezonu sestoupilo. Ani po návratu do nejvyšší soutěže se však nepodařilo postoupit do vyšších pater tabulky a v sezoně 2003/04 obsadilo HSC poslední dvacáté místo. V Ligue 2 setrval klub až do sezony 2009/10, aby se zpět do Ligue 1 vrátil jako jeden z nejsilnějších klubů. V sezoně 2009/10 získal Montpellier 69 bodů, což mu stačilo na 5. místo. Na druhý Olympique Lyonnais ztratil pouhé tři body a kvalifikoval se do 3. předkola Evropské ligy.  Sezona 2010/11 byla v podání HSC slabší a to tak obsadilo až 14. místo, ale potenciál klubu se naplno ukázal v sezoně 2011/12. Montpellier dominoval zejména na domácím stadionu, kde v 19 utkáních ztratil pouhých 7 bodů, když dvakrát remizoval a prohrál pouze s Paris Saint-Germain FC (0–3). Celkový zisk 82 bodů znamenal, že klub obsadil první místo a získal svůj historicky první titul v Ligue 1. Zároveň se, rovněž poprvé, kvalifikoval do Ligy mistrů UEFA, kde byl nasazen do základních skupin. Olivier Giroud, útočník MHSC, nastřílel 21 branek a zvítězil v pořadí střelců. Tento počin ho katapultoval do Barclays Premier League, kde od sezony 2012/13 nastupoval za Arsenal FC.

Název klubu, slučování a změna loga.

Historie klubu Montpellier Hérault Sport Club je poměrně složitá. Pro lepší orientaci je zde jakýsi "rodokmen" klubu. Doposud se Montpellier HSC sloučil se čtyřmi dalšími kluby a s jednou došlo i k rozdělení (1944 s Union Sportive Montpelliéraine XIII). Navíc docházelo k časté změně názvu, což tabulka také vysvětluje. Barvy objasňují vývoj klubových barev během historie.

Montpellier Hérault Sport Club (Francouzsky: [mɔ̃pəlje eʁo spɔʁ klœb], obecně známý spíše pod názvem Montpellier HSC nebo zjednodušeně Montpellier) je francouzský fotbalový klub, sídlící ve městě Montpellier, na jihu země. Momentálně působí v nejvyšší francouzské ligové soutěži, zvané Ligue 1, a je jejím úřadujícím mistrem. Domácím stadionem klubu je "Stade de la Mosson" s kapacitou 32 939 diváků.

蒙彼利埃体育会(,)是位于法国南部地中海沿岸朗格多克-鲁西永首府蒙彼利埃的足球会,于2009/10年球季升级到法国甲组足球联赛作赛。蒙彼利埃足球俱乐部的主场是坐落于蒙彼利埃城区内的莫桑球场。一线队目前的主教练为前足球运动员勒内·基拉尔(René Girard),队长为后卫杨加穆比瓦(Mapou Yanga-M'Biwa)。


Narozeninový problém.

Narozeninový problém říká, že má-li funkce "f(x)" určitý počet "H" různých výstupů, které mají stejnou pravděpodobnost výskytu ve výstupech a zároveň je "H" dostatečně velké, můžeme očekávat, že obdržíme stejný výstup funkce "f" pro různé vstupní hodnoty "x" a "x", kde "ƒ"("x") = "ƒ"("x") průměrně po vyhodnocení 1,25×√"H" různých vstupních hodnot.

Matematicky.

Ze sady "H" hodnot vybereme "n" hodnot, abychom dovolili rovnoměrné opakování. Označme "p"("n"; "H") pravděpodobnost, že během tohoto experimentu vybereme alespoň jednu hodnotu více než jednou. Pravděpodobnost pak můžeme aproximovat následovně:  Nechť "n"("p"; "H") je nejmenší počet hodnot, které je potřeba zvolit, aby byla pravděpodobnost nalezení kolize alespoň "p". Inverzí předchozího výrazu získáme následující aproximaci:  pokud položíme pravděpodobnost kolize rovnu 0,5, dostáváme:  Nechť "Q"("H") je požadovaný počet hodnot, které je třeba zvolit před nalezením první kolize. Toto číslo může být aproximováno jako:  Pro názornost uvažujme 64bitové hašovací funkce, které poskytují přibližně 1,8×10 různých výstupních hodnot. Pokud by pravděpodobnost všech těchto hodnot byla stejná (nejlepší případ), bylo by k nalezení kolize použitím brute force útoku zapotřebí „pouze“ okolo 5 miliard voleb (5,1×10). Tato hodnota se nazývá narozeninová hranice a pro "n"-bitové" " kódy ji lze spočíst jako 2. Další příklady uvádí následující tabulka:

Citlivost digitálního podpisu.

Digitální podpisy mohou být náchylné na narozeninový útok. Zpráva formula_5 je typicky podepsána první vypočtenou formula_6, kde formula_7 je kryptografická hašovací funkce a poté používá tajného klíče k podepsání formula_6. Předpokládejme, že Alice chce nalákat Boba do podepsání podvodného kontraktu. Alice připraví kontrakt formula_5 a také jeden falešný formula_10. Alice poté nalézá několik pozic, kde může formula_5 změnit tak, aby zpráva neztratila svůj prvotní význam, například: čárky ve větách, prázdné řádky, jednu mezeru proti dvěma mezerám na konci věty, nahrazování synonym, atd. Po zkombinování těchto změn může vytvořit několik variací pro zprávu formula_5, které jsou všechny správné kontrakty.  Podobným způsobem Alice vytváří obrovské množství variací na podvodném kontraktu formula_10. Poté aplikuje otiskovou funkci ke všem těmto variacím do té doby, než nalezne takový otisk, který bude pro oba kontrakty stejný: formula_14. Správnou verzi kontraktu předá k podepsání Bobovi. Poté co Bob podepsal správný kontrakt, Alice vezme podpis a připojí jej k falešnému kontraktu. Tento podpis poté prokazuje, že Bob podepsal falešný kontrakt. Postup se mírně liší od původního narozeninového problému, protože Alice by nezískala ze dvou poctivých (nebo dvou falešných) kontraktů se stejným otiskem prospěch. Alice se snaží nalézt dva různé kontrakty (jeden poctivý a druhý falešný) se stejnými otisky.  Alice srovná každý nově nalezený otisk se všemi předchozími podvodnými otisky a nový podvodný otisk se všemi předchozími správnými otisky. Narozeninový problém používá formula_15 různých výstupů. Proto počet otisků, které Alice ve skutečnosti vygeneruje je formula_16.  Pro vyhnutí se tomuto útoku musí být délka otiskové funkce užívané pro schéma podpisu tak velká, že se narozeninový útok stává výpočtově neproveditelným, to jest dvakrát více bitů, než by bylo potřeba pro provedení útoku hrubou silou.  Pollardův rho algoritmus pro logaritmy je příkladem algoritmu používající narozeninový útok pro výpočet diskrétních logaritmů.

Narozeninový útok je v kryptografii typ kryptoanalytického útoku, jehož název pochází z matematicky vyřešeného narozeninového problému v teorii pravděpodobnosti. Útok slouží k nalezení kolize v kryptografické hašovací funkci "f", což znamená nalézt dvě odlišné vstupní hodnoty "x" a "x" pro funkci "f" takové, že "ƒ"("x") = "ƒ"("x"). Pro nalezení kolize jsou v tomto útoku náhodně vybírány vstupní hodnoty a vypočítávána z nich výstupní hodnota funkce "f", přičemž se nalezení kolize předpokládá průměrně po vyhodnocení 1,25×√"H" různých vstupních hodnot.

生日攻击是一种密码学攻击手段,所利用的是概率论中生日问题的数学原理。这种攻击手段可用于滥用两个或多个集团之间的通信。此攻击依赖于在随机攻击中的高碰撞概率和固定置换次数(鸽巢原理)。使用生日攻击,攻击者可在formula_1中找到散列函数碰撞,formula_2为原像抗性安全性。然而,量子计算机可在formula_3内进行生日攻击(虽然饱受争论)。


Programování.

Zdrojový kód musí být nejprve upraven tak, aby volal GNU gettext. To se ve většině programovacích jazyků provádí zavoláním funkce gettext(), jejíž parametrem je zadávaný řetězec. Pro ušetření psaní se používá alias _, takže následující kód v jazyce C,  printf(gettext("My name is %s.\n"), my_name);  může vypadat i takto:  printf(_("My name is %s.\n"), my_name); gettext se pokusí vyhledat v katalogu řetězec zadaný jako parametr. Pokud bude nalezen, bude vrácen jeho překlad. V opačném případě bude návratovou hodnotou původní řetězec.  Kromě jazyka C má gettext implementace i v následujících jazycích: C++, Objective-C, Pascal/Object Pascal, sh skript, bash skript, Python, GNU CLISP, Emacs Lisp, librep, GNU Smalltalk, Java, GNU awk, wxWidgets (skrze třídu wxLocale), YCP (jazyk YaST2), Tcl, Perl, PHP, Pike, Ruby a R. Pro většinu z nich je použití podobné implementaci v C.

Extrakce řetězců.

K získání přeložitelných frází ze zdrojového kódu se používá xgettext – tento program po spuštění se správnými parametry vygeneruje šablonu katalogu (soubor.pot). Pro výše uvedený příklad bude vypadat nějak takto:  msgid "My name is %s.\n" msgstr ""

Překládání.

Překladatel může získat katalog ze šablony programem msginit. Pokud chceme vytvořit český překlad, spustíme následující příkaz:  Ten vytvoří soubor cs.po s následujícím obsahem:  msgid "My name is %s.\n" msgstr "" Překladatel by měl tento soubor přeložit a to buď ručně, nebo pomocí specializovaného programu (např. Poedit).  msgid "My name is %s.\n" msgstr "Jmenuji se %s.\n" Nakonec musí být katalog (.po) zkompilován do binární podoby (.mo), což bude provedeno programem msgfmt.

gettext je lokalizační nástroj patřící do projektu GNU, který je obvykle používán při psaní vícejazyčných programů. V současné době se gettext nachází ve verzi 0.19.8.

gettext是GNU国际化与本地化(i18n)函数库。它常被用于编写多语言程序。


Etnonymum.

Nivchové se sami sebe označují jako Ньивхгу ("Nivchgu") nebo Ньигвнун ("Nigvnun") – tyto názvy znamenají „lidé“. Rusové označují Nivchy slovem Нивхи ("Nivchi") – toto označení bylo přijato sovětskou vládou v roce 1930. Ruští objevitelé je však ze začátku nazývali Гиляки ("Giljaki", ), které je dnes zastaralé. Slovo "Giljak" pravděpodobně pochází z tunguzských jazyků a znamená „lidé, kteří používají velké lodě s krátkými pádly“.

Antropologie.

Nivchové jsou mongoloidní rasy. Jsou kratšího vzrůstu (do 160 cm), mají šikmé (mandlové) oči, úzké rty a plochý a kulatý obličej. Mají tmavé vlasy, oči a na rozdíl od ostatních mongoloidů mají tmavší pleť.

Jazyk.

Nivchština je izolovaný jazyk. Má tři dialekty rozdělené podle oblastí které Nivchové obývají: amurský (povodí Amuru – Chabarovský kraj), severosachalinský (severní část Sachalinu) a východosachalinský (východní část Sachalinu).

Historie.

Nivchové jsou považováni za potomky nejstarších neolitických obyvatel povodí Amuru a Sachalinu. Nejstarší zmínka o Nivchech pochází z 12. století z čínské kroniky kde Nivchové jsou nazýváni "Giljemi" (: Ťi-lie-mi, 吉列迷), později byli v kontaktu s administrativou dynastie Jüan.  Během 17. a 18. století byli Nivchové objeveni Rusy. V roce 1643 o Nivchech napsal Rus Vasilij Poljarkov, který je nazýval Giljaky.  Během druhé světové války přemístili Japonci Nivchy (okolo 100 osob) a Ainy z japonské části Sachalinu (též Karafuto) na Hokkaidó. Mnoho Nivchů se po válce vrátilo zpět na Sachalin, malá část Nivchů zůstala v Japonsku.  Sovětský režim a kolektivizace přinesly velké změny v životě Nivchů. Nivchové se museli vzdát tradičního rybolovu a začít pracovat v kolchozech (první nivchský kolchoz – "Čir-unvd" (Nový život) byl založen v roce 1930) a věnovat se zemědělství. Nucení Nivchů k zemědělství bylo však těžké z důvodu animistického přesvědčení že orat půdu je hřích. Nivchština byla ve školách a na veřejných prostranstvích zakázána. Nastolena byla ruština, čímž se zrychlila rusifikace Nivchů.  V roce 1991, po rozpadu Sovětského svazu Nivchové přestali pracovat v kolchozech. V dobách Sovětského svazu Nivchové byli závislí na financování státu. V důsledku toho se po jeho rozpadu mezi nimi rozmohla chudoba. Dnes je tradiční způsob život Nivchů ohrožen těžbou zemního plynu a ropy na Sachalinu.

Náboženství a mytologie.

Nivchové tradičně vyznávají animismus a šamanismus. Nivchové mají animistické představy o světě – skoro každý přírodní jev má svého "yz", pána, ducha. Nivchové věřili že svět má tři vrstvy. Naše země je prostřední. Pokud člověk zemře, dostane se do podsvětí (dolní svět, "Mly-vo"). V podsvětí trvá život déle a vše je opačně (např. léto se změní na zimu, den na noc atd.). Muži musejí projít v podsvětí tři vrstvy – proto jsou pohřbívání ve třech vrstvách oblečení. Ženy musejí projít čtyři vrstvy – jsou tedy pohřbeny ve čtyřech vrstvách oblečení.

Stvoření světa.

Nivchové věří že zemi stvořil "Tajchnad". Když "Tajchnad" kráčel po Sachalinu, z jeho šlápot se stalo říční koryto pro řeku Tym. A kam šlehnul bičem, tam vytvořil přítok řeky Tym. Dalším důležitým bohem byl "Pal-Yzng" - bůh hor a tajgy. Podle mýtu vznikli Nivchové takto: Na vodě plavala kachna které snesla vejce ze kterých se vylíhla mláďata. Ta si postavila hnízda. Když hnízd bylo mnoho, spojila se a začala na nich růst tráva a později i stromy, mezi nimiž byl i modřín. Když kapky modřínové pryskyřice ukáply na zem, stali se z nich Nivchové. Modřínová pryskyřice je tmavá, proto mají Nivchové tmavší pleť než jejich sousedé Orokové, kteří mají velmi světlou pleť díky tomu, že podle mýtu pocházejí ze smůly borovice, která je světlá.

Krmení živlů.

Aby si Nivchové zajistili dobrý lov či štěstí, tzv. "krmí" (tento akt se nazývá "ču-ču") duchy moře (pro zajištění dobrého rybolovu), ohně (který je mezi Nivchy zvláště ceněný) či země (pro dobrý lov). Do ohně, moře či do země (v tomto případě do křoví) se dávají obětiny duchům těchto živlů v podobě jídla ("mos", jukola), koření, vodky ("arak"), tabáku, bylinek či vrbových proutků. I v současnosti se na mnoho místech na Sachalinu koná v předvečer začátku rybářské sezóny rituální krmení ducha moře které je spojené s vystoupením folklorních souborů, ukázkami tradičního tance a zpěvu, a soutěžení v tradičních sportech. Těchto slavností se účastní mnoho lidí z řad široké veřejnosti.

Medvědí rituál.

Nivchové tradičně praktikovali medvědí rituál ("čchyf-lecherd") – náboženský obřad, jehož součástí je obětování medvěda. Medvěd je v nivchské mytologii vnímán jako nejvyšší tvor, prapředek Nivchů a medvědí rituál je vnímán jako komunikace s nadpřirozeným světem kam medvěd po smrti odejde. Naposledy se na Sachalinu tento rituál spojený s obětováním medvěda prováděl v 60. letech 20. století. Některé jeho prvky, jako je medvědí tanec žen, hostina s tradičními pokrmy nebo soutěže v tradičních sportech se dosud provádějí.  Tento medvědí rituál se prováděl v lednu a únoru. Nejprve bylo nutné v lese odchytit medvídě, v případě nutnosti byla jeho matka zabita. Medvídě bylo chováno v chlívku z kmenů stromů ozdobeném jedlemi ("inau") na nichž byly zavěšeny posvátné hoblinky štěstí ("nau"). O medvídě se ženy staraly jako o vzácného hosta - bylo myto a krmeno až do dospělosti, tedy 2-3 roky. V den rituálu muži medvěda uvázali na lano a vyvedli z chlívku na místo obětování. Tam jej uvázali ke dvěma sloupkům vyřezávaným ze dřeva ("kargan"), také zdobeným jedlemi "inau". Ženy se rituálu neúčastnily - během oběrování tančily medvědí tanec ("ticht"), kdy s větvičkami jehličnanů v rukou a za doprovodu tradičního hudebního nástroje "tjatid schar" (kmen stromu do kterého se buší paličkami) předváděly pohyby medvěda. Nakonec byl medvěd zastřelen šípem do srdce. Spolu s ním byli zastřelenii dva psi, mající za úkol duši medvěda vyprovázet k Pal-Yzngovi, bohovi hor a tajgy. Poté byl medvěd stažen z kůže a druhý den jeho vařené maso snědli účastníci rituálu. Pouze medvědí lebka a kůže z jeho hlavy, dále používána jako maska, snědeny nebyly, pokládaly se za posvátné. Následovala bohatá hostina, každý host byl hoštěn tradičním nivchským pokrmem mosem) a hry, spojené se zápasy a soutěží ve skoku do výšky a do dálky, skoku přes saně, v hodu harpunou či v závodě psích spřežení.

Tradiční způsob života.

Tradičně žili Nivchové usedle či polokočovně. V létě se přesunovali do letních vesnic blízko pobřeží či řek a živili se zde hlavně rybolovem a lovem mořských savců (tuleni, kytovci). V zimě žili v zimních vesnicích, které byly umístěny často v tajze nebo dále od pobřeží, kde se věnovali hlavně lovu lesní zvěře ale také stále rybolovu. Mořští savci a ryby se prakticky lovili celý rok. Díky tomu jejich maso tvoří nejdůležitější složku nivchské kuchyně. Tuleni (tuleň obecný) a kytovci se tradičně lovili harpunami a sítěmi z kožených řemínků. Ryby se nejčastěji lovili do sítí. Menší lesní zvěř, jako jsou lišky, soboli, vydry říční a různí ptáci se lovila méně, pomocí luku a šípů nebo různých pastí (oka). Při lovu medvěda se používal oštěp. Kromě lovu se Nivchové živili sběrem lesních plodů a řas, který zajišťovaly ženy a děti, a chovem psů kteří sloužili jako zápřah do saní. Malá část Nivchů, která se věnovala chovu sobů, byla ovlivněna Tunguzy (Oroky, Evenky) - názvy typu sobů aj. jsou tunguzského původu.

Tradiční obydlí.

Od dubna do podzimu žili Nivchové ve svých letních osadách. Letním obydlím ("ke-raf") je dřevěná chýše, která je často postavená na kůlech. Zimním obydlím je zemnice ve tvaru komolého čtyřbokého jehlanu nazývaná "to-raf". Stěny" to-rafu" jsou z kmenů stromů, které jsou z části zabudované v zemi a pokryté zeminou a trávou. Uprostřed zemnice je ohniště (nad ním otvor pro kouř) a kolem stěn jsou rozmístěny lavice na kterých se spí.

Klan.

Nivchské vesnice ("vo") byly stavěné poblíž řek či blízko k mořským pobřežím. V jedné vesnici mohlo žít až 20 rodin stejného klanu – skupiny lidí, kteří mají společné předky. Mezi Nivchy je byla pravidlem monogamie, ale často se mezi nimi objevovala i polygamie. Nivchové jsou tradičně patrilineární – dědictví a privilegia se dědí po otcovské linii. Pokud se muž ucházel o dívku, museli "ymchové" (rod ženicha) přivést „výkupné“ za nevěstu "achmalkům" (rod nevěsty) v podobě kožešin, zbraní, jídla, kovových předmětů (nádobí, ozdoby apod.), vodky ("arak") a také loveckých psů. Poté žije nevěsta v klanu ženicha. Podle Lva Šternberga se ve společenském systému Nichvů uchovaly pozůstatky skupinového manželství. Mimomanželský sexuální styk byl tolerován, dokonce běžný, zejména mezi mužem a sestrami jeho manželky, ženami bratrů a ženami z klanu jeho matky. Naopak styk mezi muži a ženami jeho otcovského klanu byl přísně zakázán jako incestní. Tabu incestu bylo tak silné, že sourozenci opačného pohlaví spolu obvykle ani nemluvili..

Tradiční kalendář a činnosti v průběhu roku.

Nivchové dělili rok do dvanácti lunárních měsíců. Měsíce byly nazvány podle typických činností, které se v nich prováděly nebo podle aktuálních změn života v přírodě. Názvy měsíců jsou svým významem velmi podobné pojmenování měsíců u severoamerických indiánů, zvláště kmenů Severozápadního pobřeží, např. Tlingitů a Cimšjanů.  Období od listopadu do května trávili Nivchové v zimních osadách, v polopodzemních srubech "to raf", od června do října žili v domech na kůlech "ke raf".

Folklór.

Folklór Nivchů je podobný ostatním národům žijících na Sachalinu a v povodí Amuru – Orokové, Nanajci, Ulčové a jiní.

Hudební a ústní tradice.

Nivchská hudební tradice je velmi bohatá. Tradiční Nivchská hudba je spíše vokální (využívání hlasu zpěváka) i když také využívá svérázné hudební nástroje. Hra na tyto nástroje má sólový charakter. K tradičním nivchským hudebním nástrojům patří:  K tradičním ústním žánrům patří:

Tradiční odívání.

Nivchové tradičně nosili oděvy které se zapínaly na pravém rameni. Zimní oblečení bylo vyráběno z kůží tuleňů, ryb a kožešin sobolů, rysů, vyder, lišek a psů. Letní odívání bylo hlavně z rybí či tulení kůže a také z bavlněných a hedvábných látek které Nivchové získávali díky obchodu s Rusy, Číňany a Mandžuy. Ženský oděv ("hucht") je plášť dlouhý po kolena který se zapíná na pravém rameni. Lemy svátečního "huchtu" byly zdobeny tradičním ornamentem a často i kožešinou. Mužské oděvy "skij" byly kratší, tmavší barvy a méně zdobené. K nim muži nosí kožené kalhoty. Muži také mohli nosit na kalhoty kilt "kosk", nejčastěji z tulení či psí kůže. V zimě se nosili kožešinové čepice ("hak") a v létě se používali čelenky nebo pokrývky hlavy z březové kůry. Boty, "torbasy", byly nejčastěji vyráběné z tulení kůže.

Tradiční kuchyně.

V tradiční nivchské kuchyni je používáno nejčastěji rybí maso, maso z mořských savců (tuleň) a zvěřina. Ryby se suší nebo udí nad ohněm - takto připravená ryba se nazývá mad-jir ma, která je základem mnoha tradičních nivchských pokrmů. Dalšími složkami tradiční nivchské kuchyně jsou různé lesní plody nebo divoký čenek. Od 12. století byli Nivchové v kontaktu s Číňany, Mandžuy a Japonci kteří k Nivchům přinesli nové suroviny jako je sůl, cukr, rýže, proso a čaj. Během kolonizace dálného východu Rusy v 18. a 19. století se k Nivchům dostala mouka, vodka (nivchsky arak), chléb, brambory, máslo a různé (pro ně neznámé) druhy zeleniny, ovoce a masa. Oblíbeným tradičním pokrmem je mos, pudink z vody, rozmělněného rybího masa, lesních plodů a tuleního tuku, nebo muvi, pyré z brusinek a brambor.

Tradiční hry a sporty.

Nivchové znají mnoho her a sportů, které mnohdy měly rituální konotace. Provozovali je především v zimě, v rámci medvědého obřadu, případně při svatebníh obřadech. Jako jinde na Sibiři a v arktické oblasti jsou u Nivchů oblíbeny hlavně soutěže ve skoku, Muži závodí ve skoku do dálky i v přeskakování saní, stojících vedle sebe. Oblíbené jsou i dostihy psích spřežení, závody v lukostřelbě a hodu harpunou (oštěpem) na cíl. Zvláštní postavení měl šerm holemi zvanými "zar ťar". Jednalo se tlusté, přibližně dvoumetrové hole ze dřeva břízy nebo střemchy. Tento tvrdý sport, jehož cílem bylo zasáhnout protivníka do hlavy, sloužil k bojovému výcviku, ale také při řešení sporů mezi nivchskými rody a osadami, kdy měl funkci ordálu. Vítěz souboje měl povinnost poraženého vzkřísit a obvázat mu hlavu.

Nivchové (rusky: Нивхи), též Giljaci jsou obyvatelé ruského Dálného východu. Obývají severní část ostrova Sachalin (Sachalinská oblast), západní i východní pobřeží, povodí řek (hlavně řeka Tym) a povodí řeky Amuru (Chabarovský kraj, Přímořský kraj, Židovská autonomní oblast). Malá část jich nepůvodně žije na Ukrajině a na severu Japonska (ostrov Hokkaido).

尼夫赫人(;)旧称吉利亚克人,是西伯利亚东南地区原住民族,分布于黑龙江下游至入海口以及库页岛北部,即今俄罗斯联邦的哈巴罗夫斯克边疆区和萨哈林州。这一地区多为稀疏针叶林带,夏季温和,冬季寒冷多雪,尼夫赫人长期以捕鱼、狩猎、养犬为生,夏季居于沿海,冬季则迁至内陆。


Dětství, kníže z Čcheng.

Ťing-tchaj se narodil 11. září 1428, jeho vlastní jméno bylo Ču Čchi-jü, Ťing-tchaj je jméno jeho panovnické éry. Ču Čchi-jü byl druhým synem Süan-teho, v letech 1425–1435 císaře čínské říše Ming. Roku 1435 Süan-te zemřel, poté jeho starší syn Jing-cung nastoupil na mingský trůn a jmenoval Ču Čchi-jüa knížetem z Čcheng.  Jako kníže z Čcheng měl v dospělosti Ču Čchi-jü sídlit v Šan-tungu v současném okrese Wen-šang (v městské prefektuře Ťi-ning). Povahou byl spíše plachý, slabý a nerozhodný a nikdy neměl zájem o moc. S bratrem měl přátelský vztah. Patrně z obou důvodů stále zůstával v hlavním městě, i když ve druhé polovině 40. let byl dost starý na přesídlení do Wen-šangu.

Nástup na trůn.

V létě 1449 se na severní hranici mingské říše šířil neklid. Koncem července došla do Pekingu zpráva, že Mongolové v čele s jejich faktickým vládcem Esenem v rámci rozsáhlé invaze zaútočili na Ta-tchung. Císař Jing-cung se rozhodl osobně vést tažení proti Mongolům v doprovodu svého důvěrníka Wang Čena a mnoha generálů a úředníků. Dne 3. srpna pověřil Ču Čchi-jüa prozatímní správou Pekingu, přičemž mu přidělil pomocníky zastupující nejdůležitější mocenské skupiny: císařský rod reprezentovala Ťiao Ťing, jedna z Jing-cungových manželek; palácové eunuchy Ťin Jing (vedoucí ředitelství obřadů a v nepřítomnosti Wang Čena nejvýše postavený eunuch); vládu ministr státní správy Wang Č’ a čtvrtým byl velký sekretář Kao Ku. Všechna významnější rozhodnutí měla počkat na císařův návrat.  Jing-cung vyrazil do boje 4. srpna. Výsledky měsíčného tažení byly nulové, zato na zpáteční cestě se císařská armáda nechala 1. září zaskočit Mongoly, kteří ji v bitvě u poštovní stanice Tchu-mu rozprášili. Mnoho vyšších velitelů zahynulo, císař Jing-cung padl do zajetí.  Se souhlasem Jing-cungovy matky císařovny vdovy Sun stanul Ču Čchi-jü od 4. září v čele vlády. Císařovna vdova omezila jeho vliv označením jeho pověření za dočasné a 6. září ještě povýšením dvouletého Ču Ťien-šena, nejstaršího syna Jing-cunga, na následníka trůnu.  Dne 15. září vedoucí civilní a vojenští představitelé v čele s Jü Čchienem požádali císařovnu vdovu o instalaci Ču čchi-jüa na císařský trůn. Smyslem opatření byla stabilizace vlády a vylepšení pozice mingských úřadů ve vztazích s Mongoly prostřednictvím snížení významu zajatého Jing-cunga. Ču Čchi-jü byl jako jediný dospělý blízký příbuzný zajatého císaře přirozený kandidát. Ču Čchi-jü byl z návrhu vylekaný a odmítal jej. Okolí však jeho chování vidělo jako ryze formální zdráhání, obvyklé v podobných případech. Nakonec ustoupil a 17. (či 22. nebo 23.) září nastoupil na trůn jako císař Ťing-tchaj. Bratra prohlásil „nejvyšším císařem“ (, "tchaj-šang chuang-ti"), což byl formálně vyšší, ale pouze čestný titul. Proti nástupu nového císaře protestoval pouze jeden hodnostář, který za to zaplatil životem.  Mongolové nezaútočili na Peking bezprostředně po vítězství u Tchu-mu, kdy by patrně uspěli, ale váhali a nechali Číňanům dva měsíce na vzpamatování se z porážky. Mezitím uvedl obranu Pekingu do pořádku nový ministr vojenství Jü Čchien, který fakticky stanul v čele vlády už před jmenováním nového císaře. Mongolové k městu přitáhli až 27. října, ale obléhání vzdali už po čtyřech dnech, když pochopili, že nemají šanci na úspěch.  Ťing-tchajova vláda odmítla všechny Esenovy nabídky na vykoupení zajatého excísaře a požadovala jeho bezpodmínečný návrat. Zajatec se pro Mongoly stal spíše obtíží a nakonec ho vrátili bez podmínek. Ťing-tchaj neměl sebedůvěru k ponechání bratra na svobodě, internoval ho v Jižním paláci a izoloval od jakéhokoliv spojení s vládními úředníky. Obava z bratra zastínila zbytek jeho vlády a motivovala i ostražitou politiku vůči Mongolům.

Vláda.

Ministři, eunuchové, sekretáři.

Tradiční historikové vyzvihují a chválí Ťing-tchajovu vládu zvláště ve srovnání se špatnými a nekompetentními eunuchy dominujícími předešlému desetiletí. Nicméně moc se jednoduše nepřesunula od eunuchů k úředníkům, i za Ťing-tchaje měli eunuchové nemalý díl moci. Spíše po roce 1449 eunuchové i úředníci spolupracovali k obrození země.  Do určité míry Ťing-tchajův režim navazoval na tradici vlády „tří Jangů“ (spravujících říši od poloviny 20. let do začátku 40. let 15. století), přičemž kontinuitu s jejich režimem ztělesňoval Wang Č’, zastávající v letech 1443–1457 funkci ministra státní správy. Ve čtyřicátých letech byl stálým oponentem Wang Čena, po roce 1449 spolupracoval s Jü Čchienem. V letech 1451–1453 mu v úřadě pomáhal spoluministr Che Wen-jüan, kterého roku 1453 nahradil Wang Ao, jehož vzestup podporoval Jü Čchien. Wang Ao úspěšně řídil obranu Liao-tungu, později velel v Kuang-tungu a Kuang-si; zůstal ministrem státní správy, dokud nezemřel roku 1467 v třiasedmdesáti letech. Široce respektovaní ministři státní správy a jejich pečlivý výběr schopných úředníků přinesl všeobecnou kvalitu administrativy ve třetí čtvrtině 15. století.  Ťing-tchajovi ministři zůstávali ve funkci obvykle dlouhá léta. Ministři daní Ťin Lien, obřadů Chu Jing, trestů Jü Š’-jüe a prací Š’ Pchu byli ve funkci po celou dobu jeho vlády. Stálé bylo i vedení kontrolního úřadu (v letech 1445–1454 Čchen I, poté Jang Šan, Wang Wen, Siao Wej-čen, Li Š’) a velitelé armády (Š’ Cheng, eunuchové Cchao Ťi-siang a Liou Jung-čcheng).  Mezi důležité stoupence Ťing-tchaje patřili eunuchové Ťin Jing a Sing An. První byl velmi vlivný ve 30. letech, později ztratil moc ve prospěch Wang Čena. Za Ťing-tchaje se stal vedoucím ředitelství obřadů, ale kvůli podpoře návratu Jing-cunga byl roku 1450 uvězněn. V čele eunuchů pak stanul Sing An, který hrál důležitou roli ve vyjednáváních o návratu Jing-cunga a ve výměně korunního prince roku 1452. Oba zmínění eunušští generálové (Cchao Ťi-siang a Liou Jung-čcheng) hráli roku 1453 velkou roli ve vojenské reformě. Naproti tomu velcí sekretáři (Čchen Sün a Kao Ku) nestáli za Ťing-tchaje mezi výraznými politiky.  Přes personální stabilitu nebyla vládnoucí skupina prosta sporů. V letech 1451–1452 se Jü Čchien, nejvlivnější osoba v Pekingu, dostal do ostrého konfliktu se Š’ Chengem kvůli zneužití moci a korupci ze strany Š’ Chenga a jeho rodiny. Císař nebyl schopen spor uklidnit, dokud v letech 1454–1455 Jü Čchien neonemocněl a neztratil velkou část svého vlivu.

Vojenská reforma.

Roku 1451, poté co pominulo bezprostřední nebezpečí, začal Jü Čchien s vojenskou reformou. Nejdříve vybral z vojsk na severovýchodě 100 tisíc vojáků, které rozdělil do pěti výcvikových oddílů ("tchuan-jing"); roku 1452 k nim přidal ještě 50 tisíc vojáků a vytvořil deset výcvikových jednotek. Dále zreorganizoval systém velení pekingské posádky. Původně bylo velení rozděleno mezi generály a eunuchy a každý ze tří velkých výcvikových táborů (pro pěchotu, jízdu a střelné zbraně) byl zcela samostatný pod vlastním velením. Avšak oddíly z různých táborů nebyly zvyklé spolupracovat. Jü Čchien podřídil každý tábor jednomu veliteli a celou posádku nejvyššímu veliteli. Současně dozor na posádkou odebral eunuchům. Výsledkem byl vznik jednotného velení a větší role pekingských generálů v řízení výcvikových táborů. Nové uspořádání výcvikových táborů bylo mezi různými mingskými systémy velení ojedinělé tím, že generálové řídící výcvik veleli týmž vojákům i v boji.  Kvůli nedostatku mužů a nepoužitelnosti většiny dědičných vojáků se po roce 1449 rozšířila dříve jen ojedinělá praktika najímání vojáků za mzdu z řad rolnického a/nebo městského obyvatelstva. Najatým vojáků se říkalo "ping", v kontrastu k dědičným vojákům "ťün".  Po návratu Jing-cunga k moci roku 1457 byl Jü Čchien popraven a jeho reformy zrušeny.

Hospodářství.

Šan-tung postihl roku 1450 hladomor, dešti a chladným počasím těžce trpěly v letech 1452–1454 provincie severní Číny i dolní tok Jang-c’-ťiang. Na severu Číny bylo sucho roku 1455 následováno dešti léta 1456. Pomoc obyvatelstvu a nedoplatky daní vyprázdnily státní pokladnu.  Roku 1453 byl zrušen zákaz používání mincí v obchodě. Od poloviny 50. let 15. století začaly z pekingských trhů ilegální soukromé mince z Ťiang-nanu vytlačovat staré Jung-leho mince. Občas se objevující návrhy bojovat se soukromou mincí obnovením státní výroby byly odmítnuty, neoficiální sítě ilegálních mincoven proto prosperovaly.  Vláda věnovala pozornost regulaci Žluté řeky, naléhavé po velkých povodních a změnách toku roku 1448, po nichž řeka tekla do moře jak severně, tak jižně od poloostrova Šan-tung. Kromě toho změny toku Žluté řeky přinesly problémy v zásobování Velkého kanálu vodou. Pokusy o nápravu situace a opravy v letech 1449–1452 nepřinesly výsledek. Roku 1453 Sü Jou-čen, který upadl do nemilosti v krizi roku 1449, kdy navrhoval přesun hlavního města z Pekingu do Nankingu, předložil plán na znovuvýstavbu hrází a kanálů. Během dvou let provedl silami až 58 tisíc dělníků komplexní opravy hrází a vyhloubení stokilometrových kanálů. Jeho dílo úspěšně odolalo velké povodni roku 1456 a sloužilo desítky let.  Tradiční historie vnímá 50. léta především ve světle soupeření dvou císařských bratrů, nicméně marxisté připomínají především třídní konflikty. Trvalá nespokojenost obyvatelstva vyvolávala povstání, která zaměstnávala armádu po většinu 50. let. Do roku 1452 doznívala povstání ve Fu-ťienu a Če-ťiangu. V provinciích Kuang-tung a Kuang-si rostla svévole nečínských obyvatel (kmenů Miao a Jao), dokud je v letech 1452–1453 rázně nepotlačil Wang Ao. V letech 1450–52 se bouřili Miaové a Jaové v Kuej-čou a Chu-kuangu. V letech 1453–56 trvaly nepokoje ve Fu-ťienu, Chu-kuangu, S’-čchuanu a Če-ťiangu. Celá 50. léta trvaly ozbrojené srážky v Kuang-tungu, kde úřady proti povstalcům mobilizovaly loajální kmeny. Proti mingské vládě se vesměs bouřily nečínské národy, případně čínští horníci a bezzemci v okrajových oblastech provincií, nejhustěji osídlené regiony zachovávaly klid.  Celkově byla vláda Ťing-tchaje dobou úspěšných reforem a obnovy stability dosažené schopnými ministry. V oblasti kultury éra Ťing-tchaj vynikla zvláště rozvojem zdobení technikou drátkového emailu (cloisonné), která se od té doby v čínštině nazývá "ťing-tchaj-lan" (, doslova „modrá [barva éry] Ťing-tchaj“).

Problémy s následnictvím, svržení a smrt.

Trvalým politickým problémem Ťing-tchajovy vlády byl osud Jing-cunga a otázka nástupnictví. Přestože byl Jing-sung izolován, ve vládě měl stále příznivce, např. ministra obřadů Chu Jinga. Obvykle by císařovi oponenti museli opustit úřady, císař však váhal s řešením zmíněných problémů a ponechal je ve vládě.  Korunním princem byl od roku 1449 nejstarší syn Jing-cunga. Císař se však po čase rozhodl uchovat trůn pro své potomstvo. Pro svůj plán postupně získal dostatečnou podporu, dílem uplácením, dílem zastrašováním, a 20. května 1452, i přes trvající opozici velkých sekretářů a některých dalších úředníků, dosavadního následníka jmenoval knížetem z I a svého syna Ču Ťien-ťiho korunním princem. Týž den byla sesazena císařovna Wang a nahrazena následníkovou matkou paní Chang. Toto zjevné hájení osobních zájmů oslabilo císařovu prestiž.  Ču Ťien-ťi zemřel už roku 1453 a jeho matka roku 1456. Jiného syna císař neměl a nový korunní princ už nebyl jmenován. Někteří, jako ředitel na ministerstvu obřadů Čang Lung († 1484) a cenzor Čung Tchung († 1455) navrhli znovunastolení Jing-cunga, za což byli uvěznění, Čung Tchung a někteří další zemřeli na následky bití. Poté ambiciózní muži u dvora a ve vládě začali organizovat spiknutí ve prospěch Jing-sunga.  Spiknutí vedli Š’ Cheng, Cchao Ťi-siang, Sü Jou-čen a Čang Jüe. Příležitost se našla, když koncem roku 1456 císař onemocněl, takže několik dní neuděloval audience a zrušil i obřady Nového roku 1457. Žádost o jmenování následníka zůstala bez odpovědi, dvůr se připravoval v atmosféře úzkosti na císařovu smrt. Ráno 11. února 1457 spiklenci vytáhli Jing-cunga z jeho rezidence a posadili na trůn, k překvapení hodnostářů přišlých na ranní audienci. Jing-cung ihned provedl změny ve vládě – spiklence povýšil, dosavadní vedoucí osobnosti odvolal. Někteří ze stoupenců ťing-tchajova režimu byli zabiti, jako Jü Čchien, Wang Wen a tři vysoce postavení eunuši.  Ťing-tchaj byl degradován na knížete z Čcheng. Z nemoci se neuzdravil a zemřel 14. března 1457. Možná byl zavražděn. Dostal posmrtné jméno Li („Rebel“) a byl pohřben mimo areál císařských mauzoleí, u Jü-čchüan-šan. Někteří úředníci navrhovali i zrušení jeho panovnické éry, stejně jako byla zrušena éra Ťien-wen, ale Jing-cung nesouhlasil. Až roku 1475 – za vlády císaře Čcheng-chuy – dostal Ťing-tchaj posmrtné jméno jméno – Kung-ting kchang-žen ťing chuang-ti (), kratší než u ostatních císařů. Chrámové jméno Taj-cung () obdržel v polovině 17. století od panovníka dynastie Jižní Ming v Nankingu.

Císařovny, potomci.

Císař Ťing-tchaj měl vícero manželek, titul císařovny postupně nosily dvě z nich:  Po smrti Ťing-tchaje bylo jeho konkubínám přikázáno spáchat sebevraždu, ale sesazená císařovna Wang žila dál mimo palác. Údajně ji chránil její synovec, nyní opět následník a pozdější císař Čcheng-chua, který ji umožnil vzít si své cennosti. Jing-cung jí poté nechal prohledat dům a zabavil 200 tisíc "liangů" stříbra a další poklady. Zemřela v lednu 1507, dostala posmrtné jméno Čen-chuej ťing chuang-chou (). Pohřbena je v mauzoleu svého muže.  Kromě jediného syna měl Ťing-tchaj též dceru (podle "Ming-š’" dvě), princeznu Ku-an () roku 1469 provdanou za Wang Siena (, † 1514), pravnuka Wang Ťiho.

Císař Ťing-tchaj (; 21. září 1428 – 14. březen 1457) vlastním jménem Ču Čchi-jü () z dynastie Ming vládl od roku 1449 říši Ming. Nastoupil po svém starším bratru, císaři Jing-cungovi, zajatém Mongoly. Po převzetí vlády s novým rokem vyhlásil éru „Zářivé jistoty“, "Ťing-tchaj". Název éry je používán i jako jméno císaře. V únoru 1457 byl svržen palácovým převratem vedeným Jing-cungem, o měsíc později zemřel.

明代宗朱祁钰(1428年-9月21日-1457年-3月14日),或称景泰帝,年号景泰,明宪宗追谥其为「恭仁康定景皇帝」,弘光帝上庙号「代宗」,谥号「符天建道恭仁康定隆文布武显德崇孝景皇帝」,明朝第7位皇帝(1449年9月22日—1457年2月24日在位)。明宣宗皇次子,母亲是贤妃吴氏。


Kariéra ve Formuli 1.

2010–2011: Renault.

2010.

Vitalij Petrov se ve Formuli 1 poprvé představil při Grand Prix Bahrajnu 2010. Jeho první závod ukončila porucha, z následujících dvou závodů musel taktéž odstoupit. Poté následovalo sedmé místo v Číně a s ním první body. V dalších pěti Velkých Cenách dojel na nebodovaných pozicích. Ve Velké Ceně Německa získal bod za desáté místo. Jeho nejlepším výsledkem sezony bylo páté místo z Velké Ceny Maďarska. Při kvalifikaci do belgické Grand Prix havaroval hned v úvodní části, na svém kontě neměl žádný čas, a proto musel do závodu odstartovat z chvostu startovního pole. Dokázal se probojovat na deváté místo. V dalších pěti závodech po Velké Ceně Belgie nebodoval, z toho ze dvou odstoupil. Posledním závodem ročníku 2010 byla Grand Prix Abú Dhabí, kde Petrov na šestém místě několik kol až do konce závodu držel za sebou Fernanda Alonsa a pomohl tím Sebastianu Vettelovi k zisku mistrovského titulu. Vitalij Petrov sezonu ukončil na celkovém třináctém místě se 27 body na kontě.

2011.

Rok 2011 zahájil třetím místem ve Velké Ceně Austrálie. Po zbytek sezony už se na stupně vítězů nedostal, jeho druhým nejlepším výkonem bylo páté místo, které získal v Kanadě. Bodovat dokázal jen v osmi z devatenácti závodů. Na konci sezony měl 37 bodů a umístil se na desátém místě v konečném pořadí šampionátu jezdců.

2012:Caterham F1.

2012.

Na začátku roku 2012 nahradil u týmu Caterham F1 Team v sedačce Itala Jarna Trulliho a doplnil v sedačce Fina Heikkiho Kovalainena.Nicméně bez sponzorů po sezoně musel ukončit kariéru v F1 a na rok 2013 dočasně kariéru přerušil.

Mimo F1.

2013.

Rok 2013 strávil kariérní pauzou připraven se vrátit do F1 či obecně na další okruhové série.

2014-?:DTM-Mercedes.

Na začátku roku 2014 bylo oznámeno, že se zúčastní seriálu DTM, s týmem Mercedes, resp. jedním z jeho týmů-Mücke Motorport.

Kompletní výsledky.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Vitalij Alexandrovič Petrov (rusky ) (* 8. září 1984 Vyborg, Rusko) je ruský automobilový závodník, bývalý pilot Formule 1 a vicemistr série GP2 z roku 2009. Přezdívá se mu "Vyborská raketa". Ve Formuli 1 závodil v letech 2010 - 2012. Byl prvním ruským pilotem, který startoval v závodech F1.

维塔利·彼得罗夫(1984年-9月8日、(、Vitaly Petrov)是俄罗斯赛车手,曾经在一级方程序赛车效力卡特汉姆车队。他是首位参加一级方程序的俄罗斯车手。


Dětství.

Jason se narodil se znetvořeným obličejem, kvůli kterému ho nikdo neměl v lásce a každý se mu vysmíval, jediný kdo ho miloval byla jeho matka Pamela Voorheesová. Když bylo Jasonovi 11 let, odjel na letní tábor ke Křišťálovému jezeru, kde se kvůli nepozornosti vedoucích utopil. Po Jasonově smrti se tábor stal prokletým a byl zavřen, až do doby, kdy se ho pokusila parta mladých nadšenců znovu zprovoznit, což se jim však nepodařilo.

Dospělost.

Když byla Jasonova matka brutálně zavražděna, Jason se vrátil již jako dospělý muž na zem, aby smrt své milované matky pomstil. Potom co byl vybudován v sousedství nový tábor, začal Jason (s pytlem na hlavě, aby zakryl svou tvář) postupně zabíjet všechny lidi, kteří v táboře byli. Ale když narazil na mladou Ginny Fieldovou, která mu zezadu do ramena zasekla mačetu, musel zabíjení nechat a ukrýt se v Higgins Haven, aby si zde léčil své zranění. Ve stejnou dobu přijela na místo Chris Higginsová (jejíž rodině Higgins Haven patřilo) společně se svými přáteli, které začal Jason brutálně zabíjet. Když však mělo dojít i na Chris, utekla před Jasonem do stodoly, kde mu zasekla do levé strany hlavy sekeru a Jason poté upadl do bezvědomí. Když ležícího Jasona našla policie, mysleli si že je mrtvý a odvezli ho do márnice, kde se však Jason probudil a zabil zdravotní sestru, poté se vrátil ke Křišťálovému jezeru. U jezera zabil partu teenagerů, kteří se tam nacházeli a když se chystal i na ženu jménem Trish, přelstil ho její bratr Tommy, který se ostříhal do hola a vypadal, jako Jason, když byl malý. Když se pak Jason otočil k Trish zády snažila se mu zaseknout do hlavy mačetu, ale bohužel mu jen sundala masku. Zaseknout mačetu Jasonovi do hlavy se podařilo až Tommymu, který pak ještě Jasona rozsekal na kusy. Jason byl poté pohřben poblíž Křišťálového jezera, vedle své matky. Když se po létech Tommy a jeho přítel rozhodli Jasona vykopat, omylem ho oživili. Oživený Jason zabil Tommyho přítele, zatímco Tommy mu unikl. Jason byl po oživení o mnoho silnější a už ho skoro nic nedokázalo zastavit, dokonce ani výstřely z brokovnice. Vystrašený Tommy se snažil vše nahlásit šerifovi, ale ten si myslel, že se Tommy zbláznil a zavřel ho na noc do věznice. Jason se mezitím vrátil ke Křišťálovému jezeru, kde začal znovu zabíjet. Když se Tommy dostal z vězení, přišel na to jak by se dal Jason zastavit, spojil balvan s řetězy, které dal Jasonovi kolem krku a hodil ho na dno jezera. Protože byl balvan těžký, Jason se nemohl dostat nad hladinu a v jezeře se utopil. Po pěti letech přijíždí k jezeru dívka jménem Tina, která má telekinetickou schopnost, díky které Jasona omylem osvobodí a ten začíná s novým masakrem. Když se však pokusí zabít i Tinu pozná, že na její schopnosti nemá a je znovu zabit. Jeho tělo je uvězněno pod troskami mola na dně Křišťálového jezera, kde jej po několika letech oživí elektrický výboj z porušeného kabelu a on se vydává najít novou krev. Tu najde na výletní lodi, která veze čerstvé maturanty na exkurzi do New Yorku, kam se však díky Jasonovi dostane jen menšina. Když se zbylí maturanti dostanou na pevninu, musí se před Jasonem ukrývat, až do doby kdy ho zabije toxický odpad v kanalizaci. Když je Jason z nevysvětlitelných důvodů znovu oživen, vrací se ke Křišťálovému jezeru, kde po něm jde FBI. Ti se dozví, že Jason má neteř Jessicu, která by ho mohla najít a zastavit. Když Jessica Jasona najde, vrazí mu do srdce kouzelnou dýku a pošle ho tak navždy do pekla. Jason je v pekle, až do doby, kdy ho oživí Freddy Krueger, který od něj potřebuje, aby vraždil ve Springwoodu a nahnal tak obyvatelům ztracený strach. Jason se však v zabíjení nechce krotit a vraždí i oběti, které patří Freddymu. Proto ho Freddy musí dostat k sobě do snu, kde se ho pokusí zabít, což mu nevyjde a nakonec za pomoci jistých teenagerů zabije Jason Freddyho u Křišťálového jezera a sám v jezeře zmizí.

Jason Voorhees je fiktivní postava hororové série "Pátek třináctého". Jason se poprvé objevil ve filmu "Pátek třináctého" z roku 1980, ale ne jako vrah, nýbrž ve vzpomínce své matky Pamely Voorheesové. Vraždit začal až ve druhém díle, když mu matku zabili a on se za její smrt mstil.


Typy otázek.

1) Kdo je uživatelem našeho produktu? 2) Jaké jsou uživatelovy cíle? 3) Jaké má uživatel zkušenosti s naším nebo podobným produktem? 4) Jaké funkce bude uživatel vyžadovat? 5) Jaké informace uživatel hledá a v jaké formě by je měl nalézt? 6) Jak si uživatel představuje, že produkt pracuje? atd....  Má náš produkt skutečně nějakou užitnou hodnotu? Pro UCD je také důležitá otázka toho,zda funkce, informace a ostatní části našeho produktu skutečně splňují to, co uživatel očekává.  Je náš produkt skutečně použitelný? Použitelnost se spojuje s tím, zda je produkt navržen v konceptu “ease-of-use“ neboli snadný k použití. Tento koncept není často snadný pro implementaci, nicméně je velice důležitý.

Hlavní pravidla UCD pro webové prezentace.

1) Snadná přehlednost – Snadná přehlednost pomůže vytvořit uživateli představu o tom, kde se nachází a co se stane pokud provede nějakou určitou akci. Důležité prvky musí být nepřehlédnutelné. Uživatel by měl být schopen pouze letmým pohledem na stránku zjistit, jaké se mu nabízejí možnosti. 2) Načítání paměti – Stránky by se měly rychle načítat. Zobrazované prvky, které se na stránkách opakují by měly být smysluplné a měly by si zachovat stejný vzhled (např. tlačítko “zpět“ by mělo vypadat pokaždé stejně). Toto snadno vyřeší použití CSS. 3) Odezva – Stejně jako u 3. Newtonova zákona, i zde platí, že každá akce vyvolá reakci. Pokud, tedy uživatel nějakou akci vykoná, měl by okamžitě obdržet informaci o tom, co se událo. Například pokud zmáčkne tlačítko, mělo by se na obrazovce něco změnit, aby si byl uživatel jistý, že systém zmáčknutí registroval. 4) Snadná přístupnost – Uživatelé potřebují informaci nalézt rychle, ne se zdlouhavě proklikávat skrz složitou strukturu stránek. Proto by mu měly být nabídnuty tyto výhody: a. Snadný způsob, jak se k informaci dostat (různé navigační možnosti, vyhledávání atd.). Nic se ale nesmí přehánět, proto těchto možností usnadnění přístupu nesmí být zbytečně mnoho. b. Shromáždění informací po menších částech a jejich uspořádání v nějakém logickém schématu nebo hierarchii smysluplné pro uživatele. c. Získání informací pouhým prolétnutím stránek. Uživatel by měl získat informace už po krátkém nahlédnutí na stránky, aniž by musel něco zdlouhavě číst. 5) Orientace / Navigace – Často se uživatelé cítí na stránkách ztraceni. Možností jak se tomuto pocitu vyhnout je několik: a. Odkazy na stránkách by měly být výstižné, aby uživatel mohl předvídat, co po kliknutí nalezne. b. Uživatel by měl být schopen zobrazit strukturu stránek. c. Uživatel by se neměl ocitnout na “dead-end” stránce, neboli stránce, ze které se nemůže nikam dostat. d. Každá stránka by měla obsahovat nějaké viditelné prvky, prozrazující kde se uživatel právě nalézá a jak se může dostat na další stránky. Ne vždy se totiž uživatel na naše stránky dostane přes úvodní stránku (např. pokud se na stránky dostane přes vyhledávač). e. Vyřešit možné problémy s tlačítkem “zpět“ v prohlížeči. Zhruba 60% uživatelů totiž používá toto tlačítko jako klíčové tlačítko navigace, což může v některých případech způsobit problémy. 6) Čitelnost – Text by měl být snadno čitelný: a. Bezpatkové písmo je snazší pro přečtení, nežli patkové písmo, obzvláště v hlavním textu stránky. [citace?!] b. Písma s různými ornamenty se špatně čtou. c. Kurzíva je hůř čitelná než normální text. d. Text, který je příliš malý, nebo příliš velký se obtížně čte. Ideální velikost pro bezpatkové písmo je 9-11 bodů. Pro patkové pak velikost 11-12 bodů. Nicméně se velikost písma u každého typu liší, proto je potřeba brát tyto hodnoty pouze jako orientační. e. Blok textu delší než 50 znaků výrazně zpomaluje čtení. f. Vysoký kontrast mezi textem a pozadím výrazně zvyšuje čitelnost. Nejčitelnější je tmavý text na světlém pozadí. 7) Jazyk – Z hlediska textového obsahu se doporučuje používat: a. Krátké jednoduché věty. b. Každodenní slova (slova, se kterými se člověk denně stýká, ne odborné výrazy). c. Slovesa v činném rodě.  Z důvodu celosvětové přístupnosti webových stránek v různých oblastech kultur je potřeba psát text s rozvahou, aby nikoho neurážel. Je potřeba si dávat pozor na různé metafory, idiomy, ikony nebo humor. 8) Design stránek – Design by se měl uživateli líbit a vyhovovat mu, proto je vhodné při jeho tvorbě: a. Zarovnat jednotlivé prvky stránky do mřížky. b. Vytvořit stránky tak, aby byly něčím zajímavé. c. Používat grafiku k ilustraci. d. Pomoci s navigací. e. Používat malé grafické prvky, které se budou snadno načítat. f. Nejdůležitější prvky stránky udělat nejvýraznější. g. Používat barvy, které uživatele nebudou rušit. h. Používat volná místa (mezery), aby si uživatel mohl “odpočinout“ od textu.

Jak navrhnout User-Centered webové stránky.

Pro vytvoření stránek je potřeba zapojit uživatele do vývoje už na začátku tvorby programátora. Příručky mohou poskytnout pouze obecné informace o interakci mezi stránkami a uživatelem, ale to není dostačující. Je nutné zjistit, jak je uživatel spokojen přímo s konkrétním webem.  Programátor může zapojit uživatele do vývoje těmito způsoby: 1) Vyslechne si jeho požadavky a zjistí jeho představu o návrhu. 2) Zapojí jej do vývoje designu stránek. 3) Nechá si od uživatele průběžně schvalovat a kritizovat výsledky své práce např. při společném procházení stránek, společném sezení atd. 4) Nechá uživatele procházet stránky a sleduje jeho reakce.  Pro programátora je velice důležité seznámit se s cílovou skupinou, proto by měl znát odpovědi na otázky: 1) Jaké zkušenosti budou uživatelé mít s počítačem, s webem? 2) Jakým jazykem převážní uživatelé mluví a na jaké úrovni? 3) Jaký hardware/software budou uživatelé nejspíše používat? 4) Kolik bude potřeba učení k tomu, aby byli schopni se stránkami pracovat? 5) Jaké znalosti a zkušenosti již uživatelé mají? 6) Co uživatelé od stránek požadují a očekávají?  Důležité je nespokojit se s prvním návrhem a nechat se ovlivnit požadavky přicházejícími od uživatele. Poslední doporučení se týká usability testování. To je důležité po celou dobu implementace a mělo by probíhat stále dokola. Usability testování je jediný možný způsob, jak dosáhnout spokojenosti uživatele s výsledkem programátorovy práce.

UCD, User-Centered Design je přístup, kterým by se měli řídit vývojáři webových aplikací, ale i všichni výrobci produktů. Hlavní myšlenkou UCD je umístit uživatele do centra pozornosti při tvorbě výrobku nebo aplikace a soustředit se na jeho schopnost se v aplikaci orientovat. UCD hledá odpovědi na otázky o uživateli a o jeho potřebách a správný návrh a řešení.

以用户为中心的设计(,简称UCD),是一种吸引人的、高效的用户体验的方法。以用户为中心的设计思想非常简单:在开发产品的每一个步骤中,都要把用户列入考虑范围。