Historie.

1960–1969.

V roce 1962 se v londýnské Acton County Grammar School seznámili Pete Townshend a John Entwistle a založili kapelu The Confederates. Townshend hrál na banjo a Entwistle na lesní roh. Poté se Entwistle seznámil s Rogerem Daltreym, který mu nabídl místo ve své kapele The Detours, kterou založil rok předtím. Po pár týdnech se k nim připojil i Townshend. Kapela měla pět členů - Colin Dawson zpíval, Daltrey hrál na kytaru, Entwistle na basovou kytaru, Townshend na rytmickou kytaru a Doug Sandom na bicí. Po odchodu Dawsona se stal Daltrey hlavním zpěvákem a Townshend výhradním kytaristou. Když usilovali o nahrávací smlouvu, bylo jim řečeno, že potřebují nového bubeníka a vlastní skladby ve stylu The Beatles nebo The Rolling Stones. V roce 1964 opustil Sandom kapelu a ta si na zbývající naplánované koncerty najala provizorního bubeníka. Na jednom z nich oslovil Daltreyho Keith Moon a řekl mu: "Slyšel jsem, že hledáte nového bubeníka. No, já jsem lepší než ten, kterého máte." Když mu hned na onom koncertě byla dána příležitost zahrát na bicí, Moon svůj výrok obhájil a kapela ho přijala mezi sebe.  V únoru 1964 slyšel Entwistle o kapele, která se také jmenovala The Detours. Na návrh Townshendova spolubydlícího Richarda Barnese si změnili název na The Who. Nicméně, během léta 1964 si pod vedením Petea Meadena změnili název na The High Numbers. Vydali singl "Zoot Suit"/"I'm the Face", který propadl, a kapela se vrátila zpět k názvu The Who. Meaden byl nahrazen manažery Kitem Lambertem a Chrisem Stampem.  Měli velkou podporu místních, ale potřebovali se nějak odlišit od spousty dalších ambiciózních londýnských kapel. Během jednoho vystoupení v červnu 1964 Townshend omylem zlomil krk kytary o nízký strop a nakonec na pódiu rozmlátil nástroj úplně. Vzal si další kytaru a pokračoval v koncertě. Asi o týden později došly Townshendovi kytary, a tak převrhl zesilovače Marshall. Aby Moon nezůstal pozadu, zničil svoje bicí. Tento incident se podle magazínu "Rolling Stone" stal jendím z "50 momentů, které změnily rock'n'roll". V kapele se stal hlavním skladatelem a tvůrčí silou Townshend. Entwistle, Daltrey a Moon také přispěli několika písněmi.

Rané singly a "My Generation".

Americký hudební producent Shel Talmy byl producentem několika nadějných nových kapel, včetně The Who. V roce 1965 vyprodukaval jejich první šlágr "I Can't Explain", který byl ovlivněný hudbou The Kinks (jejichž producentem byl také Talmy). Píseň se dostala do Top 10 ve Spojeném království. Po ní následoval singl "Anyway, Anyhow, Anywhere", což byla píseň, na níž se skladatelsky podíleli Townshend s Daltreym.  Debutové album "My Generation" (v USA vydané jako "The Who Sings My Generation") bylo vydáno na konci roku 1965. Obsahovalo "The Kids Are Alright" a titulní skladbu "My Generation", což byla jedna z prvních písní se sólem na basovou kytaru. Následovaly další hity jako "Substitute" o mladíkovi, který se cítí jako podvodník, "I'm a Boy" o chlapci, kterého oblékají jako děvče, "Happy Jack" o mentálně narušeném mladíkovi a "Pictures Of Lily" o mladíkovi upnutém na svůj plakát spoře oděné dívky, který mu dal jeho otec. Rané singly, všechny napsané Townshendem, obsahují motivy sexuálního napětí a silných obav dospívání.

"A Quick One" and "The Who Sell Out".

Ačkoliv měla kapela se singly úspěch, Townshend chtěl, aby byla jejich alba více než jen sbírka písní. V roce 1966 vyšlo album "A Quick One" (v USA nazvané "Happy Jack"), o kterém se zmiňovali jako o mini-opeře.  Po "A Quick One" následoval singl "Pictues Of Lily" a konceptuální album "The Who Sell Out" ve stylu pirátských rádií, které obsahovalo zábavné znělky a reklamy. Obsahovalo také například malou rockovou operu "Rael" a skladbu "I Can See for Miles". Tentýž rok také rozbili své nástroje na Monterey Pop Festival a toto jednání zopakovali i v televizním pořadu "The Smothers Brothers Comedy Hour", kde nechal Moon explodovat svoje bicí. Podplatil technika, který naplnil bicí soupravu nadměrným množstvím výbušnin. Následná exploze byla silnější, než kdokoliv očekával, včetně Moona samotného. O pár let později, během natáčení dokumentárního filmu "The Kids Are Alright", Townshend tvrdil, že mu tato událost způsobila tinnitus.

"Tommy".

V roce 1968 byli The Who hlavní hvězdou na prvním Schaefer Music Festivalu v Central Parku v New Yorku a vydali singl "Magic Bus". V prosinci se se svojí mini-operou "A Quick One While He's Away" zúčastnili natáčení pro The Rolling Stones Rock and Roll Circus. Tentýž rok také Townshend poskytl rozhovor pro "Rolling Stone", kde prohlásil, že pracuje na standardně dlouhé rockové opeře. Tím měl na mysli Tommyho, první dílo uváděné jako rocková opera a mezník moderní hudby.  V této době ovlivnil na mnoho dalších let Townshendovu skladatelskou činnost Meher Baba a je uváděn jako Tommyho avatár. Kromě toho se Tommy stal velkým hitem.  Ten rok hráli The Who na Woodstocku, kde trvali na tom, aby jim bylo zaplaceno předtím, než půjdou na pódium a zahrají většinu "Tommyho". Během jejich vystoupení se na pódium dostal Abbie Hoffman, vedoucí představitel Yippies, a organizátor koncertu Michael Lang. Hoffman byl pod vlivem LSD. Vyskočil na pódium, zmocnil se mikrofonu a snažil se obeznámit veřejnost s případem Johna Sinclaira, který byl odsouzen k deseti letům vězení za to, že agentovi protidrogového oddělení v utajení poskytl dvě cigarety marihuany. Townshend ho praštil se svojí kytarou a Hoffman spadl z pódia a zmizel v davu.

1970–1979.

"Live at Leeds".

1. ledna 1970 kapela vystoupila v pořadu BBC "Pop Go To Sixties", živě vysílaném na BBC1, kde zahrála "I Can See For Miles". V únoru nahrála "Live at Leeds", mnoha kritiky označované za nejlepší živé rockové album všech dob. Koncert na univerzitě v Leedsu byl součástí turné k Tommymu, v rámci kterého se The Who stali prvním rockovým interpretem, který vystoupil v Metropolitní opeře v New Yorku. V březnu vydali hit "The Seeker".

"Lifehouse" a "Who's Next".

V březnu 1971 začala kapela nahrávat dostupný materiál k "Lifehousu", Townshendově rockové opeře, s Kitem Lambertem v New Yorku a nahrávání pokračovalo v březnu s Glynem Johnsem. Část nahraného materiálu a jedna s ním nesouvisející Entwistlova skladba byly vydány jako tradiční studiové album "Who's Next". Podle kritiků a fanoušků jde o nejúspěšnější album The Who. Umístilo se na čtvrtém místě americké popové hitparády a na prvním místě ve Spojeném království. Dvě skladby z tohoto alba, "Baba O'Riley" a "Won't Get Fooled Again", jsou jedny z prvních příkladů užití syntetizátoru v rockové hudbě. Syntezátory ale můžeme slyšet i na jiných skladbách na tomto albu, jako je "Bargain", "Going Mobile" a "The Song Is Over". V říjnu vydali The Who hit "Lets See Action". V roce 1972 vydali singl "Join Together" a "Relay".

"Quadrophenia" a "By Numbers".

Po "Who's Next" následovala "Quadrophenia", druhá dokončená dvojdisková rocková opera The Who. Příběh je o chlapci Jimmym, který se snaží zjistit svoji vlastní identitu, jeho rodině a dalších. Součástí příběhu jsou i potyčky mezi Mods a Rockers začátkem šedesátých let ve Spojeném království, zejména v Brightonu.  V roce 1974 vydali The Who album "Odds & Sods", které obsahovalo několik skladeb z předčasně ukončeného projektu "Lifehouse". Jejich album z roku 1975, "The Who by Numbers", obsahovalo introspektivní skladby odlehčené hitem "Squeeze Box". Někteří kritici považovali "By Numbers" za Townshendův dopis na rozloučenou. Filmová verze "Tommyho" vydaná toho roku byla režírovaná Kenem Russellem, v hlavní roli se objevil Daltrey a Townshendovi vynesla nominaci na Academy Award za původní hudbu. 6. prosince 1975 vytvořili The Who rekord za největší koncert konaný pod střechou v Pointiac Silverdome, kterého se zúčastnilo 75 962 lidí. 31. května 1976 zahráli v Londýně koncert, který byl minimálně deset let zapsán v Guinnessově knize rekordů jako nejhlasitější koncert na světě s hlasitostí více než 120dB.

"Who Are You" a Moonova smrt.

18. srpna 1978 vydala kapela "Who Are You". Úspěch alba byl zastíněn Moonovou smrtí. Moon zemřel ve spánku 7. září po nadměrné dávce Heminevrinu - který mu byl předepsán pro potlačení abstinenčních příznaků alkoholu - pár hodin po večírku u Paula McCartneyho. V kapele ho nahradil Kenney Jones, známý z kapel The Small Faces a The Faces.  2. května 1979 se kapela vrátila na pódium koncertem v Rainbow Theatre v Londýně. Na jaře a v létě následovaly vystoupení na Filmovém festivalu v Cannes ve Francii, ve Skotsku, na stadionu Wembley v Londýně, v Západním Německu, v Capitol Theatre v Passaic v New Jersey a pět koncertů v Madison Square Garden v New York City.  V roce 1979 vydali The Who také dokumentární film "The Kids Are Alright" a "filmovou verzi Quadrophenie", pozdější kasovní trhák ve Spojeném království. V prosinci se The Who stali třetí kapelou, po The Beatles a The Band, která se objevila na obálce magazínu "Time".

Tragédie v Cincinnati.

V roce 1979 vyrazili The Who na menší turné po Spojených státech, které bylo poznamenáno tragédií. 3. prosince 1979 v Riverfront Coliseum v Cincinnati ve státě Ohio zemřelo v davové tlačenici 11 fanoušků a bylo zraněno 26 dalších. Částečně se tak stalo kvůli tomu, že místa v hledišti nebyla rezervovatelná - ti, kdo se dostanou do haly první, získají nejlepší místo. Kromě toho spousta fanoušků, kteří čekali venku, omylem pokládala zvukovou zkoušku kapely za skutečný začátek koncertu a pokusila se natlačit dovnitř. Protože byla otevřena jen část vchodu, vytvořilo se zde zúžené místo, kam se snažily dostat tisíce fanoušků, a někteří byli ušlapáni.  Kapela o tom nebyla informována, dokud koncert neskončil, protože se čelní představitelé města obávali dalších davových problémů, kdyby byl koncert zrušen. Kapela byla hluboce otřesena, když se o incidentu dozvěděla, a vyžádala si na příštích koncertech výpomoc pro zvýšení bezpečnosti. Následující večer v Buffalu Daltrey prohlásil, že kapela "minulou noc ztratila část svojí rodiny a tenhle koncert je pro ně".

1980–1989.

Změna a rozpad.

Kapela vydala s Jonesem za bicími dvě studiová alba, "Face Dances" (1981) a "It's Hard" (1982). Ačkoliv se obě alba prodávala velmi dobře a "It's Hard" získalo v magazínu "Rolling Stone" pětihvězdičkové hodnocení, někteří fanoušci nepřijali nový zvuk kapely dobře. Townshendův život byl v krizi - jeho manželství se rozpadlo kvůli neustálým turné The Who. Začal nadměrně pít a stal se závislým na heroinu, což kvůli jeho předchozímu protidrogovému postoji šokovalo i jeho nejbližší přátele. V roce 1982 se uzdravil a The Who vyjeli na své "rozlučkové" turné po Spojených státech a Kanadě. Obsahovalo dva koncerty v Shea Stadium v New Yorku 12. a 13. října a skončilo v Torontu 17. prosince. Townshend prohlásil, že chtěl ještě jednou vyjet na turné předtím, než se z The Who stane studiová kapela. Bylo to nejvýdělečnější turné roku s vyprodanými hledišti po celé Severní Americe.  Townshend strávil část roku 1983 snahou napsat materiál pro studiové album, které stále dlužil Warner Bros. Records díky smlouvě z roku 1980. Nicméně koncem roku 1983 se Townshend prohlásil za neschopného vytvořit materiál vhodný pro The Who, v prosinci oznámil odchod z kapely a Daltreymu, Entwistleovi a Jonesovi popřál všechno nejlepší, pokud by pokračovali bez něj. Poté se zaměřil na sólové projekty, jako například "", "The Iron Man" a "Psychoderelict".

Reuniony.

V červenci 1985 se The Who - včetně Kenneyho Jonese - znovu sešli na koncertě Live Aid Boba Geldofa na stadionu Wembley v Londýně. Přenosový vůz BBC vyhodil na začátku "My Generation" pojistky, což znamenalo kompletní ztrátu obrazu, ale kapela hrála dál. To způsobilo, že většina videozáznamu "My Generation" a "Pinball Wizard" nebyla přenášena do světa, ale zvuková stopa "Pinball Wizard" a ostatních písní byla přenášena rádiem. Přenos pokračoval s "Love Reign O'er Me" a "Wont Get Fooled Again".  V roce 1988 na BRIT Awards, které se konalo v Royal Albert Hall, byla kapela oceněna British Phonographic Industry Cenou za celoživotní dílo (Lifetime Achievement Award). The Who na ceremoniálu zahráli krátký soubor 3 skladeb. V roce 1989 vyjeli k příležitosti 25. výročí "The Kids Are Alright" na reunion turné, které obsahovalo převážně skladby z "Tommyho". Simon Phillips hrál na bicí, Steve "Boltz" Bolton hlavní kytaru a Townshend se přesunul na akustickou kytaru, aby zminimalizoval poškození sluchu. Po celé Severní Americe byly koncerty vyprodané, včetně čtyř vystoupení v Giants Stadium. Na jejich dva koncerty v Sullivan Stadium ve Foxboro Massachusetts bylo prodáno 100 000 lístků za méně než 8 hodin, čímž překonali předchozí rekordy U2 a Davida Bowieho. Celkově bylo prodáno přes dva miliony lístků.

1990–1999.

Částečné reuniony.

V roce 1990 vydali dvojdiskové živé album "Join Together". Ten samý rok, hned jak to bylo možné, byli uvedeni U2 do Rock and Roll Hall of Fame. Při té příležitosti Bono řekl: "The Who jsou našimi vzory více, než kterákoliv jiná kapela."  V roce 1991 nahráli The Who cover "Saturday Night's Alright for Fighting" od Eltona Johna pro tribute album "Two Rooms: Celebrating the Songs of Elton John & Bernie Taupin". To bylo naposledy, co nahrávali nějakou novou studiovou nahrávku s Entwistlem. V roce 1994 oslavil Daltrey padesáté narozeniny dvěma koncerty v Carnegie Hall, kde hráli jako hosté Entwistle s Townshendem. Ačkoliv byli všichni tři přítomni, na pódiu se objevili společně až na konci koncertu při "Join Together" s dalšími hosty. Daltrey ten rok vyjel na turné s Entwistlem, s klávesistou Johnem "Rabbitem" Bundrickem, bubeníkem Zakem Starkeym a Simonem Townshendem, který hrál na kytaru místo svého bratra.

Revival "Quadrophenie".

V roce 1996 vystoupili Townshend, Entwistle, Daltrey, Starkey a jejich hosté v Hyde Parku, kde zahráli "Quadrophenii". Komentář k vystoupení četl Phil Daniels, který hrál Moda Jimmyho ve filmu. Navzdory technickým problémům byl koncert úspěšný a následovala jej šestidenní štace v Madison Square Garden. Townshend hrál výhradně na akustickou kytaru. Koncerty nebyly uváděny jako akce The Who. Úspěch "Quadrophenie" vyústil v turné po Spojených státech a Evropě v letech 1996 a 1997. Townshend hrál většinou na akustickou kytaru, ale při vybraných skladbách i na elektrickou kytaru. V roce 1998 zařadila VH1 The Who mezi "100 nejvýznamnějších umělců rock'n'rollu".  Na konci 90. let hráli The Who poprvé od roku 1985 jako pětičlenná formace, s klávesistou Bundrickem a bubeníkem Starkeym. První koncert se odehrál 29. října 1999 v Las Vegas v MGM Grand Garden Arena; 30. a 31. října koncertovali akusticky na Bridge School Benefit Neila Younga v Shoreline Amphitheatre v Mountain View v Kalifornii. Poté zahráli 12. a 13. listopadu v House of Blues v Chicagu benefiční koncert pro Maryville Academy. 22. a 23. prosince vystoupili na vánočním charitativním koncertě v Shepherd's Bush Empire v Londýně. Toto byly od roku 1982 první koncerty, na kterých hrál Townshend po celou dobu na elektrickou kytaru. Vystoupení v Las Vegas z 29. října bylo částečně vysílané v televizi a na internetu a později vyšlo na DVD "The Vegas Job". Recenze na tyto koncerty byly kladné.

2000–2010.

Koncerty pro charitu a Entwistleova smrt.

Po úspěšném návratu v roce 1999 se The Who vydali v roce 2000 na turné po Spojených státech a Spojeném království. Turné začalo 6. června charitativním koncertem pro Robin Hood Foundation v Jacob K. Javits Convention Center v New Yorku a skončilo 27. listopadu v Royal Albert Hall charitativním koncertem pro Teenage Cancer Trust. Téhož roku zařadila VH1 The Who na osmé místo v žebříčku 100 nejvýznamnějších umělců hard rocku. 20. října 2001 hrála kapela, s bubeníkem Zakem Starkeym, na koncertě The Concert for New York City v Madison Square Garden, kde zahráli "Who Are You", "Baba O'Riley", "Behind Blue Eyes" a "Won't Get Fooled Again". Koncert byl věnován rodinám hasičů a policistů, kteří zemřeli ve Světovém obchodním centru 11. září 2001. The Who byli také téhož roku oceněni cenou Grammy za celoživotní dílo.  V roce 2002 zahráli The Who pět koncertů v Anglii; 27. a 28. ledna v Portsmouthu, 31. ledna ve Watfordu a 7. a 8. března pro Teenage Cancer Trust v Royal Albert Hall. Tyto koncerty byly poslední, na kterých hrál Entwistle s The Who. Ráno 27. června, těsně před začátkem jejich amerického turné, byl Entwistle v Hard Rock Hotelu v Las Vegas nalezen mrtvý. Příčinou byl infarkt, na kterém se podílel také kokain. Po krátkém otálení a dvou zrušených koncertech začalo turné v Hollywood Bowl s basistou Pinem Palladinem jako Entwistleovou (dlouhodobou - až do r. 2016) náhradou. Většina koncertů byla oficiálně vydána na CD jako "Encore Series 2002". V září časopis "Q" označil The Who jako jednu z "50 kapel, které musíte slyšet, než zemřete". V listopadu 2003 se sedm alb od The Who umístilo v seznamu magazínu "Rolling Stone" 500 nejlepších alb všech dob, což bylo více, než dosáhl jakýkoliv jiný umělec s výjimkou The Beatles, The Rolling Stones, Boba Dylana a Bruce Springsteena.  V roce 2004 vydali The Who písně "Old Red Wine" a "Real Good Looking Boy" (s basisty Pinem Palladinem a Gregem Lakem, v tomto pořadí) jako součást sbírky singlů "Then and Now" a vyjeli na turné, které obsahovalo 18 koncertů a na kterém hráli v Japonsku, v Austrálii, ve Spojeném království a ve Spojených státech. Všechny koncerty byly vydány na CD jako součást "Encore Series 2004". Kapela byla také hlavní hvězdou na Isle of Wight Festival (záznam koncertu vyšel později na CD a DVD/Bluray). Toho roku také časopis "Rolling Stone" zařadil The Who na 29. místo na svůj seznam 100 nejvýznamnějších umělců všech dob.

"Endless Wire".

The Who oznámili, že v na jaře 2005 vyjde jejich první studiové album po 23 letech (předběžně nazvané WHO2). Townshend pokračoval v práci na albu a na svém blogu zveřejnil novelu "The Boy Who Heard Music". Z té se vyvinula mini-opera "Wire & Glass", která vytvořila jádro nového alba The Who a později řádné opery, kterou Townshend představil na Vassar College.  V červenci 2005 hráli The Who na londýnské části koncertu Live 8. The Who byli také téhož roku uvedeni do Britské hudební síně slávy (UK Music Hall of Fame). V roce 2006 byli The Who prvními, kdo obdržel cenu Freddie Mercury Lifetime Achievement Award v rámci Vodafone music awards.  "Endless Wire" bylo vydáno 30. října 2006 (31. října ve Spojených státech). Bylo to první řádné studiové album od "It's Hard" z roku 1982 a obsahovalo první mini-operu od "Rael" z alba "The Who Sell Out" z roku 1967. V předvečer dne, kdy album vyšlo (29. října), zahráli The Who část mini-opery a několik písní živě v závěru BBC Electric Proms v Roundhouse v Londýně.  Ještě před vydáním alba (na jeho podporu) vyjeli The Who na turné, které probíhalo v letech 2006 a 2007. Koncerty byly vydány na CD a DVD jako součást "Encore Series 2006" a "2007". Starkeymu bylo nabídnuto oficiální členství v Oasis v dubnu 2006 a v The Who v listopadu 2006, ale odmítl s tím, že raději rozdělí svůj čas mezi obě kapely. 24. června 2007 byli The Who jednou z hlavních hvězd na programu festivalu Glastonbury.

"Amazing Journey".

V listopadu 2007 byl vydán dokumentární film "". Ten obsahuje záběry, které nebyly v dřívějších dokumentech, včetně filmového záznamu vystoupení na univerzitě v Leeds z roku 1970 a vystoupení ještě jako The High Numbers v Railway Hotelu z roku 1964. "Amazing Journey" byl v roce 2009 nominován na Grammy Award. The Who byli vyznamenáni na VH1 Rock Honors v roce 2008. Nahrávání koncertu se uskutečnilo 12. července a 17. července následovalo televizní vysílání. Ten samý týden vyšla best-of kolekce 12 písní pro hru "Rock Band". Během E3 Media and Business Summit v roce 2008 vystoupili The Who na "Rock Band" party v Orpheum Theater. V říjnu 2008 vyjeli na turné, v rámci nějž navštívili čtyři japonská a devět severoamerických měst. V prosinci byli The Who oceněni na Kennedy Center Honors.  Na začátku roku 2009 byli na turné v Austrálii a na Novém Zélandu. V srpnu Townshend na webových stránkách The Who oznámil, že pracuje na novém muzikálu nazvaném "Floss", který je o stárnoucím rockerovi známém jako "Walter", a že některé skladby z tohoto muzikálu se mohou objevit na budoucím albu The Who.  7. února 2010 hráli The Who na Super Bowl XLIV.

"Quadrophenia Live".

V březnu 2010 odehráli pro Teenage Cancer Trust charitativní koncert v Royal Albert Hall. K tomu účelu obnovili koncertní provedení Quadrophenie, velmi podobné jako při turné 1996/97. Poté následovaly dva roky bez dalších aktivit, s výjimkou krátkého vystoupení na charitativním koncertu Kill Cancer v lednu 2011, kde se skupinou naposledy koncertoval klávesista John "Rabbit" Bundrick.  The Who byli 12. 8. 2012 posledním interpretem na závěrečném cerermoniálu Letních olympijských her 2012, kde zahráli medley ze skladeb "Baba O'Riley", "See Me, Feel Me" a "My Generation".  Úspěch rockové opery Quadrophenia v Royal Albert Hall a blížící se 40. výročí jejího vzniku inspirovaly The Who k jejímu živému provedení na turné v Severní Americe a Evropě v letech 2012-13. Sestava se opět rozrostla o další 3 klávesové hráče (Frank Simes, John Corey, Loren Gold) a 2 dechaře (Dylan Hart, Reggie Grisham). Kapela se snažila Quadrophenii reprodukovat bez vstupů dalších hostů a Daltrey (v dobré pěvecké kondici) s Townshendem odzpívali většinu partů. Zajímavým zpestřením bylo začlenění videozáznamů zesnulých původních členů kapely "hrajících" opět se svými kolegy (Entwistlovo basové sólo v písni 5:15 a Moonův zpěv v písni Bell Boy). Ve druhé části turné trpěl bubeník Zak Starkey problémy se zánětem šlachy na ruce a během několika koncertů v USA a při evropském turné jej musel nahradit Scott Devours. Poslední koncert celé šňůry v londýnské Wembley Areně byl zaznamenán a vydán na CD a DVD/Bluray pod názvem "Quadrophenia Live In London".

"50 let The Who".

V roce 2014 skupina oslavila 50. výročí vzniku (resp. příchod K. Moona a přejmenování z Detours na The Who). Turné s názvem The Who hits 50 odstartovalo 30. 11. 2014 v Glasgow. Townshenda a Daltreyho doprovázela kromě tradičních spoluhráčů (tzv. Touring Who - Simon Townshend, Pino Palladino a Zak Starkey) i rozšířená sestava klávesistů z "výročního" turné. Kapela se v počáteční fázi (převážně britská část turné) snažila seznam masově známých hitů osvěžit uvedením písní, které dlouho nehrála (A Quick One While He's Away, Slip Kid, Squeeze Box, So Sad About Us, Pictures Of Lily, Cry If You Want a další). Během americké etapy turné však většinu z nich z repertoáru vypustila a koncerty se skládaly převážně z předvídatelné sady "best of". Po návratu do Evropy odehráli The Who 26. června 2015 koncert v londýnském Hyde Parku, který byl zfilmován a promítán v kinech. Následně byl vydán na CD a DVD/Bluray ("The Who - Live In Hyde Park"). O dva dny později vystoupili opět (po 8 letech) na festivalu v Glastonbury.  Podzimní šňůru bylo nutné odložit, protože Daltrey onemocněl virovou meningitidou a nad budoucností kapely se dlouho vznášel otazník. Po jeho uzdravení obnovila kapela koncertování vystoupením v únoru 2016 v londýnské Wembley Areně a pokračovala dalšími etapami turné v Severní Americe a Evropě. V říjnu (9. a 16.) se účastnila dvou víkendových "monstrkoncertů" rockových velikánů (Paul McCartney, Rolling Stones, Bob Dylan, Neil Young, Roger Waters) v kalifornské poušti (Indio, dějiště festivalů Coachela). Mezitím (12. října) odehrála svůj vůbec první koncert v Mexiku.

"Tommy a útlum činnosti".

Počátkem roku 2017 navnadila skupina fanoušky záměrem uvést v Royal Albert Hall během již tradičních vystoupení na charitativních koncertech pro Teenage Cancer Trust dva koncerty rockové opery Tommy, poprvé od "reunion tour" v roce 1989, a vůbec poprvé vcelku včetně písní, které z tohoto cyklu nikdy živě nehrála (Underture a Welcome). I následné koncerty během britské šňůry slibovaly provedení Tommyho, nebo alespoň jeho velké části. Koncerty plánované původně jako akustické byly nakonec provedeny v plné, elektrifikované sestavě. Palladina, který skupinu opustil a věnoval se sólovým projektům, nahradil nový baskytarista Jon Button. První provedení (30. března) působilo neuspokojivým, nesezkoušeným dojmem. Druhý koncert (1. dubna) již očekávání naplnil a jeho záznam našel cestu i k veřejnosti na oficiálně vydaném CD a DVD/Bluray "Tommy Live at the Royal Albert Hall". Při následujících koncertech během britského turné se však z Tommyho hrál jen zhruba na polovinu seškrtaný výběr nejznámějších skladeb. Při americkém turné, jehož téměř polovinu tvořilo 6 "rezidenčních" koncertů v Caesar's Palace v Las Vegas, už se z Tommyho hrála opět jen obvyklá "svita" Amazing Journey/Sparks-Pinball Wizard-See Me, Feel Me/Listening To You. Zbytek koncertu tvořily hlavně osvědčené, předvídatelné hity.  Na podzim The Who poprvé navštívili Latinskou Ameriku, kde zahráli společně s dalšími kapelami na rockových festivalech v 5 městech (3x v Brazílii, v Chile a v Argentině). Splacením tohoto dluhu jihoamerickému publiku se jejich koncertní aktivita prozatím uzavřela.  Kapela ohlásila, že už se na rozsáhlejší koncertní turné vydávat nemíní a bude preferovat koncertování "rezidenčního" typu, jak tomu bylo v Las Vegas. Daltrey v roce 2018 absolvoval 2 šňůry: jednu s různými symfonickými orchestry, při které byl představen "symfonický" Tommy; druhou, při které s větší části spoluhráčů z "Touring Who" (Simon Townshend, Frank Simes, Jon Button, Scott Devours, Loren Gold) hrál převážně písně The Who s občasnými výlety do svého sólového repertoáru. Napsal také autobiografickou knihu "Thanks a Lot Mr. Kibblewhite: My Story." Pete Townshend se věnoval přípravě muzikálu "The Seeker", který napsala jeho manželka Rachel Fuller. Žádné konkrétní plány na koncerty nebo studiovou práci The Who zatím nejsou výhledově známy.

The Who Films Ltd.

"Tommy" (1975).

The Who byla jedna z prvních kapel, která si dělala vlastní filmy. První film The Who byl "Tommy" (1975) inspirovaný jejich stejnojmennou rockovou operou z roku 1969. Objevilo se v něm mnoho hvězd jako Elton John, Oliver Reed a Ann Margret. Daltrey hrál "hluchého, němého a slepého chlapce" a Keith Moon zlého pedofilního strýčka Ernieho.

"Quadrophenia" (1979).

"Quadrophenia" byla jejich druhým filmem, tentokrát inspirovaným jejich rockovou oprerou téhož jména. Hlavním protagonistou je Jimmy (Phil Daniels), který je Mod, bere amfetaminy a později má problémy s rodiči a také se svými přáteli. Film končí tím, že opouští subkulturu Mods.

"The Kids Are Alright" (1979).

Tento film obsahuje nejlepší živá vystoupení The Who.

"McVicar" (1980).

Třetí film The Who, "McVicar", je založen na skutečných událostech. Roger Daltrey v něm hraje bankovního lupiče Johna McVicara a Adam Faith jeho kamaráda. Soundtrack tohoto filmu je Daltreyho sólovým albem, na němž se podíleli i ostatní členové The Who.

The Who je britská rocková kapela založená v roce 1964. Ve své době byla největším konkurentem Beatles na poli popové scény. Je považovaná za jednu z nejvýznamnějších a nejvlivnějších. Kapela se proslavila zejména písní "My Generation" a první rockovou operou "Tommy". Dle žebříčku časopisu "Rolling Stone" se skladba "My Generation" řadí na 11. místo z 500 nejlepších písní v historii. Také se proslavili ničením nástrojů na pódiu.

谁人乐队(英语:The Who)是一支英国摇滚乐团,他们在1964年成军。乐队后来成为一直以来最受高评和最受欢迎的摇滚艺术家之一,其现场演出尤其被推崇备至,被形容为「可能是史上最佳的现场演出乐团」。乐团大部分时间及经典阵容为主唱罗杰·多特里、吉他手皮特·汤申德、贝司手约翰·恩特维斯托及鼓手凯思·穆恩。在凯思·穆恩及约翰·恩特维斯托先后在1978年及2002年离世,包括了1983年—1988年,及1990年—1995年的隐退期,谁人经历一段长时间的过离合及巡回演出后,录音室专辑 "Endless Wire" 在2006年10月30日推出。1990年被引入摇滚名人堂。2019年12月6日,发行最新录音室专辑 "Who" 。


Osobnosti.

Nejznámějším Albáncem je Matka Tereza.  Albánský původ měl nositel Nobelovy ceny za fyziologii Ferid Murad. Prvním albánským historikem byl Marin Barleti.  Nejslavnějším albánským spisovatelem je Ismail Kadare. Kněz Gjon Buzuku napsal první knihu v albánštině. Za prvního albánského spisovatele bývá označován Pjetër Bogdani. Rozvoj středověké albánštiny ovlivnil Frang Bardhi. Klíčovou postavou albánského národního obrození byl spisovatel Naim Frashëri, stejně jako jeho bratr Sami Frašeri. Slavný epos "Horská loutna" sepsal Gjergj Fishta. Báseň Aleksandëra Stavre Drenovy se stala textem albánské hymny. Představitelem socialistické poezie byl Dritëro Agolli. Mezi významné albánské osobnosti patří také malíř Ibrahim Kodra a skladatel Simon Gjoni. Mezi interprety vážné hudby vynikla sopranistka Inva Mula. V zahraničních produkcích se prosadila v posledních letech herečka Masiela Lusha. I američtí herci John Belushi a jeho bratr Jim Belushi měli albánský původ. Herečka Eliza Dushku je dcerou albánského otce.  Za národního hrdinu je považován zakladatel albánské státnosti Gjergj Kastrioti Skanderbeg. S ním byl spřízněn papež Klement XI., který nechal sepsat dějiny Balkánu "Illyricum Sacrum", kterážto kniha je dnes nejcennějším zdrojem informací o nejstarších albánských dějinách. Vlivnými ministerskými předsedy (velkovezíry) Osmanské říše se stali například Kara Mustafa či Muhammad Alí Paša, místokrál Egypta. Zakladatelem moderního albánského státu byl Ismail Kemali. Albánskou pravoslavnou církev založil Fan Stilian Noli, který sehrál klíčovou roli též v revoluci z roku 1924. Dlouholetým vůdcem socialistické Albánie byl Enver Hodža.

Další známí Albánci.

Literatura.

Pjetër Budi, Jeronim de Rada, Kostandin Kristoforidhi, Millosh Gjergj Nikolla, Lasgush Poradeci, Etëhem Haxhiademi, Kasëm Trebeshina, Petro Marko, Dhimitër Xhuvani, Xhevahir Spahiu, Bashkim Shehu, Rexhep Qosja.

Hudba.

Era Istrefi, Claydee, Rita Ora, Bebe Rexha, Dua Lipa

Albánci (zastarale též "Škipetaři" nebo ojediněle "Arnauti") jsou národ žijící v jihovýchodní Evropě. Předchůdci dnešních Albánců jsou podle některých teorií indoevropští Illyrové (existují však teorie o thráckém či jiném původu Albánců). Původ Albánců je přitom dodnes ožehavé téma, neboť během územních sporů (například o status Kosova) se jednotlivé národy často prohlašují za původní národ na daném území. V 5. a 6. století našeho letopočtu přešli stejným územím Vizigóti, Hunové a Ostrogóti, v raném středověku o něj soupeřily Byzanc, Turecko, Bulhaři a Srbové. V roce 1468 byl potlačen 15 let trvající odpor pod vedením hrdiny Skanderbega a území dnešní Albánie se stalo součástí Osmanské říše. V roce 1881 turecká armáda potlačila první snahy o nezávislost země, po balkánských válkách zde v roce 1913 vzniklo knížectví – Albánie, určitá část Albánců však zůstala mimo jeho území. Jejich počet dnes činí okolo 8 mil., žijí většinou v Albánii, v Kosovu a v přilehlých územích Severní Makedonie, Řecka a centrálního Srbska. Jejich jazykem je albánština, což je samostatný indoevropský jazyk.

阿尔巴尼亚族或阿尔巴尼亚人(阿尔巴尼亚语:"Shqiptarët")是主要分布在南欧巴尔干半岛上的一个民族,多操阿尔巴尼亚语并在奥斯曼帝国时期开始信奉伊斯兰教,但也有大量保留了东正教信仰的阿尔巴尼亚人。阿尔巴尼亚人主要分布在阿尔巴尼亚,另外在科索沃、北马其顿和希腊也有大量分布。也有一些阿尔巴尼亚人在海外散居(土耳其、埃及、以至香港),当中以土耳其的阿裔社群为最庞大。意大利也是阿尔巴尼亚移民的一个主要集中区,这是由于南斯拉夫解体时期因内战和经济问题,大量居于科索沃和阿尔巴尼亚的阿尔巴尼亚人隔海逃离当时饱受科索沃战争的科索沃及90年代民主化开放政策之初的阿尔巴尼亚。也有一些是阿尔巴尼亚化的斯拉夫人。不少在其他巴尔干半岛国家定居的阿尔巴尼亚人,祖先曾是土耳其新军。


Vznik koránu.

V době, kdy korán vznikal, bylo na Arabském poloostrově už hodně židů i křesťanů, zejména na venkově ale lidé dále praktikovali mnohobožství. V 6. a 7, století byl monoteismus patrně na postupu už před Mohamedem. Svědčí o tom i několik jeho proroků, Mohamedových současníků a konkurentů. které ale Mohamed i jeho první nástupce Abu Bakr tvrdě potlačili. Na Mohamedově mimořádném úspěchu se mohly podílet i dobové politické střety, například soupeření mezi perskými Sasánovci a byzantským císařem, který právě v roce 622 zahájil válečné tažení proti Persii. Mohamedovo pozvání do Mediny ve stejném roce s tím mohlo přímo souviset. ̈ Muslimové věří, že korán obsahuje doslovně zaznamenané zjevení, jehož se Muhammadovi dostalo prostřednictvím anděla Gabriela (arabsky Džibríl). Sám Muhammad tvrdil, že korán, stejně jako bible a tóra, je obrazem dokonalého slova Božího, tzv. „Matka knih“ ("umm-al-kitáb") existující věčně. Jeho kritikové později poukazovali na rozpory mezi koránem a staršími texty, což vedlo k vysvětlení v koránu o pokřivení původně významově shodných knih křesťanů a židů. Muhammad je označen za tzv. „Pečeť proroků“, která uzavírá sled řady předchozích proroků, Abraháma, Mojžíše, Ježíše a mnoha dalších.  Sesílání veršů trvalo dohromady 23 let (609–632 n. l.). Do podoby, v jaké korán známe dnes, byl sestaven roku 651, tedy 19 let po Muhammadově smrti. Korán byl nejprve uchováván v paměti Muhammada a muslimů. První následovníci islámu znali kompletně celý korán nazpaměť a neexistovala psaná verze. Vše se opakovalo a připomínalo neustálým přednášením mezi věřícími. Lze však předpokládat, že ještě před odchodem z Mekky začala být jeho slova zapisována. Z medínského období tradice uvádí, že Muhammad, který psát neuměl, užíval některé ze svých přívrženců jako písaře, navíc řada lidí uměla části, nebo dokonce celé zjevení nazpaměť. Po jeho smrti se objevila potřeba stanovit jednoznačnou verzi, aby bylo zjevení uchráněno deformací a odlišných interpretací. Tehdejší arabské písmo například nezaznamenávalo krátké i některé dlouhé samohlásky. Existoval tak problém se záměnami gramaticky podobných slov. Proto měla písemně zachycená seslání nižší hodnotu než recitace zpaměti.  Podle tradice existovalo v jisté době celkem pět exemplářů koránu, které se drobně odlišovaly. Mělo jít o kodex Muhammadovy manželky Hafsy, Hafs Ubajje ibn Ka'ba, Abdalláha ibn Mas'úda, Abú Músy al-Aš'ařího a Miqdada ibn 'Amra. Hrozilo, že rozdíly mezi nimi způsobí rozkol v islámské obci, a proto bylo třeba provést definitivní redakci textu. Za vlády třetího chalífy Uthmána tak došlo k vytvoření redakční komise, která především na základě Hafsiny verze koránu a sbírky předsedy komise Zajda ibn Thábita sestavila korán do dnešní podoby, tzv. Vulgáty v letech 651–656 v Uthmánském kodexu. Přestože se v historii objevily pochyby o pravosti této verze koránu, je muslimy používána dodnes, přes některé změny z důvodu vývoje jazyka. Moderní verzí je egyptské vydání z roku 1923. Hlavní námitku proti Vulgátě vznesli šíité, kteří Uthmána podezírají, že z koránu vyškrtal všechny zmínky o Alím. Jelikož se však různé šíitské sekty nikdy nedokázaly shodnout na společné verzi, zůstalo při Uthmánově textu. Tvrdí však, že skutečně správnou verzi zná jedině „skrytý imám“, jehož příchod očekávají.

Textová kritika.

Korán se po staletí šířil ústním podáním nebo rukopisy, a to výhradně v arabštině. V roce 1924 jej káhirská islámská Univerzita al-Azhar vydala poprvé tiskem, který muslimské autority schválily. Roku 2016 vydal uznávaný islámský vědec Abdelmajid Charfi, od roku 2015 volený prezident Tuniské akademie věd a umění, průkopnické dílo: první kritické vydání koránu. V pěti svazcích a na 2330 stránkách následují jednotlivé verše koránu v kaligrafii i v současném arabském písmu a za nimi textové varianty. S výjimkou několika nejkratších veršů je ke každému verši řada variant, které publikace uvádí i s autorem a zdrojem.  Charfi ví, že toto kritické vydání není pro široké vrstvy, nicméně je jako věřící muslim přesvědčen, že změna v přístupu ke koránu čeká všechny věřící. Množství textových variant, i když většinou formálních, ukazuje, jak je nebezpečné doslovné čtení starých textů, a korán také vznikal za určitých historických a společenských okolností. Proto je velmi problematické tvrdit, že korán tvrdí to a to, a pečlivý čtenář najde místa, kde říká něco jiného. To se týká i dnes velmi aktuálních míst o vztahu k „nevěřícím“, k židům a křesťanům, kterých je v kánonickém textu koránu přes 250.  Na základě mnohaleté práce dospěl Chárfí k názoru, že současný text koránu se skládá ze čtyř vrstev: Jen krátké a snadno zapamatovatelné súry z prvního (mekkánského) období jsou ve všech islámských tradicích totožné a tvoří asi 5 % celého koránu.  Mravenčí práce Charfiho a jeho dobrovolných spolupracovníků narazila ovšem také na odpor, byla cenzurována a nesměla vyjít. Charfi se musel vzdát postavení děkana fakulty, ale pokračoval jako soukromník, s podporou Adenauerovy nadace, které hradila cesty do archivů, a nakonec se našel i libanonský mecenáš, který zaplatil nákladný tisk. V Saúdské Arábii byla kniha okamžitě zabavena, kdežto v Tunisu je vyprodána.

Struktura koránu.

Korán v podstatě nemá žádnou pevnou strukturu, souvislý „příběh“. Spíše než kniha v klasické podobě je to sbírka písemně zaznamenaných poselství proroka Muhammada, převážně napomenutí do života věřících. To také vysvětluje, proč se některé motivy a témata opakují i desetkrát. Je sice rozdělen na 114 súr (kapitol) a 6236 áj (veršů), ale i jednotlivé súry jsou často složeny z nesourodých skupin veršů, mnohdy patrně seslaných v rozpětí mnoha let. Klíč, podle kterého byly verše zařazeny do právě 114 súr, není jasný. Základ rozdělení na súry byl položen již Muhammadem, definitivní podobu dostal korán při uthmánské redakci. Tehdy došlo k seřazení súr podle délky od nejdelších k nejkratším. Ani tento postup však nebyl zcela dodržen, například na začátek byla zařazena krátká súra, tzv. „Otevíratelka“ (al-fátiha). Kromě deváté súry ("At-Tawba") všechny ostatní uvozuje tzv. basmala: „Ve jménu Boha milosrdného, slitovného“, která se do počtu veršů započítává pouze jednou.

Pokusy o seřazení súr.

Evropští učenci se opakovaně pokoušeli seřadit súry chronologicky, podle předpokládané doby seslání jejich podstatné části. Stejně tak činí české vydání z roku 1972 v překladu Ivana Hrbka. Takové řazení je logičtější, přesto text ani tak nezískává ucelenou podobu. Chronologické řazení je však důležité i kvůli učení o verších „zrušených a zrušujících“ "nasch". Podle této praxe, zavedené již Muhammadem, mají později seslané verše vyšší hodnotu a ruší význam těch starších. Důvodem byla nutnost znovu přeformulovávat příkazy a zákazy podle aktuální situace islámské obce. Tento princip (nasch) je však poměrně sporný a jsou o něm vedeny vášnivé spory mezi tradicionalisty a modernisty.  Orientalisté, kteří řadili súry chronologickým způsobem: V češtině se o chronologické řazení pokusil Ivan Hrbek (1972).

Srovnání s Biblí.

Korán není srovnatelný s hebrejskou Biblí formou ani obsahem. Starý zákon čili Tóra je rozsáhlejší a obsahuje velmi rozmanité texty (knihy), které vznikaly téměř tisíc let. Obsahuje písně a básně, příběhy, historická vyprávění i prorocké texty. Srovnávat s koránem by se snad daly náboženské a právní předpisy, konkrétní pravidla, příkazy, zákazy a někdy i tresty za porušení těchto pravidel. Islám nerozlišuje mezi náboženstvím a právem, což začíná již v koránu. Příčinou jsou okolnosti vzniku této knihy. Muhammad nebyl pouze duchovní, ale též politický a vojenský představitel, obsah koránu proto odpovídá jeho aktuální situaci a potřebám. Již v Mekce však korán formuloval některé zásady věřících muslimů, jako je například podoba modlitby.  Výklad koránu je oblastí zájmu islámských učenců po celé islámské dějiny. Ačkoliv korán tvoří základ šarí'y, pro jeho výklad jsou používány další prameny a uznávané právní postupy. Tradičně se korán dělil na 30 zhruba stejně dlouhých částí ("ajzá"), aby se dal celý projít v modlitbě za 30 dnů.  Z historického hlediska se koránský text rozděluje na 4 části podle doby seslání, které spojuje podobný obsah a forma. Jedná se o první, druhé a třetí mekkánské období a medínské období. Toto rozdělení je však spíše přibližné, není možné určit jejich přesné hranice (snad vyjma posledního) a celá věc je ještě komplikována pozdějšími úpravami a doplňováním starších súr. Otázka původu jednotlivých úseků súr je velmi složitá a názory nejsou jednotné.

Jazyk koránu.

Jazyk a forma koránu jsou velice rozmanité. Jednoduše můžeme říci, že lze sledovat vývoj od velice poetických a obrazných veršů k sušším spíše právnickým a prozaickým textům. Především formou, nicméně do jisté míry i obsahem sdělení, se ze začátku Muhammad nijak nevymyká z řady předchozích staroarabských hanífů (poslů monoteismu) a káhinů (věštců). K jejich charakteristice patří krátký verš, extatická řeč, přírodní a kosmické obrazy, přísahy, hrozby, kletby a apokalyptické vize. Přirovnávání ke káhinům se Muhammad při diskusích se svými kritiky ostře bránil.  Za nejpoetičtější je možno považovat verše z prvního mekkánského období, zmiňována bývá především súra 55 pro hojný výskyt až monotónně se opakujícího refrénu „"Které z dobrodiní Pána svého můžete popírat?"“, v dalších obdobích se postupně prosazují delší súry a delší verše, které začínají postrádat poetické prvky, jakými jsou anafora (užití stejných slov na začátku veršů), epifora (opakování stejných slov na konci veršů) a již zmíněný refrén, až se nakonec v medínském období vytrácejí takřka docela. Ani přísahy a zvolání k Bohu, které jsou ze začátku velmi často využívány jako jakési úvody súr, se v medínském období nevyskytují zdaleka v tak hojném počtu.  Jak již bylo zmíněno, arabský jazyk v době vzniku koránu trpěl především ve své psané formě značnou nedokonalostí. Posledně je nutno také říci, že ani slovní zásoba arabštiny neodpovídala Muhammadovým potřebám. Ten se proto uchyloval jednak k aktualizaci významu již existujících slov, jednak k přejímání zcela nových výrazů, například z aramejštiny, hebrejštiny, syrštiny či etiopštiny. Tento fakt však nemá žádný zásadnější vliv na výklad koránu. Odlišné výklady se spíše objevují v souvislosti s některými gramatickými obměnami, které mohou i zcela zásadně změnit význam veršů a posloužit tak jako argument pro ten či onen postoj odporující tradičnímu výkladu. Výklad gramatiky byl také jednou z metod fikhu.  Jazyk koránu byl až do moderní doby přijímán jako norma spisovné arabštiny.

Zdroje inspirace.

Muhammad považoval své proroctví za návrat k přirozenému monoteismu, který hlásali již před ním mnozí prorokové a které navazuje na judaismus a křesťanství. Po odchodu do Medíny, kde se setkala komunita prvních muslimů s židovskou a později i křesťanskou, se zjevují verše reagující na aktuální situace. Orientace modlitby se přesunuje z Jeruzaléma na Mekku. Muhammad deklaruje, že přináší stejné poselství jako přední hanífa Abrahám, který založil modlitebnu Ka'ba. Korán považuje židy a křesťany za „lid Knihy“, který sice zbloudil, ale zaslouží si ochranu a úctu muslimů, pokud proti nim nevystupují nepřátelsky; na jiných místech je ale řadí mezi "nevěřící" a hrozí vyhubením (Súra 2:253; 8:7 aj.).  V koránu se například objevují příběhy o starých arabských prorocích, kteří nebyli vyslyšeni. V koránu jsou zmínky o džinech. Na některých místech se píše, že džinové, stejně jako lidé, jsou dobří, nebo zlí.

Témata v odlišných obdobích.

Ze súr prvního mekkánského období je možné cítit nadšení z přítomnosti Boží a jeho moci stvořitele. Líčení Boha jako tvůrce všeho, nejvyššího vládce, kterému je nutno se bezpodmínečně odevzdat a poslouchat jeho vůli, je záhy doplňováno eschatologickými představami o konci světa, posledním soudu, ráji a peklu. Muhammad se asi velmi rychle setkal s odporem, zjevuje se podrobný popis ráje a pekla k přesvědčování oponentů. Verše o posmrtném životě jsou velice sugestivní a přímočaré. Pozdější kritika Muhammada ze strany židů a křesťanů se často opírá právě o tuto část koránu. Vadí jim na ní její materialismus, přesvědčování k víře skrze přesné popisy rajských slastí a naopak vyhrožování fyzickým utrpením v pekle.  Na závěr prvního období, po odvolání „Satanských veršů“, pokračuje korán druhým obdobím. Druhé období je charakteristické právě zdůrazňováním Boží jedinosti. Eschatologické představy poněkud ustupují do pozadí a hlavní argumentační proud se točí okolo příběhů předchozích proroků a obcí, které je neuposlechly. Klasická struktura příběhu, prorok – odmítnutí – Boží pomsta, se neustále opakuje, zaměňována jsou pouze jména, ale i ta se několikrát opakují. Charakteristickou by mohla být poměrně dlouhá súra 26 – Básníci.  Podoba seslání z třetího mekkánského období je zcela určena situací Muhammada v Mekce, která začínala být značně kritická. Na druhou stranu již Muhammad začal zcela vážně uvažovat o útěku z Mekky, a proto měl islám rozšířit i mimo své domovské město. Co se formy týče, styl se začíná blížit medínskému, poezie ustupuje próze. Pokud bychom měli vybrat jeden charakteristický rys, byla by to představa o predestinaci. Muhammadovi, čelícímu vytrvalému odmítání a posměchu spojenému se zcela reálnými hrozbami i vůči samotnému životu Proroka, zjevují se verše o předurčenosti lidí stát se věřícími nebo zůstat v rouhačské lži. Rozpor Boží všemocnosti a vševědoucnosti se svobodou lidské vůle je ostatně trvalým filosofickým tématem i v křesťanském světě. V koránu se píše, že kdyby Bůh chtěl, všichni lidé by byli věřící (10:99): „A kdyby si tvůj Pán přál, všichni lidé na zemi by rázem uvěřili! Budeš tedy (Muhammade) nutit lidi proti jejich vůli, aby se stali věřícími?“  Medínské období je z našeho pohledu nejdůležitější. Teprve po svém přesunu do Medíny získal Muhammad možnost určit konkrétní pravidla života své obce. Přestože korán obsahuje jen velmi málo jasných příkazů, naprosto minimálně se zabývá postihy, a musí být proto doplňován dalšími prameny, je obecným základem islámského práva i etiky, jež mají nejvyšší právní autoritu.

Vybraná témata koránu.

Témata, kterými se korán zabývá a tvoří základ islámské věrouky nebo jsou jinak významná.

Eschatologie.

Koránská eschatologie je zaměřena především na vypočítávání požitků ráje a utrpení v pekle. Verše jsou velmi barvité a nápadité. Podle koránu budou v den posledního soudu všichni lidé rozděleni podle svých skutků na tři skupiny (56:7–14). Po pravici budou stát ti věřící, kteří za svého života konali dobré skutky (a opakovaně je zdůrazňováno, že nestačí být ani pouze věřící, ani pouze dobrý), po levici pak nevěřící a hříšníci. Ve třetí skupině jsou „předáci“, význam zmínky o nich je nejasný, snad má jít o posly a proroky, kteří budou zvlášť blízko Bohu. Líčení pekelných utrpení, která budou trvat věčně, bývá spojováno s bolestí, řetězem a ohněm (súra 88), později též s utrpením žízní a hladem. Naopak v ráji se věřící mají dočkat zasloužené odměny, potečou zde řeky chladivé, dostatek bude všeho jídla, především ovoce (súra 78). Nevšední pozornost Muhammad věnuje tomu, že v ráji nebude nikoho obtěžovat prázdné tlachání. Nejspornějším podobenstvím ráje je představa tzv. hurisek, húrí. Tyto „dívky s plnými ňadry“ (78:33) mají být jednou z odměn věřícím; verš 56:35 je vykládán tak, že se jejich panenství bude neustále obnovovat. Všichni věřící mají být v ráji stejného věku, podle tradice jim bude 33 let. V dalších obdobích již není o huriskách řeč, místo toho se při líčení posmrtného života v ráji vždy objevují manželky věřících (36:56). Stejně tak zatímco verš 78:40 naznačuje blízkost konce světa, dále již je korán méně jednoznačný a zdůrazňuje, že o této otázce je zpraven pouze Bůh sám (72:26).

Satanské verše a nasch.

Základ teorie o verších zrušených a zrušujících – nasch – byl položen odvoláním tzv. satanských veršů, které byly původně umístěny v 53:19–23. Polyteismus připouštějící verše byly odvolány a nahrazeny verši, které naopak na mnohobožství tvrdě útočí, využívajíce k tomu staroarabskou představu bohyň ženského pohlaví.  Verš 2:100 tvrdí, že za každý zapomenutý či zrušený verš je seslán jiný a lepší. Ve 22:51 jde tato konstrukce tak daleko, že prý v poselství každého proroka byla část podvržena satanem proto, aby později mohla být odvolána a bylo odhaleno, kdo je skutečně pevný ve víře. Jasně se vyjadřuje verš 13:39: „(Alláh) vymazává i potvrzuje to, co chce, a u Něho je kniha původní“.

Kultovní předpisy.

Kultovní předpisy islámu částečně vycházejí z koránu. Víra v Boha je prokazovaná skutky lásky k bližnímu a kultovními úkony. Islámská teologie později formulovala 5 základních povinností, tzv. „Pět pilířů islámu“, ke kterým některé sekty přidávají jako šestý pilíř džihád.Muslimové se původně modlili především v noci, aby se nevystavovali zbytečnému pronásledování nepřátelského okolí. V koránu se dokonce vybízí, aby to muslimové se zbožností nepřeháněli, někteří se prý modlili i celou noc. Počet modliteb byl nižší než dnes. Ze začátku pouze jedna, později přibyla druhá a třetí. Učení o pěti modlitbách pochází až z období po Muhammadově smrti. Přesná podoba modlitby není v koránu řešena, Muhammad zanechal odkaz, ať se lidé modlí tak, jak viděli se modlit jeho. Orientace modlitby, qibla, byla původně směrem k Jeruzalému, ale po rozkolu s židy byla veršem 2:136 změněna na Mekku, spolu s rozvinutím učení o Abrahámovi jako zakladateli Ka'by. Korán klade poměrně velký důraz na sociální aspekty. Přikazuje dávat almužnu, pomáhat nemajetným, sirotkům, starým a nemocným. Tato povinnost, zakát (očista) se postupně změnila v náboženskou daň, kterou vůdcové náboženské obce mohli využívat nejen na sociální účely, ale i pro potřeby státu a na vojenské účely. Společným prvkem všech monoteistických náboženství je půst, který je v koránu rozveden a určen na měsíc ramadán. Půst se drží od východu do západu slunce a nemocní, cestující a další, kteří nemohou běžně držet půst, jej mohou odložit na jiný termín (2: 180–181). Další náboženskou povinností je pouť do Mekky (velká a malá pouť, hadždž a 'umra). Tento zvyk je od doby prvních proroků. Po vystoupení Muhammada se mnozí Mekkánci obávali o osud tohoto zvyku a svých příjmů. Korán pouť zachovává, vrací jí však původní smysl, tj. uctívání jednoho Boha. Mekkánská modlitebna Ka'aba byla založena hanífem Abrahámem a je tak symbolem nezkaženého původního monoteismu. Zdůrazňován je také kult Ismaela. Vrcholem pouti je rituální obětování zvířat tak, jak tomu bylo i dříve. Nemá to však být oběť pro Boha, ale pouze výraz zbožnosti – oběti jsou rozdány nemajetným. Koránská pravidla stravování jsou o poznání volnější než pravidla židovská a pravděpodobně i než původní pravidla arabská. Z jídel je zakázáno pouze vepřové maso, zdechliny a maso zvířat zasvěcených jinému bohu. Korán naopak zcela zakazuje, spolu s hazardními hrami, víno (2:216, 4:46 a 5:92). Tento zákaz byl přenesen na alkoholické nápoje vůbec. Zajímavé je, že ve starším verši 16:67 je naopak existence skvělého nápoje vína ukazována jako důkaz Boží dobrotivosti, objevuje se ale, že víno má dobré i špatné stránky.

Vztah k národům Knihy.

Vztah Muhammada k židům a křesťanům prošel poměrně dramatickým vývojem, jehož odrazem je koránský text. Ze začátku se Muhammad považuje za hlasatele názorů těchto monoteistických systémů jako protikladu k realitě předislámské polyteistické Mekky. Po odchodu do Medíny, ve které žilo několik židovských kmenů, očekával, že se podrobí jeho autoritě. To se však nestalo – židé jeho proroctví zpochybňovali a dokonce se spojili s jeho nepřáteli. Proti těmto židovským kmenům Muhammad později nařídil vojenské expedice (viz Seznam Muhammadových vojenských expedicí). Rozchod se židy je završen změnou kultovních předpisů i rozpracováním představy o původním monoteismu Abraháma (16:120, 3:60), který je nazván „hanífou“. I spojenectví s křesťany nakonec padá, když se v koránu objevují útoky na křesťanské učení o Trojici.  Přes to všechno je tón koránu k „národům Knihy“ většinou příznivější; nepatří mezi zásadní nepřátele jako modloslužebníci a nevěřící, ačkoliv některé skutky a činy je do této kategorie mohou uvrhnout. Ke konverzi nemají být donucováni (na rozdíl od nevěřících či polyteistů), ale musí se podrobit pravidlům islámské společnosti.

Etika a právo.

Jak bylo řečeno, islám sjednocuje v sobě veškeré aspekty života. Náboženství, etika a právo jsou proto pevně spojené pojmy. Islám nahrazuje místní z pojetí beduínských kmenů, jakožto bratrských společenství bez nerovnosti a nahrazuje ho bratrstvím celé muslimské obce, ummy. Proto je také islám veskrze neindividualistický systém, což je nejjasněji vyjádřeno kolektivní povinností všech muslimů bez ohledu na postavení: „přikazuj vhodné a zakazuj zavrženíhodné“ (31:16). Ale kdo chce, může si v koránu najít i verše, které naznačují soukromí svědomí před Bohem. Ve verších 11:87, 6:68 a 160 a velmi jasně ve 42:4 se praví, že prorok není strážcem nad lidem svým. To může být vyloženo i tak, že teprve Bůh má právo rozsoudit poctivé a nepoctivé. Nutno je také odmítnout, že by islám popíral hierarchii vlády i společnosti. Ostatně v čele ummy stál Prorok a následné ustanovení chalífátu není s islámským učením v rozporu. Nedošlo ani ke zrušení otroctví, přestože propouštění věřících otroků je považováno za dobrý skutek. Tím se de facto otroctví časem vytratilo, protože lidé své otroky propouštěli. Pro společnost nenastal žádný ekonomický šok.  Mnozí věřící po Muhammadovi požadovali jakési islámské „Desatero“. Takto formulovaného seznamu pravidel se nedočkali, ale za dobrý základ mohou být považovány verše 17:23–41 či zkráceně 6:152–154. Korán (až na zabití, krádež a nevěru) nestanovuje za porušení svých pravidel žádné tresty. Obecně se v islámském právu hovoří o vyšším významu svědomí. Na druhou stranu korán není jako bible (respektive Nový zákon), neobsahuje jen obecná mravní poselství, ale i řadu velmi konkrétních pojednání. Samozřejmě že i verše obecnějšího rázu zde nalezneme. Důraz je kladen na sociální otázky (sirotci, chudina, nemocní) či na slušnost k ostatním, laskavost k rodině, dodržování smluv, čestnost, upřímnost a pravdomluvnost.  Poctivost v obchodě je jedním z důležitých přikázání. Muhammad, původem obchodník, opakovaně zdůrazňuje poctivost v dávání měr a vah. Důležitější jsou však verše zakazující lichvu. První zmínka o ni je ve verši 30:39, nicméně zde ještě není zakázána. Pouze je řečeno, že dáváním úroku nezíská člověk žádného úroku u Boha. Definitivní zákaz pak přichází ve verších 3:130, 2:275–280 a 4:161. Dnes se mnohé muslimské tradicionalisticky nebo fundamentalisticky založené státy pokoušejí rozvinout tzv. islámské bankovnictví, které úrok nahrazuje složitými dohodami o podílnictví na zisku apod.  Krevní msta má být vykonávána jedině na pachateli samotném, ne na celém jeho kmeni. Ve verši 2:178 stojí: „muž za muže, otrok za otroka, žena za ženu“. Doporučována je umírněnost a přijímání výkupného (dija).  Dalším prohřeškem, za který je stanoven postih, je krádež. Podle verše 5:42 má být takovémuto viníkovi useknuta ruka, není specifikováno která.  Poslední hřích, který má určen přesný trest, je cizoložství (ziná'). Tomuto tématu se věnují verše 4:15–16 a 24:2–9. Trestem má být sto ran bičem oběma viníkům a zákaz vstupu do manželství s věřícím (změkčeno možností pokání). Druhý chalífa Umar ibn al-Chattáb tvrdil, že slyšel Muhammada recitovat verše o kamenování, nicméně nakonec se nechal přesvědčit, že se mýlil a v koránu se nic takového neobjevilo. Korán požaduje čtyři svědky nevěry, čehož je obtížné dosáhnout. To je poněkud změkčeno možností samotného svědectví manžela, pokud bude pětkrát přísahat, nicméně ani to není platné, pokud bude manželka pětkrát přísahat, že to není pravda.  Co se týče postavení žen v islámském právu, žena stojí o stupeň níže, než muž (2:228), což je ve verši 4:34 vysvětleno tím, že Bůh tak rozhodl a že muž ženu živí. Tento verš také obsahuje kontroverzní část: „A ty, jejichž neposlušnosti se obáváte, varujte a vykažte jim místa na spaní a bijte je! Jestliže vás však jsou poslušny, nevyhledávejte proti nim důvody...“  Oproti minulosti je postavení žen výrazně posíleno. Muhammad kritizoval praxi zahrabávání novorozeňat ženského pohlaví do země z obavy před zchudnutím (16:58–60). Nicméně nerovné postavení žen především v manželství zůstává, svědectví ženy má také jen poloviční hodnotu co svědectví muže (2:282). Korán velice podrobně rozebírá dědické podíly (4:12 a dále) a i zde jsou ženy značně znevýhodněné. Všichni synové sice mají dědit rovné podíly a dědí i dcery, ale vdovy jsou z dědictví vyloučeny. Na druhou stranu je uváděno, že umírající musí svou manželku zaopatřit na celý rok (2:240). Ženy jsou v mnoha verších vybízeny k cudnosti. Verš 33:59 je vybízí, aby „přitahovaly k sobě závoje své“, což je fundamentalisty interpretováno jako výzva k zahalování obličejů. Pravým význam je ale výzva k nenošení otevřených vyzývavých šatů, zahalování je výmyslem až pozdějších dob. Ve stejném smyslu ostatně hovoří verše 24:30–31, které doporučují zahalování ňader.  Další zachovanou praxí je mnohoženství, korán naopak zakazuje polyandrii („mnohomužství“). Muž může mít až čtyři manželky, ale musí jim věnovat naprosto stejnou pozornost. To je ve verši 4:128 označeno za nemožné, což slouží modernistům k argumentaci za zákaz tohoto pravidla. Každopádně se v koránu doporučuje mít pouze jednu manželku, pokud by si člověk nebyl jist, že bude schopen dostát svým závazkům. Verš 2:220 zakazuje sňatek s modloslužebnicí a za lepší považuje právě věřící konkubínu. V otázce rozvodu zavedl korán čtyřměsíční čekací dobu pro muže, kteří požádají o rozvod a zavedl povinnost postarat se o bývalou manželku,  Zajímavé je, že korán nijak zvlášť neřeší homosexualitu. Několik negativních narážek lze najít ve vyprávění o Lotovi a Sodomě a Gomoře (7:80–84, 11:77–83, 21:74, 22:43, 26:165–175, 27:56–59 a 29:27–33).  Korán neuznává rovnoprávnost věřících a nevěřících. Nevěřící přirovnává k dobytku (2:171), nazývá je nespravedlivými (2:254), zakazuje přátelství mezi věřícími a nevěřícími (4:144) nebo vyzývá k boji proti nevěřícím (8:65, 9:73, 9:123).  Verše 23:97–98, 41:34 a 16:127 praví: „"Jsme věru s to ti ukázat, co jsme jim slíbili, avšak raději odvracej zlé tím, co je lepší! My dobře známe, co si vymýšlejí"“. Tyto verše pocházejí ještě z mekkánského období. Pro islámskou etiku mají velký význam – říkají vlastně, že na zlo má člověk odpovídat ještě větším dobrem. Jsou dokladem toho, že ve své době byla islámská etika skokem k větší humanitě.

Predestinace vs. svobodná vůle.

V koránu lze nalézt řadu veršů o predestinaci i svobodné vůli. Je však nutno říci, že jednoznačně inklinuje k predestinaci. Zatímco myšlenku svobodné vůle je třeba z veršů spíše odhadovat (29:5, 33:52), verše o predestinaci hovoří jasněji. Zvláště v souvislosti s předurčením zůstávat nevěřícím (76:30, 32:13). Velice pěkný verš, který však o sporu osudu se svobodou až tolik neříká, je 47:38: „Život pozemský je pouze hra a zábava.“

Muhammad.

V koránu se objevuje větší množství veršů, které se obrací na Muhammada, upravuje jeho postavení a práva, či ho dokonce kárá. Verš 11:15 naráží na to, že Muhammad snad nesděloval veškerá seslání, kterých se mu dostalo. 29:47 zase popírá, že by kdy Prorok četl bibli nebo tóru. V medínském období se také objevují materiálnější seslání. 8:42 stanovuje, že pětina veškeré kořisti patří Bohu a poslu, příbuzným, sirotkům a nuzným, tedy že je Muhammadovi k dispozici pro potřeby obce. 33:40 zase o Muhammadovi hovoří jako o Pečeti proroků, čímž vyjadřuje, že po Muhammadovi již žádný další prorok nepřijde.  Zvláště sporně působí verše, které se vztahují k Muhammadově manželství. Verš 33:4 obhajuje jeho manželství s bývalou manželkou Muhammadova nevlastního syna. 33:49 zase umožňuje právě Muhammadovi jako Prorokovi mít neomezený počet manželek.

Zajímavosti.

Celá řada biblických motivů nachází své místo i v koránu. Vyskytují se zde ovšem mnohé odchylky. Tak kupříkladu v příhodě o Boží zkoušce Abraháma, jenž mu má obětovat svého syna Izáka, je Izák nahrazen jiným Abrahámovým synem, údajným prapředkem Arabů, Ismaelem (37:101). Oproti pojetí tohoto příběhu v bibli je v koránu Abrahám na pochybách a ptá se Izmaela, co má dělat. Ten mu pak potvrdí, aby se odevzdal do vůle Boží.  Ve verších 4:171 a 5:73 se objevuje také zmínka o Svaté trojici, která je zde kritizována.  Velice zajímavý je původ veršů 18:59 a dále. Tato súra obecně patří k nejoblíbenějším a někde se recituje každý pátek v mešitách. Zmiňovaná pasáž súry je vlastně spojením příběhu Mojžíše, Alexandra Velikého a rabínské legendy o proroku Eliášovi. Poselstvím je ukázka lidské nevědomosti a nutnosti odevzdat se do vůle vševědoucího a všemocného Boha.  Části koránu mají také velký mystický vliv. „Verš světla“ 24:35 je občas označován za nejpoetičtější vůbec a je vepsán do kopule istanbulské mešity Hagia Sofia. Za nejkrásnější súru vůbec je považována súra 12 – Josef. Cháridžovské sekty ji naopak považovaly za podvrženou pro svou údajnou přílišnou světskost.  Verši 17:1 a 17:95 podložili islámští teologové rozsáhlý příběh o údajném Muhammadově setkání s Bohem. Muhammad se měl v noci zázračně přepravit do Jeruzaléma v (Izraeli) a vystoupat na Nebesa (Mi'rádž). Na tomto základě je Jeruzalém muslimy považován za třetí nejposvátnější město. To hraje svou roli v palestinsko-izraelském konfliktu.  Korán je využíván rozličnými skupinami jako základ často i protichůdných názorů. Charakteristickým je výběr pouze několika konkrétních veršů a konkrétního výkladu. Modernisté i fundamentalisté využívají koránu ve svém politickém slovníku podle toho, jak se jim to zrovna hodí.

České překlady koránu.

V současnosti existují čtyři české překlady koránu. Tři z nich jsou překlady orientalistů a jeden je překladem skupiny ahmadíja. Nejběžnějším překladem u nás je překlad I. A. Hrbka (1972), který je tradičně používán i česky hovořícími muslimy, zřídka jsou k sehnání i překlady A. R. Nykla (1938) a I. Veselého (1912). Všechny tři překlady jsou také dostupné on-line. Překlad muslimské skupiny "ahmadíja" je většinovou částí muslimů považován za nevyhovující z důvodu sektářství. Kritici také namítají, že nevychází přímo z arabštiny, ale z anglického překladu, čili jde o překlad překladu.

Korán (arabsky القرآن 'al-Qurʾān', doslova: "recitace") je hlavní náboženský text islámu, který se skládá z recitací Muhammada (proroka islámu) během posledních 23 let jeho života. Muslimové věří, že verše koránu mu diktoval anděl Gabriel jako zprávy od jediného Boha (Aláha). Korán je rozdělen na 114 súr (kapitol), které nejsou chronologicky uspořádány dle času zjevení (historicky první Muhammadovo zjevení se nachází až v 96. súře ). Každá súra se skládá z určitého počtu veršů ("ayat"). Nejstarší rukopisné exempláře jsou uchovávány ve dvou přepisech, které se nyní nacházejí v Taškentu a v muzeu Topkapi v Istanbulu.

《古兰经》(,,字面上解作「诵读」)是伊斯兰教中最重要的经典。伊斯兰教信徒(穆斯林)相信《古兰经》是真主阿拉的启示,它被广泛认为是最优秀的阿拉伯语经典及文学作品,《古兰经》的篇章被称为“苏拉”,节句则被称为“阿亚”。


Geografie.

Katalánsko na severu hraničí s Francií a Andorrou, na západě s autonomním společenstvím Aragonií, na jihu s autonomním společenstvím Valencií, na východě pak sousedí se Středozemním mořem.  Katalánsko má v hrubých rysech tvar rovnostranného pravidelného trojúhelníka na severu hraničí s Francií a Andorrou, na západě se zbytkem Španělska (autonomním společenstvím Aragon), na východě (nejdelší hranice) je hranicí pobřeží Středozemního moře a hranice příbřezních vod, na jihu vede krátká hranice s Valencií. Celé území i jednotlivé úseky hranice jsou více nebo méně přírodně determinovány. Na severu jsou to masivy Pyrenejí, na západě tvoří převážnou část hranice se Španělskem řeka Noguera Ribagorçana a její příkré kaňony. Výchozí a určující je pobřežní linie, která je také nejdelším vymezením. Hranice na severu je tvořena vrcholovými hřebeny Pyrenejí a je v podstatě totožná se jejich hlavním vrcholovým pásmem a tím pádem je totožná s rozvodnicí řek Ebre a Le Tech. Většina území se rozkládá na levém břehu Ebre a v oblasti menších pobřežních řek, které nejsou součástí povodí Ebre. Malá část území Katalánska se rozkládá na pravém břehu zcela dolního toku a hranicí je poslední větší pravobřežní přítok Ebre - Ribarroja až po pobřeží. Takto přírodně determinované území je stabilizováno jako „historická hranice“ po dobu několika století.

Podnebí.

Klima je s ohledem na rozrůznění reliéfu značné rozmanité. V úzkém pobřežním pásu panuje čisté středomořské podnebí. V převážné části je to obecné středomořské podnebí (Cfa), na jihu v oblasti delty Ebre je to horké středomořské podnebí s horkými léty dle Köppenovy klasifikace Csb). Střední trojúhelníkové území katalánského vnitrozemí (vnitro katalánské sníženiny) je v obecnosti a převážně (pseudo) oceanické (atlantické) povahy (Cfb), místně se však mohou vyskytovat menší biotopická území charakterem podobná spíše vlhkému kontinentálnímu podnebí nebo naopak mírnějšímu středomořskému podnebí. Přesně vyjádřeno pravé oceanické podnebí panuje pouze v údolí pramenné oblasti francouzské řeky Garonny v severozápadním cípu Pyrenejí. Horské masivy, zejména nejvyšší polohy Pyrenejí mají podnebí subpolární (alpínské – Dsc a Dsa). V obecném úhrnu lze konstatovat, že podnebí Katalánska je mírnější, pestřejší a ne tak horké a aridní jako území iberského Španělska. Jižní okraje Pyrenejského podhůří a příčná údolí prostupující od pobřeží do vnitrozemí střídají nebo mísí chladné alpínské klima s klimatem oceanickými a ojediněle středomořským, pří pobřežní příčné koridory pak středomořské s oceanickým. Průměrné roční teploty jsou v Barceloně +18,5 °C, Gironě +14,7 °C, v Pyrenejích průměrné (zimní) teploty -2 °C.

Vodstvo.

Katalánsko je na rozdíl od větší části Španělska (přímé úmoří Atlantského oceánu) odvodňováno do Středozemního moře. Největší řekou je Ebre (španělsky Ebro), jež zasahuje do území Katalánska jen relativně malým úsekem před deltou. Povodí Ebre také tvoří jen část území Katalánska. Je to povodí samotné řeky a povodí jejich třech velkých levobřežních přítoků Noguera Ribagorçana, Noguera Pallaresa a Segre, včetně jejích přítoků. Pravý břeh Ebre zasahuje katalánské území jen malým povodím a sice polovinou největšího dolního přítoku Matarranya (řeka sama je hranicí země). Větší část pobřežního a příbřežního pásu odvodňují řeky, které nenáleží do povodí Ebre, ale jsou samostatné a ústí přímo do Středozemního moře. Severně od masivu Puig Pelat (1075) to jsou řeky: Francoli, Gaia, Maspujols, Noya, Llobregat a Ter.  Na území Katalánska je několik (ne příliš velkých) přírodních jezer, vesměs ledovcového (morénového) původu. Největším z nich je Banyoles ("Estany de Banyoles"), které ale ledovcového původu není. Pak jsou to menší horská jezera v Pyrenejích jako kaskáda "Estanys de Mulières" v prameništi Noguery Ribagorçany. Katalánsko ve spolupráci se sousedy vybudovalo celou řadu přehradních jezer, hlavně pro potřebu elektrické energie při nedostatku uhlí.  Na hranicích s Francií se zde rozkládá pohoří Pyreneje, od kterého na jih odbočuje pohoří Serralada Costero - Catalana, kopírující v nevelké vzdálenosti od Středozemního moře tvar zdejších pobřežních oblastí Costa Daurada a Costa Brava. Na západě Katalánska na jihu provincie Lleida se zde pak nachází nížina, po jejímž jižním okraji protéká nejdůležitější řeka regionu a jedna z významných řek Španělska, Ebro.

Územní členění.

Od roku 1833 se Katalánsko člení na 4 provincie: Barcelona, Girona (kastilsky "Gerona"), Lleida ("Lérida") a Tarragona. Menšími správními celky je 41 comarek.  Od roku 2010 se Katalánsko také člení na 8 "vegueries": Alt Pireneu i Aran, Àmbit Metropolità, Àmbit de Ponent, Camp de Tarragona, Comarques Centrals, Comarques Gironines, Terres de l'Ebre, Penedès.

Města.

K roku 2007 mělo 10 katalánských obcí více než 100 000 obyvatel:  Dalšími významnějšími městy a regionálními centry jsou Girona, Figueres, Granollers, Vic, Manresa, Salou či Tortosa.

Historie.

Osídlení Katalánska je doloženo od starší a mladší doby kamenné. V antice, v éře Římské říše, bylo Katalánsko již civilizovaným územím a města jako Girona a Barcelona mají počátek právě v této době.  Území Katalánska bylo mezi lety 1164 a 1707 podřízeno svrchovanosti aragonského krále. V roce 1469 Ferdinand II. Aragonský uzavřel ještě jako dědic aragonského trůnu sňatek s dědičkou kastilského trůnu Isabelou Kastilskou. V zemích aragonské koruny vládl Ferdinand II. až do své smrti v roce 1516, kdy nastoupil na trůn vnuk Ferdinanda a Isabely Karel V. z rodu Habsburků, který sjednotil kastilské a aragonské území do jednoho státního útvaru, Španělského království.  V rámci Španělska měla dominantní postavení Kastilie. V roce 1640 Katalánsko spolu s Portugalskem povstalo proti španělské nadvládě a byla vyhlášena Katalánská republika, ale i přes francouzskou vojenskou pomoc bylo katalánské povstání v roce 1652 potlačeno (Portugalci si vydobyli nezávislost). Přesto si Katalánsko jako součást Aragonské koruny udrželo rozsáhlou autonomii a své tradice. Definitivní konec autonomie přišel až s nástupem Bourbonů na španělský trůn v roce 1707 během války o španělské dědictví, ve které Aragonie podporovala dosud vládnoucí Habsburky proti Bourbonům. To učinily tzv. Dekrety de Nueva Planta, které ze Španělska utvořily centralizovaný stát.  Ve 30. letech během Španělské republiky získalo Katalánsko autonomii, ale po vítězství generála Francisca Franka ve španělské občanské válce byla autonomie zrušena a jakékoliv projevy katalánské identity byly zakázány. Katalánština byla potlačována a oficiálně zakázána. V roce 1940 byl prezident Katalánska Lluís Companys na žádost Španělska zatčen německým gestapem, dopraven do Španělska a tam popraven. Teprve v roce 1978 po skončení Frankovy diktatury byla v Katalánsku obnovena autonomie.

Hospodářství.

Katalánsko je hospodářsky vyspělou a úspěšnou zemí. Jednotlivá hospodářská odvětví jsou příznivě vyvážená a diverzifikovaná. Rozhodujícími odvětvími jsou průmysl, sofistikovaný průmysl, vědomostní ekonomika a služby, zejména ty spojené s turismem. Výkonnost hospodářství je na úrovni HDP 43.837 US$ na obyvatele což řadí Katalánsko ke 20 nejvyspělejším zemím (v porovnání pořadí se suverénními státy).

Průmysl.

Katalánsko disponuje značně rozvinutým průmyslem, i když jeho počátky byly poměrně pozdní - až před polovinou 19. století. Průmysl se podílí 37% na celkovém hospodářském obrazu Katalánska. V minulosti byly dominantními v průmyslu výroba textilu (bavlnářství), papíru a mýdla. Později textilní průmysl jako i jinde v Evropě musel transformovat a jeho význam v celkovém podílu se snížil. V Katalánsku jej do značné míry nahradil automobilní průmysl a transformovaná textilní výroba pro potřeby výroby dopravních prostředků. V současnosti jsou profilovými obory katalánského průmysluː chemie, farmaceutický průmysl, výroba zařízení pro IT, telematických výrobků, a potravinářský průmysl. V oblasti Tarragony je významný podíl petrochemického průmyslu s velkými rafineriemi. V Katalánsku se s ohledem na limitované zdroje příliš nerozvinul těžký průmysl, zejména pro omezené zdroje uhlí.

Terciární sektor – služby.

Terciární sektor je v katalánské ekonomice již od 70. let dominantní (podíl 60̬% HDP), velmi vyspělý a zahrnuje pestrou a vyváženou skladbu různých aktivit s velkou přidanou hodnotou. Zahrnuje turistický průmysl, hotelnictví, veřejné služby, služby v kultuře ale i bouřlivě se rozvíjející nové druhy služeb v sociálních sítích, reklamně a vědomostní ekonomice. Katalánsko má příznivé a rozvinuté podmínky pro turistický ruch. Atraktivní středomořské pobřeží Costa Brava a Costa Daurada (španělsky Costa Dorada), horské rezorty alpského lyžování Banquera-Beret, La Molina, Port Le Comte, Valter 2000, Port Aine. Sektor peněžnictví, rovněž dobře rozvinutý, reprezentují obří spořitelny: La Caixa a Caixa Catalunya a Banc Sabadell. Barcelonská burza cenných papírů ("Borsa de Barcelona") s kótovaným objemem obchodů v roce 2017 ve výši 515.4 mld. €.

Doprava.

Katalánsko má velmi dobré dopravní spojení s vnějším světem i dobrou a dobře fungující vnitřní infrastrukturu. S ohledem na sousedství jen s jedním větším státem (Francií) ale velkým objemem mezinárodního pohybu zboží i osob, je stěžejní doprava letecká a námořní.  Katalánsko má pět mezinárodních letišť, ze kterých je Barcelonské letiště El Prat 6. nejrušnějším letištěm Evropy (44.5 mil. cestujících – 3,5 násobek LVH v Praze). Další velká letiště jsou: "Girona-Costa Brava Airport" (GRO, Aena), "Reus Airport" (REU, Aena), "Lleida-Alguaire Airport" (ILD, Aeroports de Catalunya), "Sabadell Airport" (QSA, Aena), La Seu d'Urgell Airport ("LEU, Aeroports de Catalunya"). Katalánsko disponuje dvěma velkými přístavy: Barcelona a Tarragona. Mezinárodní železniční spojení zajišťují vysokorychlostní tratě, (v Katalánsku Alta Velocitat Espanyola (AVE)) do Lyonu, Paříže, a směrem do kontinentálního Španělska do Zaragozy a Madridu pro rychlost 330 km/h. Dálniční spojení s Francií je pobřežním dálničním tahem: Středomořskou dálnicí ("Autopista de la Mediterrània") AP-7 a dálnicí Madrid-Barcelona, označovanou jako Severovýchodní dálnice ("Autovia del Nord-est") A-2.

Politika.

Od pádu Francova diktátorského režimu v roce 1975 a přijetí demokratické španělské ústavy z roku 1978 byla postupně obnovena a dále v dotčeném článku 155 ústavy rozšířena autonomie Katalánska a dalších regionů.  Nejvyšším právním dokumentem v regionu, hned za ústavou Španělska, je Katalánský autonomní statut (katalánsky Estatut d'Autonomia de Catalunya), představující ústavu autonomního společenství. Poprvé byl přijat v roce 1979 a následně jednou pozměněn do svojí současné podoby, kterou schválili občané Katalánska v referendu roku 2006, kdy při účasti 49,41 % oprávněných voličů pro nový autonomní statut hlasovalo 73,90 %, proti 20,76 %, prázdné hlasovací lístky odevzdalo 5,34 % a neplatné hlasovací lístky odevzdalo 0,90 % ze zúčastněných.  Vrcholným orgánem exekutivy je katalánská vláda (katalánsky Generalitat de Catalunya), v jejímž čele stojí prezident Katalánska (katalánsky President de la Generalitat de Catalunya). Generalitat sídlí v paláci Palau Generalitat v centru Barcelony ve čtvrti Barri Gòtic. V čele legislativy stojí Parlament Katalánska (katalánsky Parlament de Catalunya), který vykonává dozorčí moc nad katalánskou vládou tím, že jí vyhlašuje důvěru, případně nedůvěru. Sídlí v paláci stejného jména.  Dne 9. listopadu 2014 uspořádala katalánská vláda nezávazné referendum o nezávislosti, ve kterém se kolem 80 % hlasujících vyslovilo pro nezávislost za účasti 41,6 % oprávněných voličů.  Dne 6. září 2017 katalánský parlament schválil nový zákon, kterým vyhlásil nové referendum o svojí nezávislosti. Zákon o referendu byl ovšem ústavním soudem Španělska prohlášen za neplatný. Přes aktivní odpor španělské ústřední vlády se hlasování uskutečnilo 1. října 2017. V důsledku zásahu španělské policie proti hlasování bylo zraněno téměř 900 osob. Podle údajů katalánské regionální vlády se 90,09 % z 2,26 miliónu hlasujících vyslovilo pro nezávislost, volební účast byla okolo 42 % oprávněných voličů. S odvoláním na tyto výsledky 27. října 2017 katalánský parlament vyhlásil jednostrannou nezávislost Katalánska na Španělsku a schválil vyhlášení nezávislého státu Katalánská republika. Španělský parlament mezitím schválil omezení autonomie a převzetí kontroly nad regionem. Půl milionu lidí v ten den demonstrovalo v Barceloně na podporu katalánské nezávislosti. Tím eskalovala nově vzniklá politická krize v Katalánsku.  V prosinci 2017 se konaly volby, ve kterých ale opět většinu získaly separatistické strany.

Obyvatelstvo.

Jazyky.

Vlastním jazykem Katalánska je katalánština (s výjimkou Val d'Aran, kde je jím okcitánština, zde oficiálně nazývaná aranéština). Na celém území je také používána kastilština, což je jiné označení pro španělštinu. Podle Katalánského statistického institutu 36 % obyvatel Katalánska používá jako běžný dorozumívací jazyk katalánštinu, 46 % kastilštinu, 12 % oba jazyky a 0,03 % aranéštinu. 6 % obyvatel společenství se běžně dorozumívá jinými jazyky (arabština, rumunština, angličtina a další).  Podle výzkumů rozumí katalánsky 93,8 % obyvatel, avšak jen 56,3 % v ní dovede psát. Naproti tomu kastilsky rozumí 99 % obyvatel a písemně se dovede vyjadřovat 88,8 %. Je to mimo jiné výsledkem frankistických represí proti menším jazykům a kulturám Španělska; po obnovení demokracie však nastoupila prokatalánská politika, které se daří znalost katalánštiny zvyšovat.

Kultura.

Katalánci mají bohatou kulturní tradici a rádi demonstrují její nezávislost na Španělsku. Počátky katalánské literatury sahají do 12. století. Z Katalánska pocházejí světoznámí malíři (Salvador Dalí a Joan Miró), architekti (Lluís Domènech i Montaner, Antoni Gaudí) a hudebníci (violoncellista Pau Casals či současný písničkář Lluís Llach).

Architektura a výtvarné umění.

Katalánsko je bohaté architekturou všech slohových období a to jak v Barceloně tak v řadě míst mimo ni. Barcelona má za sebou více než dvoutisíciletý urbanizační vývoj, čemuž odpovídají i architektonické stopy, ze kterých nejstarší jsou (byť drobné) antické fragmenty. V celém Katalánsku je hojnost románské, předrománské i gotické architektury. Mezi nimi vyniká katedrála S. Značný mezinárodní vliv má secesní hnutí na čele s fenomenálním Antoni Gaudí. Barcelona ovšem stojí v popředí moderní architektury a to ve vyrovnané tvorbě velmi vysoké úrovně od domácích architektů stejně jako mnoha velikánů světového dosahu jako: Richard Maier, Alvaro Siza, Norman Foster, Richardo Bofill, Rafael Moneo, Josep Lluís Mateo, Santiago Calatrava, Arata Isozaki, Vittorio Gregoti. Z Barcelony pochází gigant světového sochařství Joan Miró a dlouho zde působil i Pablo Picasso. V ulicích a náměstích lze najít sochy od Roye Liechtensteina nebo Alexandera Caldera.

Muzea.

V většině měst jsou činná rozmanitá muzea a největší je v Barceloně. Některá z nich vynikají jako unikátní v evropském nebo dokonce světovém měřítku, jak je tomu a případě Mořského muzea ("Museu Marítim"). Znamenité sbírky má i Národní muzeum umění ("Museu nacional d ́Art"), Katalánské archeologické muzeum nebo Muzeum soudobého umění ("Museu d ́Art Contemporani"), jehož budova velmi ceněná v mezinárodním kontextu je od amerického architekta Richarda Meiera. Vyhledávané je i Muzeum Pabla Picasa s rozsáhlými fondy, Dalího muzeum ve Figueres a Miróovo muzeum Fundació Joan Miró.

Korida.

Katalánsko je první španělský pevninský region, kde byly zakázány býčí zápasy, a to v roce 2010 katalánským parlamentem. Ovšem katalánský ústavní soud tento zákaz v roce 2016 zrušil.

Katalánsko (katalánsky "Catalunya", španělsky "Cataluña", okcitánsky "Catalonha") je jedno ze 17 autonomních společenství a historické území na severovýchodě Španělska při pobřeží Středozemního moře. Metropolí Katalánska, které ve středověku tvořilo součást Aragonské koruny, je velkoměsto Barcelona, v jejíž aglomeraci žije více než 3 miliony obyvatel. Celé Katalánsko je pak se 7 475 420 obyvateli druhým nejlidnatějším společenstvím Španělska.

加泰罗尼亚(;;)是位于伊比利亚半岛东北部的地区,为西班牙的自治区之一,首府巴塞罗那,下辖巴塞罗那、莱里达、赫罗纳、塔拉戈纳等4省。其与安道尔、法国接壤,全境面积32,106平方公里,人口约7,571,000人。加泰罗尼亚在中世纪为阿拉贡王国的重要组成部分,今日相对于西班牙其他地区,在文化发展上具有一定的自主性,是西班牙经济较为发达、独立意识也较鲜明的地区。做为当地第一母语的加泰罗尼亚语,与西班牙语同属于印欧语系拉丁语族,两者皆为该自治区的官方语言。


同盟國 (第一次世界大戰)

Utváření aliance.

Základem aliance bylo spojenectví středoevropských monarchií Německa a Rakousko-Uherska z roku 1879 zvané Dvojspolek.  K Dvojspolku se roku 1882 připojilo Italské království a tak vznikl Trojspolek. Na jeho vznik reagovaly Francie, Spojené království a Ruské impérium vytvořením Trojdohody (1907). Země Trojspolku se kvůli svému historickému vývoji a poloze (na rozdíl od Spojeného království, Francie, Španělska, Portugalska a několika dalších evropských států) nedostaly včas k získání kolonií a musely se bez nich buď zcela obejít (Rakousko-Uhersko), nebo se spokojit se „zbytky“ k tomu „vhodných“ zámořských území (Německá říše). Rozpory mezi oběma bloky v této tehdy téměř klíčové otázce mocenského zápolení bylo jedním z důležitých faktorů, které vedly k vypuknutí první světové války. Po jejím začátku však Itálie zůstala neutrální a v roce 1915 se přidala na stranu Dohody, čímž Trojspolek ve svém původním složení zanikl.  K oběma zbývajícím centrálním mocnostem, které vstoupily v létě 1914 do války v Evropě, se v říjnu 1914 přidala Osmanská říše, jejíž zájmy byly dlouhodobě neslučitelné se zájmy Ruského impéria. V roce 1915 se k Ústředním mocnostem přidalo ještě geograficky rovněž okrajové Bulharsko, které vyšlo poražené z nedávných balkánských válek, a to zejména ve prospěch Srbska a Řecka, které stály na straně Dohody.

Důsledky porážky.

Po vítězství Dohody v první světové válce byly Ústřední mocnosti na základě výsledků Pařížské mírové konference v dojednaných šesti mírových smlouvách označeny za viníky vypuknutí ničivé světové války. Německé říši jako hlavnímu viníkovi byly uloženy vysoké válečné reparace. Krom toho ztratilo Německo Alsasko-Lotrinsko a některá další území. Habsburská monarchie a Osmanská říše se rozpadly a Bulharsko ztratilo velká území včetně přístupu k Egejskému moři.

Ústřední mocnosti (též Centrální mocnosti či Čtyřspolek, německy "Mittelmächte", Maďarsky "Központi hatalmak", turecky "İttifak Devletleri", bulharsky "Централни сили") byl blok mocností stojící proti státům Dohody během první světové války. Zahrnoval především Německou říši a Rakousko-Uhersko, ke kterým se přidaly Osmanská říše a Bulharsko.

同盟国(;;;,意思是中央国)由德意志帝国、奥匈帝国、奥斯曼帝国及保加利亚王国组成,在第一次世界大战与协约国对敌。


Vláda.

Na trůn Artaxerxés dosedl po smrti svého otce Dareia II. v roce 404 př. n. l. a téměř od počátku byl konfrontován s vážnými vnitropolitickými problémy. Jeho mladší bratr Kýros se nechtěl spokojit s hodností satrapy Lýdie, Frýgie a Kappadokie, kterou získal na přímluvu královny matky Parysatidy, a s pomocí řeckých žoldnéřů se pokoušel uchvátit vládu v říši. Jen šťastná náhoda – Kýrova smrt v bitvě u Kunax 3. října 401 – zbavila Artaxerxa II. vážného nebezpečí. Návrat řeckých žoldnéřů do vlasti, provázený mnoha útrapami, popsal ve svém spise "Anabáze" řecký historik a básník Xenofón (kol. 430–355 př. n. l.), očitý svědek událostí.  Za Artaxerxa II. si samostatnost na říši opětovně vydobyl Egypt, v němž nepokoje probíhaly již od sklonku vlády Dareia II. Díky obratné politice faraonů 28. – 30. dynastie si odbojná provincie dokázala uchovat nezávislost plných šedesát let. Úspěšnější byla Artaxerxova politika ve vztahu k Řekům, kde se mu podařilo prosadit mír mezi jednotlivými státy a nechat si navíc potvrdit svrchovanost nad Malou Asií. Podle něj se míru z let 387/386 někdy říká „královský“.  Na sklonku vlády postihlo Artaxerxa II. několik osobních tragédií. Jeho syn Dareios proti němu zosnoval spiknutí, které však bylo odhaleno, a král musel dát prince popravit. Další syn Óchos pak nechal zabít další dva královské prince, Ariaspa a Arsama, v nichž viděl překážku na své cestě k moci. Když otec krátce nato zemřel, dosedl Óchos na perský trůn jako Artaxerxés III.

Náboženská a stavební činnost.

Artaxerxova náboženská politika navazovala na tradiční perskou toleranci vůči cizím kultům, takže v této oblasti k žádným problémům nedocházelo. Zdá se, že sám král byl obzvláštním ctitelem bohyně Anáhity, neboť její uctívání tehdy zažívalo pravý rozkvět (výstavba nových a podpora starých svatyň). Také mithraismus dosáhl v íránských krajích (ale i jinde) značného rozšíření. Stavební práce probíhaly především v rezidenčních Súsách, kde vznikl druhý palácový komplex vedle Dareiova a několik monumentálních nápisů. Pohřbít se dal král na nově zřízeném pohřebišti v Persepoli (u úpatí Kúh-e Rahmát), nikoli v Nakš-e Rustamu. Jeho životopis napsal Plútarchos.

Hodnocení.

V řeckých pramenech je Artaxerxés většinou popisován jako slabý a ovlivnitelný panovník, ale i jako velkorysý a mírný člověk. Vládl déle než všichni ostatní achaimenovští králové (45 let) a jako jeden z mála zemřel přirozenou smrtí. Fakt, že se udržel na trůnu tak dlouho, naznačuje, že musel disponovat pevnou mocenskou základnou.

Artaxerxés II. Mnémon (řecky, staropersky "Artachšaçá" [ ]; cca 430–359 př. n. l.) byl devátý perský velkokrál z rodu Achaimenovců, dynastie vládnoucí Přednímu východu od 6. století př. n. l. Artaxerxovo rodné jméno znělo podle některých pramenů Arsikás.

阿尔塔薛西斯二世,又译亚他薛西斯二世(古波斯楔形文字: ;;英语:Artaxerxes II;?-前359年),波斯阿契美尼德王朝国王(公元前404年—约公元前359年在位),大流士二世之子和继承人。


Historie.

Před rokem 1974.

Původními obyvateli ostrova byli příslušníci kmene Arawaků, kteří sem přišli zhruba okolo roku 1100 př. n. l. Ti však byli posléze zmasakrováni bojovnějším kmenem Karibů. Ten na ostrově, který nazývali Camahogne, sídlil v době připlutí Kryštofa Kolumba v roce 1498 (během jeho třetí objevitelské výpravy). Kolumbus ostrov původně chtěl pojmenovat Concepción (Zrození), ale posádka název odmítla a ostrov (kvůli podobnosti se Španělskou Andalusií) přejmenovala po městě Granada. Španělé však ostrov trvale neosídlili. Ostrov v roce 1650 za účelem osídlení zakoupila od Španělska Francie, ale musela o něj ještě bojovat s jeho původními karibskými obyvateli. Po poslední prohrané bitvě s Francouzi v roce 1651 se zbývající Karibové vrhli na smrt z útesu, který Francouzi posléze pojmenovali jako "Le Morne de Sauteurs" (Vrch skokanů), na severu ostrova.  Francouzi na ostrově v roce 1674 ustavili svou kolonii s pozměněným španělským jménem, La Grenade. Ta pak bohatla na obchodu především s cukrem pěstovaným na plantážích velkým množstvím dovezených černých otroků. Hlavním městem se stalo, především díky svému skvělému přírodnímu přístavu, Fort Royal, Brity později přejmenované na nynější Saint George's. Po Francií prohrané sedmileté válce připadla Grenada v roce 1763 na základě Pařížského míru Britům, kteří upravili jméno ostrova na jeho nynější podobu, Grenada. Francouzi ostrov dobyli znovu v roce 1779, ale opět o něj, nyní na základě Versailleského míru z roku 1783, ve prospěch Britů definitivně přišli.  V roce 1795 došlo k povstání otroků vedenému Julianem Fendonem, inspirovaným ideály Francouzské revoluce. Otroci fakticky převzali kontrolu nad ostrovem. Povstání sice bylo Brity potlačeno, ale vztahy zůstaly napjaté až do zrušení otroctví roku 1833.  V 19. století produkce kakaa převýšila produkci cukru a stalo se tak hlavním exportním artiklem Granady, ve 20. století se pak nejvýznamnější stala produkce muškátového oříšku. Půda na ostrově byla pro pěstování tohoto koření ideální, a protože byla Grenada bližším zdrojem než Nizozemská východní Indie, stala se postupně jeho významným producentem.  Mezi roky 1833 a 1958 byla Grenada členem Britských Návětrných ostrovů, přičemž od roku 1885 byla sídlem generálního guvernéra tohoto uskupení. Mezi roky 1958 a 1962 pak byla Grenada součástí Západoindické federace. Přestože vlastní autonomii měla od roku 1967 (jako „stát přidružený k Velké Británii“), nezávislost získala až 7. února 1974. Prvním předsedou vlády nezávislé Grenady se stal odborář Sir Eric Matthew Gairy z Grenadské sjednocené strany práce (anglicky Grenada United Labor Party, GULP) a prvním generálním guvernérem se stal Sir Leo De Gale.

Po roce 1974.

Vyhlášení nezávislosti bylo poznamenáno protesty a stávkami namířenými proti Gairymu a jeho jmenování předsedou vlády. Opozice proti Gairymu začala růst. Přestože Gairyho strana, GULP, vyhrála poslední grenadské volby v roce 1976, narůstající opozice výsledek odmítla uznat pro jeho údajnou podvodnost. Tento vývoj nakonec vyústil v roce 1979 v nekrvavý státní převrat a moci se místo neoblíbené vlády chopilo Nové hnutí spojeného úsilí o sociální péči, vzdělání a osvobození (anglicky New Joint Endeavor for Welfare, Education, and Liberation Movement, zkráceně New Jewel Movement, NJM, též akronym pro Hnutí Nový klenot). Jeho předseda, populární levicový politik Maurice Bishop se stal předesedou Lidové revoluční vlády (anglicky People's Revolutionary Government, PRG). Neuspořádání svobodných voleb, spolupráce s komunistickým blokem (s Kubou a Sovětským svazem) a militarizace země (vznik Lidové revoluční armády; anglicky People's Revolutionary Army, PRA) začaly znepokojovat okolní státy, hlavně Trinidad a Tobago, Barbados, Dominiku a také Spojené státy, které se obávaly vzniku dalšího komunistického státu v karibské oblasti. Vedle toho však nová vláda představila i plán pro obnovu grenadské ekonomiky. V roce 1983 se objevily rozpory ve vládnoucí straně. Přestože Bishop spolupracoval s Kubou a Sovětským svazem, tak ho někteří členové NJM začali považovat za nedostatečně radikálního. Boj o moc mezi jednotlivými frakcemi vyvrcholil vojenským pučem. Vláda Maurice Bishopa byla svržena a moci se chopil generál Hudson Austin. Maurice Bishop byl nejprve v domácím vězení, 19. října byl pak popraven. O šest dní později (na základě výzvy generálního guvernéra a žádostí okolních východokaribských států) americký prezident Ronald Reagan nařídil invazi na ostrov a svržení režimu. Oficiálním, americkou veřejností široce přijímaným, zdůvodněním byla snaha o ochranu 800 studentů medicíny na univerzitě v Saint George's. Jednotky americké námořní pěchoty a americké armády o síle 7000 mužů (za podpory 300 vojáků z Barbadosu, Dominiky, Jamajky, Svaté Lucie a Svatého Vincence a Grenadin) po několikatýdenních bojích zatkly grenadské politické špičky i jejich kubánské poradce, evakuovaly všechny americké občany, obnovily ústavní pořádek (pozastavený PRG v roce 1979) a vrátily moc do rukou generálního guvernéra, Sira Paula Scoona, který vybral Nicolase Braithwaita, bývalého představitele Commonwealthu, aby se ujal úřadu prozatímního předsedy vlády. Byly uspořádány svobodné volby. Po vytvoření nové proamerické vlády Nové národní strany (anglicky New National Party, NNP) v čele s Herbertem Augustem Blaizem (získala 14 z 15 křesel v dolní komoře parlamentu) v prosinci 1984 se americká armáda ze země stáhla, přestože mírové síly zůstaly na ostrově až do následujícího roku.  NNP zůstala u moci až do roku 1989, i když s menší převahou poté, co pět poslanců NNP v roce 1987 založilo novou stranu, Národní Demokratický Kongres (anglicky National Democratic Congress, NDC), která se stala oficiální opozicí. V srpnu 1989, po rozluce se svou stranou, založil předseda vlády Blaize novou stranu, Národní stranu (anglicky The National Party, TNP) a utvořil tak menšinovou vládu. Po jeho smrti v prosinci 1989 se jeho úřadu ujal Ben Jones.  Ve volbách v březnu 1990 získal nejvíce křesel (7) Národní demokratický kongres Nicholase Brathwaita. Ten utvořil destičlennou koalici se dvěma poslanci TNP a jedním poslancem GULP a následně se stal předsedou vlády.  Ve volbách v červnu 1995 zvítězila se ziskem osmi křesel Nová národní strana a vytvořila vládu pod předsednictvím Keitha Mitchella. NDC odešel do opozice. V následujících volbách v lednu 1999 získala NNP všech patnáct poslaneckých mandátů a ve volbách v listopadu 2003 udržela většinu s osmi poslanci.  7. září 2004 zasáhl zemi (poprvé od roku 1963) hurikán Ivan. Hurikán byl mimořádně silný (stupeň 4, extrémní hurikán – rychlost větru přes 210 km/h). Zemřelo 37 lidí a poškozeno či zničeno bylo 90 % budov. 14. července následujícího roku navíc zasáhl zemi hurikán Emily. Jeho síla byla menší (stupeň 1, minimální hurikán – rychlost větru okolo 120 km/h), přesto však způsobil další poškození budov. Škody dosáhly 2,5násobku ročního HDP (přibližně 3 miliardy dolarů), většina obchodů a turistických zařízení byla znovu otevřena v roce 2007.  Země v roce 2007 (spolu s dalšími sedmi karibskými státy, s nimiž tvoří společný reprezentační tým Západní Indie) pořádala Mistrovství světa v kriketu.  V zatím posledních volbách v červenci 2008 vyhrál se ziskem jedenácti křesel opoziční Národní demokratický kongres vedený Tillmanem Thomasem. Keith Mitchel nyní vede oficiální opozici.

Demografie.

Obyvatelstvo.

Grenada má (podle odhadu z července 2010) 107 818 obyvatel. Populační růst dosahuje 0,56 % (pro srovnání: USA – 0,89 %; EU – 0,16 %) a to i navzdory záporné migraci (-3,67 migrantů / 1000 obyvatel, dochází tedy k emigraci, odlivu obyvatel). Porodnost dosahuje 2,21 dítěte na jednu ženu, dětská úmrtnost je 11,76 úmrtí na 1000 živě narozených. Naděje dožití při narození dosahuje 72,79 let. Gramotných je 96 % obyvatel.  Hlavní etnickou skupinou jsou černoši, bývalí otroci na plantážích, s 82 % populace; dalších 13 % představují mulati, míšenci bělochů a černochů; zbývajících 5 % představují běloši. Původní indiánské (Karibské) obyvatelstvo je zastoupeno v nepatrném množství.

Jazyky.

Oficiálním jazykem, kterým komunikuje vláda, je standardní angličtina. Většina obyvatel (asi 89 000) v běžném hovoru užívá grenadskou kreolskou angličtinu, místní dialekt angličtiny s výrazným vlivem kreolské francouzštiny.  Původně široce užívanou grenadskou kreolskou francouzštinou (místním dialektem patois, antilské kreolské francouzštiny) nyní mluví jen výrazná menšina obyvatel (přibližně 2300) převážně na ostrově Carriacou. Tento jazyk na Grenadě postupně vymírá, jeho uživatelé patří převážně ke starším generacím, přičemž pokusy o znovuoživení jazyka se nesetkaly s úspěchem.

Náboženství.

Dominantním náboženstvím je katolictví (53 % populace), protestantství představuje zbývajících 47 %. Nejpočetnějšími protestanty na Grenadě jsou anglikáni, k nimž se hlásí 13,8 % obyvatel. Přestože křesťanství má na ostrově dlouhou tradici, značná část obyvatel praktikuje též kult tzv. "obeah", mystické entity bílé magie schopné proklínat lidi (takové prokletí se pak, dle věřících, projeví jako duševní choroba). Tento kult není nepodobný kultu vúdú jinde v Karibiku, oba totiž pochází ze západní Afriky, odkud byli na Grenadu dováženi černí otroci.

Města.

Hlavním a zároveň největším městem je Saint George's s 4300 obyvateli. V jeho aglomeraci žije až 36 000 lidí. Urbanizace dosahuje 31 %.  Další největší města jsou správní města jednotlivých administrativních jednotek – Gouyave s 3378 obyvateli, Grenville (2476), Victoria (2256), Saint David's (1321), Sauteurs (1320) a Hillsborough (770).

Vláda a politika.

Grenada je konstituční monarchií (oficiální hlavou státu je anglická královna Alžběta II., zastupována generálním guvernérem – od roku 2008 Carlyle Glean) s dvoukomorovým parlamentem. Jeho dolní komora, sněmovna reprezentantů, má 15 členů volených většinovým systémem (vítězí kandidát s nejvyšším počtem hlasů v daném volebním distriktu). V posledních volbách zvítězil poměrem 11:4 Národní demokratický kongres (National Democratic Congress) před Novou národní stranou (New National Party). Předsedou grenadské vlády je Tillman Thomas. Horní komora, senát, má 13 členů. Deset z nich je vybíráno vládou, tři jsou vybíráni opozicí. Předsedou senátu je Joan Purcell, zvolen 2008.

Hospodářství.

Mezi hlavní ekonomické přínosy patří stavebnictví, turistika (tvořící přes 20 % domácího produktu) a pěstování plodin pro export (zejména banánů nebo kakaa, zejména však koření – zázvoru, hřebíčku, muškátový květ a muškátový oříšek, který je dokonce i jedním ze symbolů vyobrazených na vlajce Grenady).

Geografie.

Grenada se rozkládá na ostrově Grenada a (směrem na sever) jižní části souostroví Grenadiny, z nichž největší jsou ostrovy Carriacou, Petite Martinique a Ronde Island. Ostrovy jsou sopečného původu s množstvím termálních pramenů. Jsou hustě zalesněny a mají úrodnou půdu. Největší ostrov Grenada je pahorkatý – nejvyšší vrchol Mount Saint Catherine (hora Svaté Kateřiny) má výšku 840 m n. m. – s několika řekami. Na jeho jižním pobřeží je mnoho zátok a zálivů. V jednom takovém zálivu leží i přístav hlavního města Saint George's. Podnebí je tropické (horko a vlhko), s častými hurikány v období mezi červnem a listopadem.

Grenada je ostrovní stát v Karibském moři v Malých Antilách. Nachází se v jižní části Návětrných ostrovů severozápadně od státu Trinidad a Tobago a jihozápadně od státu Svatý Vincenc a Grenadiny nedaleko venezuelského pobřeží. Rozloha Grenady je 344 km2 (patří mezi nejmenší nezávislé státy na západní polokouli), počet obyvatel je přibližně 110000. Hlavním městem je Saint George's s 4300 obyvateli.

格林纳达(Grenada)是美洲西印度群岛中向风群岛南部国家。主要宗教为天主教,英联邦成员国。首都圣乔治。农业和旅游业是经济的基础,主要农产品肉豆蔻产量约占世界总产量的三分之一,仅次于印度尼西亚而居世界第二位。