Stavba.

Vývoj ponorky byl zahájen ještě za Sovětského svazu. Navázal na dřívější ponorku projektu 1851 a dvě vylepšené ponorky projektu 1851.1. Kýl AS-12 byl založen roku 1988 v ruské loděnici v Severodvinsku. V roce 1990 byly práce nadlouho přerušeny kvůli nedostatku financí, což se změnilo po nástupu prezidenta Vladimira Putina v roce 2000. Stavba probíhala v přísném utajení. Na vodu byla spuštěna 13. srpna 2003.  První snímek ponorky byl poprvé zveřejněn v lednu 2015, kdy se překvapivě objevila v článku o Mercedesu-Benz GL v ruské edici časopisu Top Gear.

Konstrukce.

Přesné parametry ponorky jsou utajené. Její trup konvenčního tvaru obsahuje sedm propojených batysfér. Různými prameny udávaná hloubka ponoru se výrazně liší. Někdy je uvedeno 1000 metrů, jinde však až 6000 metrů. Ponorku pohání jeden jaderný reaktor. Nejvyšší rychlost údajně dosahuje až 10 uzlů na hladině a 30 uzlů pod hladinou. Mateřskou ponorkou nesoucí toto hlubokomořské plavidlo je přestavěná raketonosná ponorka projektu 667BDRM "BS-64 Podmoskovje".

Operační služba.

Dne 1. července 2019 na palubě ponorky, pohybující se v ruských vodách za severním polárním kruhem, vypukl požár. Na otravu kouřem přitom zemřelo 14 členů posádky. Sedm z nich mělo hodnost kapitána a dva byli nositeli nejvyššího ruského vyznamenání Hrdina Ruské federace. Ponorka musela být odvlečena na základnu v Severomorsku. Je to nejhorší nehoda na ruské ponorce od smrti 20 námořníků na jaderné ponorce K-152 "Něrpa" v roce 2008. Dle ruského ministra obrany Sergeje Šojgu požár vypukl v akumulátorové sekci a samotný reaktor nebyl poškozen. Ponorka má být opravena.

Projekt 10831 (v kódu NATO: NORSUB-5) je ponorka ruského námořnictva. Postavena byla jedna ponorka tohoto typu, označená AS-12 (některé prameny uvádějí AS-31). Ponorka má jaderný pohon a je schopna ponorů do velkých hloubek. Mezi její hlavní úkoly patří speciální (špionážní) operace, výzkum a záchrana posádek potopených ponorek. Provozovatelem ponorky je zpravodajskou službou GRU řízená Hlavní správa hlubokomořského výzkumu (GUGI).

210型核潜艇,俄国称为AS-12,英语世界多称为“Losharik”(,来自于马loshad和球体sharik的混合词)号潜艇。它有核反应堆,设计上有着独特的多球形压力壳构造。据信能潜到6000米深度。该艇于1988年铺龙骨,由于缺少资金,延至2003年8月下水,它主要使命是科研和特种任务。


Soukromý život a tenisové počátky.

Narodila se roku 2004 v georgijské metropoli Atlantě do rodiny Candi (rozené Odomové) a Coreyho Gauffa. Křestní jméno Cori získala po otci. Má dva bratry, o čtyři roky mladšího Codeyho a o devět let mladšího Camerona Gauffovi. Otec hrál univerzitní basketbal na Georgijské státní univerzitě a později pracoval jako manažer ve zdravotnictví. Matka se věnovala lehké atletice na Floridské státní univerzitě a následně se stala pedagožkou. Cori Gauffová strávila prvních sedm let života v rodné Atlantě. Ve čtyřech letech ji zaujal tenis při sledování televizního přenosu ze zápasu Sereny Williamsové na Australian Open 2009.  Rodiči byla vedena k širokému záběru sportů včetně basketbalu a atletiky. Tenis začala hrát v šesti letech. Rodina se v jejích sedmi letech přestěhovala do předchozího bydliště rodičů, jižněji položeného Delray Beach na Floridě, kde zpočátku žili s prarodiči z matčiny strany. Poté se přestěhovali do vlastního domu, aby získala lepší podmínky pro trénink. V osmi letech začala v tenisové v New Generation spolupracovat s koučem Gerardem Loglem. Rodiče se vzdali svých kariér ve prospěch vytvoření kvalitních podmínek pro dceru. Otec, který měl z dospívání omezenou zkušenost s tenisem, převzal roli hlavního trenéra a matka ji vyučovala v rámci domácího vzdělávání. Poté, co v prosinci 2012 vyhrála celonárodní turnaj „Malé Mo“ Tenisové nadace Maureen Connollyové Brinkerové v kategorii osmiletých, rozhodla se usilovat o kariéru profesionální tenistky.  V deseti letech se stala členkou Mouratoglouovy akademie, vedené koučem Sereny Williamsové Patrickem Mouratoglouem. Ten na její adresu poznamenal: „"Vždycky si budu pamatovat moment, kdy jsem Coco poprvé uviděl. Do akademie přišla na zkoušku v roce 2014 a udělala na mě dojem svou odhodlaností, atletičností a bojovným duchem... Když se na vás podívá a řekne, že bude světovou jedničkou, můžete jí prostě věřit."“ Prostřednictvím své nadace Champ'Seed, podporující mladé talenty s nedostatkem finančního zázemí, jí zajistil komplexní tenisovou přípravu na vysoké úrovni. V červenci 2014 vyhrála antukové mistrovství Spojených států v kategorii dvanáctiletých, organizované Americkým tenisovým svazem, čímž se v 10 letech a 4 měsících stala historicky nejmladší šampionkou turnaje.

Tenisová kariéra.

2018: Debut mezi profesionálkami.

V rámci hlavních soutěží událostí okruhu ITF debutovala jako čtrnáctiletá v květnu 2018, když na turnaji ve floridském Osprey s dotací 25 tisíc dolarů postoupila z tříkolové kvalifikace. V úvodním kole dvouhry porazila Američanku Alexandru Perperovou a poté podlehla další krajance Katerině Stewartové. Divokou kartu získala do kvalifikace US Open, v níž skončila v první fázi na raketě Britky Heather Watsonové.

2019: Premiérové tituly WTA a průlom do první světové stovky.

Na únorové události ITF Midland Tennis Classic s rozpočtem 100 tisíc dolarů ji s Ann Liovou ve finále čtyřhry zdolaly Olga Govorcovová s Valerijí Savinychovou. Navazující turnaj s dotací 25 tisíc dolarů v arizonském Surprise znamenal účast ve finále dvouhry i čtyřhry. V závěrečném duelu singlové soutěže nestačila na Bulharku Sesil Karatančevovou. Z deblu si po boku Novozélanďanky Paige Houriganové odvezla premériovou trofej ITF, když v boji o titul porazily americký pár Usue Maitane Arconadová a Emina Bektasová. Premiéru na okruhu WTA Tour prožila na březnovém Miami Open, kde ji organizátoři udělili divokou kartu. Prvního vítězného zápasu dosáhla nad krajankou Caty McNallyovou. Ve druhé fázi však nenašla recept na Rusku Darju Kasatkinovou.  Po vyřazení ve druhém kole kvalifikace French Open se Slovinkou Kajou Juvanovou, obdržela divokou kartu do kvalifikačního turnaje Wimbledonu. V něm na její raketě postupně dohrály devadesátá druhá hráčka žebříčku a nejvýše nasazená Aliona Bolsovová ze Španělska, Ruska Valentina Ivachněnková a také stodvacátá osmá v pořadí Greet Minnenová z Belgie, s níž ztratila jen dva gamy. V 15 letech a 122 dnech věku se stala nejmladší singlistkou v historii Wimbledonu, která postoupila z kvalifikace. V singlové wimbledonské soutěži z pozice 313. ženy klasifikace na úvod vyřadila 39letou světovou čtyřiačtyřicítku Venus Williamsovou, která prohrála v londýnském prvním kole teprve podruhé. Stala se tak nejmladší vítězkou wimbledonského zápasu dvouhry od Jennifer Capriatiové v roce 1991. Nejmladší hráčka soutěže porazila nejstarší. Ve druhé fázi zvládla duel s bývalou semifinalistkou turnaje Magdalénou Rybárikovou. Následně otočila průběh utkání se světovou šedesátkou Polonou Hercogovou, když Slovince ve druhé sadě odvrátila dva mečboly. V osmifinále podlehla rumunské turnajové sedmičce a pozdější šampionce Simoně Halepové. Všechny její zápasy vysílané na americkém kontinentu stanicí ESPN se staly nejsledovanějšími utkáními dne. Bodový zisk ji posunul ze čtvrté stovky na nové kariérní maximum, 141. příčku.  Na washingtonském Citi Open prošla kvalifikačním sítem do dvouhry, kde ji na úvod vyřadila Kazaška Zarina Dijasová. S Caty McNallyovou se probojovala do finále washingtonské čtyřhry po výhře nad třetím nasazeným párem Miju Katová a Anna Kalinská. Z premiérového finále kariéry na okruhu WTA Tour si odvezla titul, když Američanky zvítězily nad maďarsko-americkou dvojicí Fanny Stollárová a Maria Sanchezová ve dvou setech. Na newyorský major US Open obdržela od pořadatelů divokou kartu do hlavní soutěže. V úvodní fázi zdolala 18letou Rusku Anastasiji Potapovovou ve třech setech. Utkání bylo hráno v rámci večerního programu na Louis Armstrong Stadium. Ve druhém střetnutí si poradila s Maďarkou Tímeou Babosovou, což znamenalo duel třetího kola proti světové jedničce a obhájkyni trofeje Naomi Ósakaové. V něm však ztratila obě sady. Do čtyřhry US Open zasáhla se stabilní spoluhráčkou McNallyovou. Od médií dvojice získala přezdívku „McCoco“. Na cestě do třetího kola vyřadily deváté naazené Nicole Melicharovou s Květou Peschkeovou, než je zastavil australsko-běloruský pár Ashleigh Bartyová a Viktoria Azarenková.  Kvalifikaci odehrála na říjnovém Upper Austria Ladies Linz v hornorakouském Linci. Přes porážku v jejím druhém kole s Tamarou Korpatschovou, prošla do dvouhry jako šťastná poražená. V hlavní soutěži pak nenašla přemožitelku. Ve čtvrtfinále porazila poprvé v kariéře členku elitní světové desítky, osmou v pořadí Kiki Bertensovou. Mezi poslední čtveřicí hráček zvládla duel s Němkou Andreou Petkovicou a v závěrečném utkání přehrála Lotyšku Jeļenu Ostapenkovou po třísetovém průběhu. V patnácti letech se stala nejmladší šampionkou turnaje WTA od Nicole Vaidišové na Taškent Open 2004. Bodový zisk jí po skončení zajistil posun o 39 míst výše a debutový průlom do první stovky žebříčku, na 71. místo. Rovněž semifinálová účast v linecké čtyřhře s McNallyovou znamenala průlom do elitní stovky deblové klasifikace. Druhou společnou trofej pak Američanky přidaly na říjnovém BGL Luxembourg Open v Lucemburku, při čtvrté účasti v hlavní deblové soutěži WTA. Ve finále porazily americko-chilské turnajové dvojky Kaitlyn Christianovou s Alexou Guarachiovou.

Cori „Coco“ Gauffová, nepřechýleně "Gauff", (* 13. března 2004 Atlanta, Georgie) je americká profesionální tenistka. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála jeden singlový a dva deblové turnaje. V rámci okruhu ITF získala do února 2020 jeden titul ve čtyřhře.

科里·高芙(英语:Cori Gauff,2004年-3月13日)是美国职业网球女运动员。2017年,13岁时,以最年幼的年纪闯入青少女组决赛。2018年,获得法网青少女组冠军。


Literárně-historický kontext.

Za života Juana Manuela byla situace na Pyrenejském poloostrově politicky i ekonomicky nestabilní, šlechta čelila mocenským intrikám a bojovala s útočícími Araby, zatímco prostý lid trápil hlad a útlak vrchnosti. V duchovní oblasti navíc situaci komplikovalo papežské schizma. Jako člen vysokých vrstev společnosti se Juan Manuel uchýlil k psaní tzv. didaktické literatury, což byl zejména ve 13. a 14. století populární literární směr, který se v tehdejší Kastilii rozšířil zejména díky vlivu arabské kultury.  Postupně se běžným motivem tohoto žánru stal rozhovor mezi králem a moudrým rádcem, k čemuž se Juan Manuel uchýlil také ve svých dílech "Hrabě Lucanor" a "Spis o rytíři a zbrojnoši".  Přestože se autor nechal inspirovat vlivy jiných kultur a použil i již dávno známé motivy, vtiskl svojí knize jedinečný a osobitý styl a jeho dílo nese i první prvky moderní středověké prózy: bývá označován za jednoho z prvních spisovatelů, jež si je plně vědom svého autorství a kterému záleží na zachování jeho děl a předání myšlenek dalším generacím. Za tímto účelem založil klášter v Peñafiel, kde měly být uchovány jeho spisy a kde si přál být pohřben. Zároveň se u něj projevuje obava z tehdy běžných chyb vzniklých při opisování a šíření knih a klade důraz na to, že na případných nedostatcích nenese vinu on.

Struktura.

Kniha se skládá z pěti částí a prologu:

51 příběhů.

Pro kompletnost jsou v následující části uvedeny názvy všech 51 příběhů, které Patronio v prvním díle knihy vypráví:

Významné vlivy.

Rozmanitost témat, postav a zdrojů, kterými se inspiroval, vypovídá a autorově vysoké vzdělanosti. Kromě španělské literární tradice jsou v tomto díle patrné zejména tyto vlivy:

Témata.

Všeobecný úpadek své společenské vrstvy a politickou i duchovní krizi chce autor překonat návratem k rytířské kultuře a tradici a věnuje se proto tématům jako: spása duše, jak si získat a uchovat čest, jak čestně nabýt majetek a bohatství. Zajímá ho na jedné straně dobrá pověst, pravé přátelství a moudrost, ale i chamtivost a pochlebování. V rámci duchovna se pak zabývá predestinací, přátelstvím člověka s Bohem či Boží prozřetelností. Hrabě se v příbězích často snaží zjistit, kdo je jeho přítel a kdo jeho nepřítel.  Jedním z nejvýznamnějších aspektů "Hraběte Lucanora" je právě tato tematická pestrost (vidíme příběhy ze světa zvířat i lidí, Křesťanů i Muslimů, sedláků i králů). Juan Manuel se zabývá tématy, jež jsou v daném momentě aktuální pro něj, ale i pro zbytek společnosti. Svým detailním popisem a schopností vykreslit atmosféru čtenáři předkládá věrný obraz španělské společnosti 14. století. Postavy jsou vykresleny věrohodně, psychologicky se vyvíjí a tím se tyto krátké schematické příběhy mění na soubor samostatných a plnohodnotných vyprávění.

České vydání.

Knihu vydalo roku 1961 "Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění" pod názvem "Hrabě Lucanor" v překladu Luďka Kulta.

Kniha příkladů hraběte Lucanora a Patronia (v originále "Libro de los enxiemplos del Conde Lucanor et de Patronio"), běžně známá pod zkráceným názvem Hrabě Lucanor, je jedním z nejvýznamnějších prozaických děl středověké španělské literatury. Autorem je Don Juan Manuel, kastilský učenec a vysoký šlechtic, a kniha byla poprvé vydána roku 1335.

《卢卡诺尔伯爵》(),又名《帕特罗尼奥之书》()是西班牙14世纪短篇故事散文集。以问答体的形式记录卢卡诺尔伯爵和老师帕特罗尼奥之间的对话。伯爵就各种社会道德和政治问题向老师提问,而老师则以讲述寓言故事的形式来解答。


Popis.

Původ rostliny je v oblasti tropické východní Afriky. Rostlina je celá pokrytá jemnými světlými chloupky. Na konci léta vykvétá – květy mohou být bíle až fialově zbarvené. Rýmovník je vysoký do jednoho metru a má oválné zoubkované listy, které působí masivně. Je známý především specifickým aromatem listů. Vůně se uvolňuje hlavně až po jejich rozdrcení nebo mnutí mezi prsty.

Využití.

Rýmovník je poměrně nenáročná bylinka, která má rozšířené použití – od repelentu až po koření v kuchyni. Jíst se dají i celé čerstvé listy, chuť připomíná oregano s ostrou mátovou příchutí. Tato bylinka se využívá v tradiční medicíně zejména jako protizánětlivá a antibakteriální a jak už název napovídá, také při dýchacích nebo i kožních obtížích. V tradiční medicíně se k léčbě dýchacích obtíží užívají i další druhy z rodu "Plectranthus" (např. "P. barbatus"). Obsahuje taniny, polyfenoly, terpenoidy, flavonoidy a různé organické kyseliny.

Pěstování.

Rýmovník je možné pěstovat jako běžnou pokojovou rostlinu. Množit se dá ze semen, ale snadno zakoření z řízků stonků. Jedná se o velmi nenáročný druh, který vyžaduje jen velmi malou pozornost. Užívá si dobře kompostovaných půd a prospívá v polostínu nebo v chladném místě na jihu. Roste na řadě míst – od mírného až po tropické pásmo. Ideální jsou pro něj denní teploty v rozmezí od 22 do 28 °C, ale toleruje i teploty v rozmezí 10 až 36 °C.  Je ideálně vhodný pro růst ve stínu stromů. Bylinka má poměrně mělké kořeny, nicméně rýmovník ukládá vodu ve svých stoncích, a proto dokáže zvládnout i delší období sucha. Pokud jsou rostliny zasaženy mrazem, mohou být zkráceny na konci zimy a rychle vyrostou.

Plectranthus amboinicus (česky rýmovník citronový) je aromatická rostlina z čeledi hluchavkovitých ("Lamiaceae") pěstovaná často jako nenáročná pokojová rostlina s využitím v gastronomii. Běžně ji můžeme najít také pod názvy molice či moud, kubánské oregano, mexický či řecký eukalypt.

左手香(学名:),又名着手香、到手香、过手香、印度琉璃苣、印度薄荷、排香草。是一种具有香味的唇形科多年生草本植物。原产于东非和南非。主要产于马来西亚、巴西、中国和印度。


Vlastnosti a reakce.

Hydroperoxylový radikál neexistuje v čisté formě, ale pouze v plynném prostředí (v přírodě v atmosféře) a v roztocích (obecně v elektrolytech).  Ve vodném roztoku je hydroperoxylový radikál v rovnováze se svou konjugovanou zásadou, superoxidovým aniontem: Disociační konstanta pK hydroperoxylového radikálu má hodnotu 4,88, a proto je rovnováha této reakce posunuta výrazně vlevo: v roztoku se vyskytuje 99,7 % aniontů O a jen 0,3 % nedisociovaného HO.

Působení v atmosféře.

Hydroperoxylový radikál je díky své vysoké reaktivitě jednou z významných látek v chemii atmosféry, kde se vyskytuje od troposféry až po vrchní část stratosféry a v omezené míře ještě výše. Funguje zde jako jeden z meziproduktů chemických reakcí a celých cyklů.

Vznik hydroperoxylu.

Hydroperoxylový radikál může v atmosféře vznikat několika způsoby. Prvním z nich je reakce hydroxylového radikálu s ozonem.  Hydroxylový radikál se vytváří reakcí vodní páry s atomárním kyslíkem (který v atmosféře vzniká např. fotolýzou kyslíku ultrafialovým zářením):  V dalším korku hydroxylový radikál reaguje s ozonem  Druhým, obvykle méně významným zdrojem je reakce s produkty fotolýzy aldehydů. Příkladem může být reakce formaldehydu, nejjednoduššího aldehydu ("hν" zde značí působení světla, v tomto případě ultrafialového záření s vlnovou délkou pod 350 nm).  Oba produkty reagují s kyslíkem za vzniku hydroperoxylového radikálu:  Tato reakce mají význam v troposféře, protože aldehydy do stratosféry prakticky nepronikají.  Další reakcí je oxidace oxidu uhelnatého CO hydroxylovým radikálem  Vzniká také jako meziprodukt při oxidaci alkanů. Příkladem jsou reakce methanu CH – nejjednoduššího alkanu: methan se postupně oxiduje až na methoxylový radikál CHO, který další oxidací kyslíkem reaguje na formaldehyd HCHO a hydroperoxylový radikál:

Reakce.

V troposféře i ve stratosféře reaguje hydroperoxylový radikál s oxidem dusnatým NO (který se do ovzduší dostává především při spalování v elektrárnách, domácnostech i ve spalovacích motorech):  Tato reakce v troposféře vytváří oxid dusičitý NO, který je nebezpečný pro lidský organismus i pro životní prostředí. V stratosféře však tento proces odebírá z prostředí oxid dusnatý, který by jinak reagoval s ozonem O podle rovnice a snižoval tak jeho množství v ozonové vrstvě.  V nižší stratosféře a v troposféře reaguje hydroperoxylový radikál přímo s ozonem za vzniku kyslíku a hydroxylového radikálu HO: V troposféře je tato reakce jedním ze dvou nejdůležitějších procesů, který snižuje koncentraci škodlivého troposférického ozonu.  Za určitých okolností – především v atmosféře s nízkou koncentrací oxidů dusíku – mohou hydroperoxylové radikály reagovat s hydroxylovým radikálem HO za vzniku vodní páry a kyslíku nebo se slučovat navzájem kdy vzniká plynný peroxid vodíku HO.

Hydroperoxylový radikál, často označovaný jen jako hydroperoxyl, je vysoce reaktivní radikál složený z dvou atomů kyslíku a jednoho atomu vodíku se souhrnným chemickým vzorcem HO. V chemii se obvykle označuje jako HO – znak "bullet" zde jako u jiných radikálů označuje nepárový elektron.

超氧化氢自由基,也称作氧化羟基自由基或超氧酸,是由超氧离子质子化得到的,化学式为。


Mechanismus.

Vytváření whiskerů je krystalografický metalurgický jev zahrnující spontánní růst tenkých „vlásků“ z povrchu kovu. Tento jev se zejména primárně vyskytuje na základních kovech, avšak vyskytuje se rovněž na slitinách. Mechanizmus, který souvisí s růstem kovových whiskerů, nebyl dostatečně vysvětlen. Předpokládá se, že souvisí s mechanickým tlakovým namáháním, včetně:  Kovové whiskery se liší od kovových dendritů v několika aspektech; dendrity mají tvar „kapradí“, rostou po povrchu kovu, kdežto kovové whiskery připomínají „vlásky“ vyčnívající kolmo na povrch. Růst dendritů vyžaduje vlhkost umožňující rozpouštění kovů do roztoku kovových iontů, které jsou pak přerozděleny pomocí elektromigrace v přítomnosti elektromagnetického pole. Přesný mechanizmus vytváření whiskerů zůstává neznámý. Je však známo, že vytváření whiskerů nevyžaduje ani rozpouštění kovu ani přítomnost elektromagnetického pole.

Důsledky.

Whiskery mohou způsobovat zkraty a oblouky v elektrických zařízeních. Tento jev byl objeven telefonními společnostmi před rokem 1950 a později bylo prokázáno, že přidání olova do pájky výrazně zmírnilo tento problém. Evropská směrnice RoHS, s účinností od 1.7.2006, omezuje používání olova v různých typech elektronických a elektrických přístrojů. Toto vedlo k používání bezolovnatých slitin se zvýšeným zaměřením na prevenci vytváření whiskerů. Další sledovanou možností je prevence vytváření whiskerů pomocí vhodných povlaků.  Whiskery zinku ve vzduchu odpovídají za zvýšenou četnost poruch systému v místnostech s počítačovými servery. Whiskery zinku rostou z galvanicky nanášených kovových povrchů rychlostí až několika milimetrů za rok s průměrem několika mikrometrů. Whiskery se mohou vytvářet na podlahových dílech s galvanicky naneseným zinkem na zvýšených podlahách vyvolaných namáháním, které souvisí s chůzí po těchto dílech. Tyto whiskery se mohou potom uvolňovat do vzduchu v okolí podlahy, obvykle v průběhu údržby. Whiskery mohou být dostatečně malé, aby prošly vzduchovými filtry, mohou se usadit uvnitř přístrojů a vyvolávat zkraty a poruchy systémů. Whiskery cínu se neuvolňují do vzduchu a nevyvolávají tak poruchy přístrojů.  Whiskery cínu obvykle vyrůstají v prostředí, kde mohou snadno vytvářet zkraty. Při frekvencích nad 6 GHz nebo v rychlých digitálních obvodech mohou whiskery cínu vytvářet miniaturní antény, které ovlivňují impedanci obvodu a vyvolávají odrazy. V počítačových discích mohou whiskery způsobit poruchu hlavy nebo ložiska. Whiskery cínu často vyvolávají poruchy relé. Whiskery byly nalezeny při analýze poruch relé v zařízeních jaderných elektráren. Rovněž kardiostimulátory vykazovaly poruchy způsobené whiskery cínu. Výzkum rovněž identifikoval mechanizmus poruchy související s whiskery cínu ve vakuu (např. v kosmickém prostoru), kde zkrat ve výkonových součástkách související s whiskery cínu vytváří ionizované plazma, které je schopno vést proud stovek ampér, což velmi zvyšuje poškození související se zkratem. Zvýšené používání čistého cínu v elektronice, které souvisí se směrnicí RoHS, vedlo organizace JEDEC, IPC a IEC k vydání norem na přejímací zkoušky na whiskery cínu a návodů na způsoby potlačování tohoto problému, na pomoc výrobcům pro snížení rizika souvisejícího s whiskery cínu v bezolovnatých výrobcích.  Whiskery stříbra se často vyskytují ve spojení s vrstvou sulfidu stříbra, který se tvoří na povrchu stříbrných elektrických kontaktů, které pracují v atmosféře bohaté na sulfid vodíku při vysoké vlhkosti. Takové atmosféry mohou existovat při práci s odpadními vodami a v papírenských mlýnech. Whiskery zlata o délce větší než 20 μm byly pozorovány na površích s povlakem zlata, což bylo ohlášeno v interním memorandu NASA v roce 2003. Důsledky vytváření kovových whiskerů byly citovány na programu Engineering Disasters 19 na kanálu History Channel.

Potlačování problémů s whiskery.

Pro potlačení nebo vyloučení růstu whiskerů bylo použito několik výzkumných přístupů.

Konformní povlaky.

Vhodné konformní povlaky zastavují pronikání whiskerů bariérami, dosažení sousedních vývodů a vytváření zkratů. Tyto povlaky zahrnují bariéry vytvořené z keramických nebo polymerních komponent. Polymerní komponenty odklání whiskery, kdežto keramické chemické komponenty brání propíchnutí povlaku.

Chemické změny povlaků.

Pro potlačení vytváření whiskerů při kontrolních pokusech se ukázaly vhodné povlaky niklem, zlatem nebo paladiem.

Příklady nehod souvisejících s whiskery cínu.

Galaxy IV.

Galaxy IV byl telekomunikační satelit, který v roce 1998 selhal z důvodu zkratů souvisejících s whiskery cínu. Původně se předpokládalo, že kosmické prostředí přispělo k poruše. Později se ukázalo, že byl nesprávně použit konformní povlak, který dovolil vytváření whiskerů na povlaku čistého cínu. Tyto whiskery nalezly cestu přes chybějící místa v povlaku, což způsobilo poruchu hlavního řídicího počítače. Pro snížení rizika růstu whiskerů výrobce, Hughes, nahradil cínové pokovení niklovým. Toto vedlo ke zvýšení užitečného zatížení o 50 kg až 100 kg.

Jaderná elektrárna Millstone.

17. dubna 2005 došlo k vypnutí jaderné elektrárny Millstone v Connecticutu vyvolané „falešným poplachem“, který indikoval nebezpečný pokles tlaku páry v systému reaktoru, přičemž tlak páry byl ve skutečnosti správný. Falešný poplach byl vyvolán whiskery cínu, které zkratovaly logickou desku, která odpovídala za monitorování tlaku páry v elektrárně.

Falešná hlášení snímačů polohy plynového pedálu vozů TOYOTA.

V září 2011, tři pracovníci NASA hlásili výskyt whiskerů cínu na elektronice polohových senzorů pedálu plynu vzorkových modelů vozů Toyota Camry, které mohou souviset s nehodami typu "zamrzlý pedál plynu ", které ovlivnily jisté modely Toyota v létech 2005 až 2010. Toto bylo v rozporu s předchozím 10 měsíčním společným vyšetřováním organizacemi The National Highway Traffic Safety Administration (NHTSA) a velké skupiny dalších výzkumníků z NASA, kteří nenalezli žádné elektronické vady.  V roce 2012 NHTSA prohlásila, že „whiskery cínu nejsou dostatečným vysvětlením pro tyto nehody a že pravděpodobná příčina byla chybné použití pedálu.“  Toyota rovněž trvala na tom, že whiskery cínu nebyly příčinou selhání pedálu plynu vozů Toyota: „slovy U.S. Transportation Secretary Ray LaHood: verdikt je, že ve vozech Toyota se nevyskytují elektronické příčiny nechtěného zrychlení na vysokou rychlost.“ Podle tiskového mluvčího Toyoty „žádná data neindikují, že whiskery cínu se nevyskytují více ve vozech Toyota než v libovolných jiných vozidlech na trhu“. Toyota rovněž prohlašuje, že „jejich systémy jsou navrženy tak, že se zejména snižuje riziko vytváření whiskerů cínu.“

Související stránky.

Literatura.

Vytváření kovových whiskerů je jev, který se vyskytuje v elektronických zařízeních, kdy se během jisté doby vytváří dlouhé vlasové výčnělky typu whiskery. Whiskery cínu byly zaznamenány již době vakuových elektronek, na začátku 20. století. Šlo o zařízení, která používala pájku z čistého, nebo velmi čistého cínu. Bylo zaznamenáno, že mezi kovovými pájecími ploškami dochází k růstu kovových vlasových výčnělků, které způsobují zkraty. Kovové whiskery se vytváří působením kompresního namáhání. Byl dokumentován vznik whiskerů pro kovy: zinek, kadmium a dokonce pro olovo. Pro zmírnění problému se používaly změny v procesu ohřevu-chlazení, přidávání dalších prvků, např. měď a nikl a zahrnutí konformních povlaků. Tradiční cestou pro zpomalování růstu whiskerů bylo přidávání olova do pájky.

晶须是出现在电子元件中的一种现象,是指金属中长出类似毛发或是须状的金属。锡须在二十世纪初真空管时期就有相关纪录,当时在制造时用纯锡或是几近纯锡的合金作为<unk>料,而在有<unk>料的焊点上长出毛发或是须状的金属物质,造成焊点之间的短点。晶须会在有压缩应力的情形下出现。也有有关锌、镉甚至铅晶须的记载。针对晶须问题的改善有许多相关技术,包括退火程序(加热及冷却)的调整,加入像铜或镍之类的元素,或是用敷形涂料包覆以避免短路。一般而言,加入铅可以使晶须的成长放慢。


Základní postup.

Hlasování.

Při volbách Condorcetovou metodou volič seřadí seznam kandidátů dle pořadí preference, například volič označí číslem "1" svého nejvíce preferovaného kandidáta, "2" svého druhého, a tak dále. V tomto ohledu jde o podobný postup jako u systému jednoho přenosného hlasu. Některé Condorcetovy metody umožňují voličům na jeden "stupínek" dát více než jednoho kandidáta stejně, takže například volič může jako "1" označit více kandidátů, mezi nimiž se nemůže nebo nechce rozhodnout.  Když volič neoznačí všechny kandidáty preferencí, většinou se předpokládá, že je preferuje méně než označené kandidáty, ale není to nutné.

Určení vítěze.

Určení vítěze si lze představit tak, jako kdyby kandidáti soupeřili v turnaji systémem každý s každým. Vítěze každého hypotetického duelu dvou kandidátů A a B určíme takto: zjistíme kolik voličů preferuje kandidáta A nad kandidátem B (dalo mu vyšší preferenci) a kolik naopak B nad A. Podle toho který počet je vyšší "vyhraje" v tomto duelu A nebo B. Při velkém počtu voličů prakticky nedojde k remíze, ale ani to případně nevadí, turnajový systém s remízami počítá.

Příklad.

Představte si volby mezi čtyřmi kandidáty: A, B, C a D. Tabulka níže zaznamenává preference vyjádřené na jediném hlasovacím lístku, ve kterém jsou preference voliče (B, C, A, D); to znamená, že volič byl na prvním místě B, druhý C, třetí a D čtvrtý. V matici 1 označuje, že kandidát v řádku je upřednostňován před'soupeřem' v sloupci a '0' znamená opak.  Předpokládejme, že v imaginárních volbách jsou dva další voliči. Jejich preference jsou (D, A, C, B) a (A, C, B, D). Pokud i pro ně vyhotovíme podobnou tabulku a všechny je sečteme, dostáváme:  V této tabulce například '1' na řádku B a sloupci A znamená, že jen jeden z voličů preferuje B nad A. Obdobně '2' v řádku B a sloupci D znamená, že 2 voliči preferují B nad D.  Z tabulky je vidět, že Condorcetovým vítězem je A, protože "porazí" v duelu všechny ostatní. Konkrétně nad všemi vyhraje 2:1.

Řešení Condorcetova paradoxu.

Jak je uvedeno výše, volby teoreticky nemusí mít Condorcetova vítěze, protože neexistuje žádný kandidát, který by voliči preferovali před všemi ostatními kandidáty. V tomto případě záleží na konkrétní metodě jaké další kritérium zvolí pro určení vítěze.  V případě běžných voleb je ale víceméně jedno která z metod je použita, protože k paradoxu reálně nedochází. Je to proto, že v reálné situaci mají preference učitou strukturu - volič volí ty strany, které jsou v politickém spektru nejblíže jeho názoru a v takovém případě vždy existuje Condorcetův vítěz (Blackova Single-Peakednessova věta).  Podobně jako u jiných hlasovcích systémů samozřejmě existuje i teoretická možnost remízy, která je opět při velkém počtu hlasujících nepravděpodobná. Volební systémy s ní ale musí počítat.  Řešení Concordetova paradoxu má každá metoda jiné, ale pokud jde o cyklus tří kandidátů, většina dochází ke stejnému výsledku, jde například o metodu Smith-Minimax, Ranked Pairs a Schulzovu metodu.

Condorcetovo pořadí.

Některé Condorcetovy metody produkují nejen jednoho výherce, ale také pořadí všech kandidátů od prvního do posledního místa. Nazýváme to Condorcetovo pořadí. Condorcetův vítěz je na prvním místě a ostatní kandidáti jsou seřazeni pod ním. Vrátíme-li se k výše uvedené analogii s turnajem, jde o velké pořadí celého hypotetického turnaje.  Metody, které určují Condorcetovo pořadí jsou

Condorcetova metoda je volební systém, v němž zvítězí kandidát, který by vyhrál proti libovolnému z protikandidátů, pokud by se utkali v hlasování jen oni dva. Tato podmínka se nazývá Condorcetovo kritérium a takto zvolený kandidát "Condorcetův vítěz".

孔多塞制(Condorcet voting),或称"双序制",是由法国数学家与政治家孔多塞以孔多塞准则衍生的投票制度。


Popis.

Druhy patřící mezi žahalkovité jsou středně velké až velké, silně stavěné, ochlupené a většinou výrazně zbarvené. Základní barvou je černá, která bývá kombinována se žlutou, cihlově červenou, případně bílou. Pohlavní dimorfismus není příliš výrazný. Samci dosahují o něco menší velikosti a jsou štíhlejší, hlavu mají útlejší a u některých druhů jinak zbarvenou. Vnitřní okraje očí jsou vykrojené. Tykadla samic se skládají z dvanácti článků, tykadla samců ze třinácti a jsou výrazně delší. Zadeček samců tvoří 7 článků (poslední obsahuje 3 trny), u samic jen 6. Celková délka těla je různá (obvykle 10-30 mm), nicméně mezi žahalkovité se řadí i obzvláště velké druhy. Například žahalka obrovská ("Megascolia maculata") dosahuje délky až 46 mm, přičemž rekordní exempláři mohou mít i okolo 50 mm při rozpětí křídel asi 60 mm. Jedná se tak o největšího zástupce blanokřídlých v Evropě a jednoho z největších na světě.

Ekologie a chování.

Dospělí jedinci létají za slunných dní letních měsíců a sají nektar z květů a medovici. Samci těkavě poletují těsně nad povrchem terénu, některé druhy v rojích. Samice do roje někdy vlétnou. Samice vyhledávají na základě vibrací v zemi, nebo tlejícím dřevě, larvy velkých brouků (především z čeledi roháčovitých, vrubounovitých a nosatcovitých). Následně se k larvě pomocí kusadel a nohou prohrabou, ochromí ji žihadlem a buď na ní nakladou vajíčko a nechají ji na místě, nebo jí zatahují hlouběji do země (až 1 metr). Tam vytvoří komůrku a nakladou na larvu vajíčko. Po vylíhnutí se larva žahalky živí larvou brouka po dobu jednoho až dvou týdnů. Následně se zakuklí a přezimuje ve stádiu předkukly.

Taxonomie.

Čeleď žahalkovití se dělí na následující podčeledi a rody, nicméně klasifikace není ujednocená a jde pouze o informativní přehled:  Podčeleď Proscoliinae  Podčeleď Scoliinae  Tribus Campsomerini  Tribus Scoliini

Žahalkovití (Scoliidae) je čeleď žahadlových blanokřídlých patřící do nadčeledi Vespoidea (vosy). Čeleď zahrnuje asi 560 druhů, jež se dělí do dvou podčeledí. Zástupci této čeledi jsou rozšířeni kosmopolitně a žijí i v palearktické oblasti. V Česku se vyskytují 3 až 4 druhy (výskyt jednoho je nejistý).

土蜂科(Scoliidae),又名<unk>蠃。是膜翅目胡蜂总科下的一个科,其下包含约300种胡蜂。其身体一般是黑色的。常有橙色或黄色标记,翅尖皱缩。雄性比雌性更狭长,不过两性异形特征没有小土蜂科那么明显。其幼虫以地底的昆虫幼虫为食。成年可能会传播花粉。


Dějiny.

Památník byl zřízen americkým kongresem 20. dubna 1986.  Základní kámen položil bývalý prezident George H. W. Bush dne 14. června 1993, na Den vlajky. Památník byl slavnostně otevřen 27. července 1995, v den 42. výročí příměří, které korejskou válku ukončilo. Obřad provedl prezident Bill Clinton a prezident Korejské republiky Kim Young Sam. Památník je spravován National Park Service a patři do skupiny památníků v National Mall and Memorial Parks. Památník byl hned první den zapsán do Národního registru historických míst.

Návrh a konstrukce.

Žulová stěna.

Hlavní plocha památníku je vybudována ve tvaru trojúhelníku protínajícím kruh — Vzpomínkové jezírko. Zeď z leštěné žuly táhnoucí se podél jedné z cest vedoucích ke středu památníku, zobrazuje vojáky, vojenskou techniku a podpůrné jednotky zapojené do války. V černé žule jsou zobrazeny siluety 38 vojáků, které symbolizují 38 válečných měsíců a také 38. rovnoběžku, která odděluje Severní a Jižní Koreu.  K vyobrazení na stěně bylo použito více než 2 500 archivních fotografických snímků pevniny, moře a letectva, které pak byly počítačově upraveny, aby mohly být přeneseny na zeď. Zeď byla vytvořena Louisem Nelsonem.

Devatenáct soch.

Uvnitř trojúhelníkového prostoru, který je ohrazen zdmi z černé žuly, je umístěno 19 soch z nerezové oceli navržených Frankem Gaylordem, každá socha měří přes dva metry. Postavy představují četu na hlídce, jednotliví vojáci reprezentují složky amerických ozbrojených sil; čtrnáct postav je z americké armády, tři jsou z námořní pěchoty, jeden je zdravotník námořnictva, a jeden je příslušník letectva. Vojáci oblečení v plné polní jsou rozptýleni mezi jalovcovými keři, které představují drsný korejský terén.

Zeď OSN.

Nedaleko od soch a cestiček je vybudována zeď OSN se jmény 22 členů OSN, kteří se války také zúčastnili.

Vzpomínkové jezírko.

Kruh ve středu památníku tvoří Vzpomínkové jezírko. Žulová zeď uprostřed uvádí počty padlých, zraněných, nezvěstných v boji a držených v zajetí. Vedle počtu amerických vojáků jsou ve stejných kategoriích uvedeny i počty vojáků OSN.  Na další žulové zdi je vytesaná jednoduchá zpráva : „ Svoboda není zadarmo “.

Statistika obětí války.

Žulové bloky u vzpomínkového jezírka uvádějí následující statistiku obětí války:

Národní den příměří slavený korejskými veterány.

Svátek "Národní den příměří korejských veteránů" se slaví 27. července.

Památník veteránům korejské války se nachází ve West Potomac Parku ve Washingtonu D.C., jihovýchodně od Lincolnova památníku. Je to památník těm, kteří sloužili v korejské válce.

朝鲜战争老兵(阵亡将士)纪念碑(Korean War Veterans Memorial)于1995年建于华盛顿特区,为纪念朝鲜战争中阵亡的美军士兵和联合国士兵。


Buněčné imunodeficity.

Primární imunodeficity můžou být klasifikovány podle poškozené funkce, která může být součástí specifické i nespecifické imunity. Pro přesné pochopení projevu příslušné deficience je potřeba brát v potaz komplexnost celého imunitního systému. Porucha jedné části imunitního systému se může projevit i v druhé části, např. je porucha tvorby T lymfocytů, ale hladina B lymfocytů je normální, tzn. že je narušená interakce mezi T a B lymfocyty a jsou tak ovlivněny obě strany.

Protilátkové deficity.

Humorální imunitní deficience (porucha B buněk) – hypoagamaglobulinémie (snížení hladiny jednoho či více typů protilátek) s projevy poruch dýchacích cest, agamaglobulinémie (chybí produkce protilátek)

Poruchy komplementového systému.

Poruchy komplementového systému se můžou projevit jako imunokomplexní onemocnění, kdy tělo napadá své vlastní tkáně a orgány jako např. kůži, klouby, ledviny, cévy, srdce (Systémový lupus erythematodes), nebo v různých dysfunkcích iniciujících komplementovou aktivaci.

Poruchy apoptózy.

Poruchy apoptózy můžou vést k různým neurodegenerativním onemocněním (Parkinsonova nemoc, Alzheimerova choroba, Amyotrofická laterální skleróza, Huntigtonova choroba, nádorovým bujením nebo hypotrofiím (zmenšení) různých tělesných orgánů nebo k různým vrozeným vývojovým vadám.

Poruchy fagocytózy.

Poruchy fagocytózy vedou ke zvýšené náchylnosti a často se opakujícím infekcím způsobenými hlavně bakteriemi, parazity, houbami nebo plísněmi) a klinicky se projevujícími v podobě různých kožních projevů (vředy), dýchacích obtíží (pneumonie, sinusitis) a další hnisavé onemocnění.

Primární imunodeficience.

Primární imunodeficience jsou různě závažné vrozené poruchy imunitního systému. Tyto poruchy jsou podmíněny genovou mutací ovlivňující syntézu proteinů, které se podílí na buněčné nebo humorální funkci imunitního systému. Závisí na charakteru onemocnění, kdy a jak se projeví. Nejčastěji se těžké poruchy projevují časně a razantně u dětí do prvního roku života. Některé poruchy se můžou projevit v průběhu života s pomocí různých faktorů – spouštěčů; např. poruchy fagocytózy či komplementu.  Onemocnění mohou být přetrvávající nebo se opakující. Infekce vedou k různým zánětům, k autoimunitním postižením, k nádorům nebo k postižení různých orgánů.  V současné době je charakterizováno více než 300 primárně imunodeficitních onemocnění, z nichž jsou některé velmi vzácné. Léčba je zatím možná pouze u některých typů onemocnění.

Znaky a projevy.

Přesné znaky primárních imunodeficitů záleží na typu projevu onemocnění. Nejčastější jsou ale projevy opožděného vývoje společně s poruchami tělesných orgánů (kůže, srdce, projev obličeje) v důsledku přetrvávajících či často se opakujících infekcí. Další časté znaky jsou autoimunitní onemocnění, kdy tělo napadá své vlastní tkáně a mohou se tvořit tumory, např. lymphoma.

Příčiny.

Primární imunodeficity jsou způsobeny genetickou mutací. Mutace mohou být recesivně nebo dominantně zděděny a mohou být způsobeny vadou jednoho genu nebo více geny. Některé imunodeficity mohou být přítomny, ale dosud se neprojevily (latentní) a spustí se jen díky určitému faktoru (např. reaktivní alergen) v průběhu života. Další imunodeficity se mohou projevit až v průběhu stárnutí těla a stárnutí buněk.

Diagnóza.

Metody vyšetření jsou různé. Základní diagnóza se tvoří z krevního obrazu na základě počtu krevních buněk a podle stanovení hladiny jednotlivých typů imunoglobulinů – hlavně IgG, IgA, IgM, nebo složek komplementu v séru.  Další diagnózy se provádějí podle podezřelých příznaků onemocnění:  Testy jsou vysoce specifické a provádějí se v specializovaných laboratořích.

Klasifikace.

Existuje spousta různých typů primárních imunodeficiencí (PID), které se podle International Union of Immunological Societies dělí do 9 tříd. V současné době je v databázi charakterizováno a identifikováno přes 350 typů PID.  Většina PID jsou velmi vzácné, avšak IgA deficience je poměrně častá a vyskytuje se u 1 člověka z 500. Další časté PID jsou časté variabilní imunodeficience (Common Variable Immunodeficiency (CVID)), těžké kombinované imunodeficience (Severe Combined Immunodeficiency (SCID)), Brutonova X-vázaná agamaglobulinémie, Wiskott-Aldrichův syndrom, DiGeorgův syndrom.

Přehled nejčastějších primárních imunodeficiencí.

Protilátkové imunodeficience  Kombinované a buněčné imunodeficience  Imunodeficience způsobené poruchami fagocytózy  Imunodeficience způsobené poruchami komplementu  Imunodeficience způsobené poruchami apoptózy  Imunodeficience jako součást syndromů chromosomální nestability  Imunodeficience jako součást mikrodelečních syndromů

Léčba a možnosti terapie.

Léčba primárních imunodeficitů závisí hlavně na projevu a typu onemocnění. Cílem léčby je snaha držet pod kontrolou infekce a nastartovat reakci imunitního systému pomocí preventivního podávání antibiotik nebo antivirotik. V případě poruchy humorální imunity se využívá substitutivní léčba v podobě vpravení imunoglobulinů do žíly (intravenózní imunoglobulin – IVIG). V případě autoimunitních onemocnění se používají imunosupresivní terapie nebo kortikoidy.  Poslední dobou je nerozšířenější možností léčby SCID a dalších vážných imunodeficitů transplantace kmenových buněk kostní dřeně. Komplikací je zajištění vhodného dárce s co největší shodou v HLA antigenech a je zde riziko reakce štěpu proti hostiteli (GHVR).  U primárních imunodeficitů, způsobených genetickou mutací zatím neexistuje skutečná kauzální terapie, která by cíleně “opravila” mutaci. U X-vázané SCID byla u jako první lidské choroby provedena genová terapie, ale u pacientů se posléze rozvinula leukémie jako reakce na narušení tumor-supresových genů. Současné metody genové terapie využívají retrovirových nosičů, které náhodně vkládají sekvenci do genomu, ale často se vyskytují komplikace. Pokroky v genové terapii by ale v budoucnu mohly najít nějaký způsob léčby.

Sekundární imunodeficience.

Sekundární imunodeficience jsou mnohem častější než primární a lze je označit jako získané. Mohou se projevit u člověka s normálním imunitním systémem a jsou způsobeny různými imunosupresivními faktory, např. chronické infekce (HIV), předešlá léčba (chemoterapie, imunosupresiva po orgánové transplantaci), životní prostředí (výskyt toxinů, pesticidů, různých chemikálií), stárnutí, podvýživa, chronický stres, alhokolismus a další faktory.  Tyto deficience se pak klinicky projevují jako zvýšená citlivost nebo neobyčejné reakce na běžné infekce.

Buněčné poruchy u sekundární imunodeficience.

Po některých virových infekcích dochází ke snížení počtu obranných imunitních buněk. Nejzávažnějším typem získané poruchy buněčné imunity je AIDS.

Sekundární kombinované imunodeficity.

Tyto deficity se vyvíjejí u dětí, u kterých proběhne nákaza virem HIV nitroděložně nebo perinatálně. Podobný obraz můžeme pozorovat i u pacientů s celkovými metabolickými chorobami či se selháváním ledvin (nefropatie, akutní renální selhání - uremie; chudokrevnost).  Kombinované imunodeficity se mohou rozvinout i vlivem nutričních faktorů – zejména podvýživy a deficitu stopových prvků a vitaminů ve stravě.

Poruchy fagocytózy u sekundární imunodeficience.

K poruchám fagocytózy dochází vlivem farmakoterapie, ozařování, či destruktivním působením autoprotilátek, které posléze vedou k neutropeniím.

Sekundární poruchy komplementu.

Dochází k nim při absolutnímu vyčerpání těla (imunokomplexové choroby a septické stavy).

Imunodeficience je imunopatologický stav, kdy má imunitní systém sníženou schopnost odpovídat na antigenní a další podněty. Imunodeficity se dělí na primární (vrozené) a sekundární (získané). Primární imunodeficity jsou vzácnější, ale mají mnohem závažnější projevy, protože jsou geneticky podmíněné. Sekundární imunodeficity jsou častější, získané v průběhu života a nejsou tolik závažné (kromě AIDS).

免疫缺陷(英语:immunodeficiency)是指免疫系统抵抗传染病的能力失常或欠缺。免疫缺陷还可能降低肿瘤免疫监视功能。免疫缺陷多为继发性(secondary)免疫缺陷,不过也有些人生来就有原发性(primary)免疫缺陷。罹患免疫缺陷的患者被称为是免疫受损的(immunocompromised)。这些患者除了会遭受普通感染外,尤其容易遭受机会性感染。


Historie.

V 16. století vznikl územně velmi rozlehlý Kazašský chanát. Tehdy také došlo k ustavení kazašské národní identity a kazaštiny. V 17. století však vedla klanová rivalita k rozdělení chanátu na tři žuzy neboli hordy – Velkou, Střední a Malou. Chanát posléze oslabovaly i nájezdy Ojratů, federace čtyř mongolských kmenů, které sice kazašský chán Ablaj roku 1729 v bitvě u Anrakaje porazil a chanát opět sjednotil, ale země byla těmito boji značně vysílena. Toho využili nejprve povolžští Kalmykové a poté i Uzbeci z Bucharského emirátu. Nakonec však oblast ovládlo carské Rusko.

Nadvláda carského Ruska.

Během 18. století vybudovalo carské Rusko na své jižní hranici soustavu pevností na obranu území před nájezdy kazašských a džungarských nomádů. Na obraně hranice se podíleli také kozáci. Během Pugačovova povstání využili Kazaši chaosu a podnikali nájezdy na osady Rusů a povolžských Němců. Ablaj-chán, který byl nejmocnějším vládcem tzv. Střední hordy, udržoval s Ruskem spojenectví.  Carské Rusko začalo střední Asii obsazovat v průběhu 19. století v rámci koloniálního soupeření s Britským impériem (tzv. Velká hra). Území dnešního Kazachstánu Rusové postupně ovládli mezi roky 1813–1907. Formálně bylo k Rusku připojeno v roce 1846. Zavedení ruštiny na úřadech a ve školách vyvolávalo od 60. let 19. století značný odpor obyvatelstva. Ke konci 19. století lze hovořit o vzniku kazašského národního obrození, jehož hlavním cílem bylo zachránit kazaštinu. Ještě větší napětí však vyvolaly davy osadníků z evropské části ruské říše, které začaly do země proudit v 90. letech 19. století. Ruští a ukrajinští rolníci se usazovali převážně na severu země. Další velkou migrační vlnu spustilo dokončení železnice mezi Orenburgem a Taškentem v roce 1906. Počet kolonizátorů krátce poté převýšil počet původních obyvatel. Ruská vláda migraci podporovala. V roce 1905 byl místodržitelem a správcem Kazachstánu (v té době známého jako Ruský Turkestán) jmenován Vasilij Balabanov, který v této funkci setrval až do roku 1920, kdy uprchl před vojsky Rudé armády do Číny, kde byl považován za právoplatného guvernéra Kazachstánu. Balabanov byl vládním garantem a administrátorem procesu migrace.  V roce 1916 to nakonec vyvolalo ozbrojený odpor Kazachů, kteří začali napadat vesnice kolonistů, carské vojáky a kozáky (tzv. Basmačské povstání či hnutí basmačů). Povstání pak bylo vpleteno do Ruské občanské války a basmači se postavili na stranu Bílých proti bolševické Rudé armádě. Povstání bylo nakonec rozdrceno a Kazachstán se stal součástí nově vznikající sovětské říše. Basmači operovali v afghánských horách až do 30. let 20. století.

Období vlády Alaš orda.

Po pádu carské vlády vznikl na území Kazachstánu 13. prosince 1917 nakrátko státní útvar zvaný Alašská autonomie, který v podstatě kontrolovala protikomunistická Bílá armáda. Hlavním městem státu se stal Semej na severovýchodě Kazachstánu. Alašští vůdci sestavili provizorní vládu neboli Alaš Orda ( "Алаш Орда" neboli Kazašská horda), jež byla propojena s Bílou armádou. Měla 25 členů, z čehož bylo 10 míst vyčleněno pro Nekazachy. Předsedou vlády se stal politik, publicista, učitel, spisovatel a etnograf Alichan Bukejchanov, který byl v přímé linii Čingischánovým potomkem. Vláda vytvořila zvláštní vzdělávací komisi a rovněž oddíly zeměbrany coby své ozbrojené síly. Vydala také řadu zákonodárných výnosů. V prvním z nich z 11.–24. června 1918 stojí: „Bylo dohodnuto zrušit platnost veškerých dekretů vydaných na území Alašské autonomie sovětskou mocí. V roce 1919, když vojska bělogvardějců ustupovala, začala Alaš Orda vyjednávat s bolševiky.

Sovětská nadvláda.

Kazašské území se v letech 1919–1920 dostalo pod kontrolu bolševiků. Rudá armáda porazila Bílou armádu a Kazachstán obsadila. 26. srpna 1920 zřídila sovětská vláda Kyrgyzskou autonomní sovětskou socialistickou republiku (Rusové totiž tehdy Kazachy nazývali obecně "Kyrgyzy") s hlavním městem Orenburgem, kde žili především etničtí Rusové. Tato republika byla součástí Ruské sovětské federativní socialistické republiky (RSFSR). V červnu 1925 byla republika přejmenována na Kazašskou autonomní sovětskou socialistickou republiku a její správní centrum bylo přemístěno do města Kyzylorda. V dubnu 1927 se pak hlavním městem stala Alma-Ata (dnešní Almaty). V prosinci 1936 byla tato autonomní republika povýšena na právoplatnou svazovou republiku čili na Kazašskou sovětskou socialistickou republiku. Po obsazení Kazachstánu bolševiky odešlo přes 300 000 Kazachů přes hory do sousední Číny.  V návaznosti na rozpad Sovětského svazu vyhlásil Kazachstán 16. prosince 1991 nezávislost. V roce 1997 se hlavním městem stala Astana, přejmenovaná v březnu 2019 na Nur-Sultan.

Alašská autonomie ( "Алаш аутономиясы", ; "Алашская автономия" ) byl suverénní Kazašský stát, který existoval mezi 13. prosincem 1917 a rokem 1918 na území přibližně odpovídající současnému Kazachstánu. Hlavním městem bylo Semej, tehdy známé jako Alaš-kala. Alašká autonomie bojovala na straně Bílého hnutí proti bolševikům.

阿拉什自治国(哈萨克语:,Alaş awtonomïyası;,Alashskaya avtonomiya)是一个存在于1917年12月13日至1920年8月26日之间的国家,其领土范围大致是在今天的哈萨克斯坦境内,首都为塞米伊(当时称Alash-qala)。


突袭51区,他们不能阻止我们所有人

Pozadí.

Oblast 51 je od 50. let 20. století (ve stejné době se zde začaly testovat špionážní letouny U2) předmětem konspiračních teorií týkajících se mimozemšťanů a pozorování neidentifikovaných létajících objektů. Konspirační teoretici se domnívají, že se jakékoliv důkazy o mimozemských bytostech a jejich technologií, nacházejí právě uvnitř komplexu. Situaci moc nepomohlo ani značně opožděné odtajnění dokumentů CIA a přiznání existence této základny, k němuž došlo až v roce 2013. V červnu 2019 poskytl Pentagon třem členům Kongresu informace o UFO, se kterými se setkali piloti námořnictva. O nevysvětlitelném jevu byl taktéž seznámen i americký prezident, Donald Trump.  Matt Roberts přišel s nápadem k vytvoření této události poté, co zhlédl podcast "Joe Rogan Experience", dne 20. června 2019, kde Rogan vyzpovídal informátora z Oblasti 51, konspiračního teoretika Boba Lazara a filmového tvůrce Jeremyho Corbella. Lazar zde tvrdil, že v podzemní části základny pracoval s mimozemskou lodí.

Událost.

Akce byla naplánována na 20. září v čase 03:00 až 06:00 hodin pacifického standardního času (tj. 12:00 až 15:00 středoevropského času). Popisek na stránce události zněl: „Všichni se setkáme u mimozemského centra Oblasti 51. Použijeme-li Naruto běh, můžeme být rychlejší než jejich kulky. Pojďme se podívat na ty mimozemšťany.“

Průběh akce.

Před brány Oblasti 51 dorazilo 20. září ráno zhruba sto lidí. Do samotné Oblasti 51 se podle policie pokusila proniknout jen jedna žena. Byla zadržena na krátkou dobu a poté znovu propuštěna. Policisté zajistili také několik dalších lidí za drobné přestupky (močení na veřejnosti apod.).  Zhruba 1500 lidí se shromáždilo v přilehlých městech Rachel a Hiko, kde se konaly hudební festivaly.

Internetové memy.

Autor akce vůbec netušil, že získá obrovskou pozornost po celém světě. Ještě 3 dny po vytvoření se akce chtělo zúčastnit pouhých 40 osob. Náhle však získala obrovskou popularitu a již v první polovině července se k účasti přihlásil více než milion lidí. Neunikla ani tvorbě internetových memů. První z nich začal pravděpodobně šířit web Reddit, později aplikace TikTok a Instagram. Přímo do diskuze pod událostí na Facebooku začali lidé hromadně zveřejňovat své vlastní memy a další satirické příspěvky.

Reakce vlády.

10. července mluvčí amerického letectva, Laura McAndrews, uvedla pro The Washington Post, že úředníci si jsou všeho vědomi a vydali prohlášení: „Oblast 51 je otevřený výcvikový areál pro americké letectvo a chceme odradit každého od pokusu vniknout do areálu, kde cvičí americké ozbrojené síly.“, přičemž dále dodává: „Americké letectvo je vždy připraveno chránit vlast a její majetek.“ Mluvčí Nellisovy letecké základny sdělil, že jakýkoliv nelegální pokus o vstup do areálu Oblasti 51 bude tvrdě odražen, i za pomoci smrtící síly. Kromě toho FBI sledovala vývoj situace a počet zúčastněných osob.  Mezi 18. zářím (07:00 PST) a 22. zářím (20:00 PST) byl v oblasti preventivně omezen veškerý letecky provoz.

Vliv na podnikání.

Místní.

Majitelé podniků ve vesnici Rachel nedaleko základny, která má pouze 56 obyvatel, se připravili na zářijový příliv nadšenců. Connie West, spolumajitelka motelu potvrdila zarezervování všech 13 pokojů a též plánovala využít 30 hektarů svého pozemku pro kempování. Podnikatel z Las Vegas, George Harris, se chystal najmout hudební skupiny, jež budou hrát na každoročním festivalu "The Swarm". I sám Matt Roberts o něj vyjádřil svůj zájem. Dokonce i obchod "Aliens R Us", vzdálený 274 kilometrů od Oblasti 51 zaznamenal zvýšení počtu zákazníků, jak potvrdil jeho majitel, Kosmic Kae.

Celostátní.

Nemalý počet obchodů v celých Spojených státech začaly prodávat produkty inspirované touto událostí. Společnost Budweiser vyrábějící pivo "Bud Light" plánuje vydat propagační etiketu s motivem mimozemšťanů a slíbila bezplatné pivo „jakémukoliv mimozemšťanovi, který dokáže, že jím skutečně je“, za předpokladu, že tweet firmy získá 51 000 retweetnutí. Řetězec rychlého občerstvení Arby's na 20. září chystá prodávat speciální menu.

"Storm Area 51, They Can't Stop All of Us" () byla mediálně známá událost na sociální síti Facebook, naplánována na 20. září 2019. Cílem pro případné účastníky bylo vběhnout do areálu přísně střežené Oblasti 51 v americkém státě Nevada a dostat se až k samotné základně, kde se údajně ukrývají důkazy o existenci mimozemšťanů. Akce byla vytvořena 27. června 2019 vysokoškolským studentem Mattem Robertsem a celá její pointa byla jen recese. Nicméně na sociální síti získala značnou pozornost a na samotné facebookové stránce se k jejímu zúčastnění přihlásilo více než 2 miliony lidí a dalších 1,5 milionů vybralo možnost „mám zájem“. Později se autor zřekl zodpovědnosti za jakékoliv ublížení na zdraví či škody na majetku.

突袭51区,他们不能阻止我们所有人(英语:Storm Area 51, They Can't Stop All of Us)是一个Facebook活动,计划于2019年9月20日闯入美国空军内华达测试与训练区内据传和外星生命研究有关的51区。这一活动最早由Matty Roberts于2019年6月27日发起,但他之后阐明这只是为了喜剧效果,如果有人真的去尝试闯入军事基地,他不会对任何后果负责。活动页面上截至2019年9月17日为止,回应“参加”的有约211万人,回应“有兴趣”的人也达到了155万人。


Proces.

U STDP pokud vstupní hrot (maximum/minimum) je v průměru bezprostředně "před" výstupním hrotem, pak je tento konkrétní vstup silnější. Pokud má vstupní špička v průměru tendenci nastávat okamžitě "po" výstupní špičce, pak je tento konkrétní vstup vytvořen poněkud slabší:. Vstupy, které by mohly být příčinou excitace postsynaptického neuronu, budou tedy v budoucnu ještě pravděpodobněji přispívat, zatímco vstupy, které nejsou příčinou postsynaptického hrotu, budou v budoucnu méně pravděpodobně přispívat. Proces pokračuje dokud zůstane podmnožina počáteční sady spojení, zatímco vliv všech ostatních je snížen na 0. Protože neuron produkuje výstupní špičku, když se v krátkém čase vyskytne mnoho vstupů, zůstanou podmnožinou vstupů ty, které mají sklon korelace v čase. Navíc, protože vstupy, které se vyskytují před výstupem, jsou posíleny, vstupy, které poskytují nejčasnější indikaci korelace, se nakonec stanou konečným vstupem do neuronu.

Histore.

V roce 1973 MM Taylor se domníval, že pokud by byly posíleny synapse, u kterých nastal presynaptický hrot těsně před postsynaptickým hrotem častěji než reverzní (hebbian ), zatímco s opačným načasováním nebo v nepřítomnosti přesně načasovaného presynaptického hrotu, synapsie byly oslabeny (antihebbian), výsledkem by bylo informačně efektivní překódování vstupních vzorců. Tento návrh v neurovědní komunitě zřejmě prošel bez povšimnutí a následné experimenty byly koncipovány nezávisle na těchto časných doporučeních.

Mechanismus.

Postsynaptické receptory NMDA jsou vysoce citlivé na membránový potenciál (viz detekce shodnosti v neurobiologii ). Vzhledem k jejich vysoké propustnosti pro vápník, generují místní chemický signál, který je největší, když zpětný propagační potenciál v dendritu dorazí krátce po aktivní synapse ( "pre-post spiking" ). Je známo, že velké postsynaptické přechody vápníku spouštějí synaptickou potenciaci ( dlouhodobá potenciace ). Mechanismus deprese závislé na časování špiček je méně dobře znám, ale často zahrnuje buď postsynaptický napěťově závislý vstup vápníku / aktivaci mGluR, nebo retrográdní endokanabinoidy a presynaptické NMDAR.

Od Hebbova pravidla k STDP.

Podle Hebbova pravidla synapse zvyšuje svoji účinnost, pokud se trvale podílí na ostřelování postsynaptického cílového neuronu. Často používaným zjednodušením je tvrzení, že "ti, kteří společně střílejí, drátují se dohromady", ale pokud dva neurony střílejí přesně ve stejnou dobu, pak jeden nemohl způsobit nebo se podílet na střelbě toho druhého. Místo toho, aby se mohl účastnit střelby postsynaptického neuronu, musí presynaptický neuron vystřelit těsně před postsynaptickým neuronem. Experimenty, které stimulovaly dva spojené neurony s proměnlivou interstimulální asynchronií, potvrdily důležitost časové priority implicitní v Hebbově principu: presynaptický neuron musí vystřelit těsně před postsynaptickým neuronem, aby se synapse posílila. Kromě toho je zřejmé, že presynaptické neurální vystřelování musí důsledně předpovídat postsynaptické vystřelování, aby došlo k výraznému výskytu synaptické plasticity. Na synaptické úrovni tak zrcadlí, co je známo o významu nahodilosti v klasickém podmiňování, kde postupy nulové kontingence zabraňují asociaci mezi dvěma podněty.

Plasticita závislá na časování impulzů ("Spike-timing dependent plasticity", STDP ) je biologický proces, který nastavuje sílu neurálního spojení v mozku. Proces upravuje sílu spojení podle relativního načasování výstupního a vstupního akčního potenciálu (nebo jejich maxim/minim) konkrétního neuronu. Proces STDP částečně vysvětluje vývoj nervového systému v závislosti na aktivitě, zejména s ohledem na dlouhodobou potenciaci a dlouhodobou depresi.

脉冲时序依赖可塑性(STDP)是一种调整大脑中神经连结强度的生理过程。具体来说,是根据一个特定神经元的动作电位输入与输出的相对时间,去调整连接的强度。脉冲时序依赖可塑性(STDP)部分解释了神经系统中的活性依赖发育,具体来讲如长期增强作用和长期抑制作用。


Historie.

Oblast, kterou původně obývali indiáni, objevili Evropané z moře. První zaznamenanou objevitelskou cestu vykonali v roce 1777 španělští mořeplavci. Britské a americké lodě se zde objevily nedlouho poté. Následující suchozemské objevitelské výpravy Skota Alexandra Mackenzieho (1792–1793), americká Lewisova a Clarkova expedice (1804–1806) a rozvoj obchodu s kožešinami posílily soupeření mezi Británií a Spojenými státy.  Protichůdné zájmy dvou hlavních soupeřících stran měla za úkol vyřešit smlouva z roku 1818, která stvrdila „společné vlastnictví“ sporného území Brity a Američany. Oregon Country, jak tuto oblast nazývala americká strana, se rozkládala na území dnešních amerických států Oregon, Washington a Idaho a na části území států Wyoming a Montana. V kanadské provincii Britská Kolumbie dosahovala až k linii 54°40′ severní šířky.

Formování.

V období společného užívání teritoria byla většina činností kromě aktivit původního obyvatelstva spjata s obchodem s kožešinami, v němž hrála hlavní úlohu britská Společnost Hudsonova zálivu. V oblasti se postupně usazovali lovci kožešin neboli trappeři a začali farmařit. Od roku 1830 sem začali přijíždět i misionáři. Koncem 30. let přijížděli i noví osadníci a od roku 1841 již jejich plachtami kryté vozy projížděly po Oregonské stezce. V té době neexistovala v Oregon Country žádná vláda, neboť toto území jednoznačně neovládala žádná země.  V roce 1841 se v Údolí řeky Willamette počala scházet skupina osadníků, aby prodiskutovala možnost zřízení vlády v Oregon Country. Tyto nejstarší zaznamenané debaty, jejichž námětem bylo zejména utvoření vlády, se konaly v Champoegu, tábořišti prvních průkopníků a indiánů, jež se posléze stalo městem. Tato setkání, známá jako Champoegská setkání, vedla k dalším debatám a v roce 1843 k vytvoření Prozatímní oregonské vlády. V roce 1846 byl spor o oregonské hranice mezi USA a Británií vyřešen podpisem Oregonské dohody. Britové získali veškeré území na sever od 49. rovnoběžky a celý ostrov Vancouver a USA veškeré území na jih od této linie.  Vláda Spojených států ponechala svůj díl území dva roky bez jakéhokoli řízení, dokud se Kongresu nedonesly zprávy o Masakru na Whitmanově misii. Tento vražedný akt urychlil vznik Oregonského teritoria coby začleněného území USA. V srpnu 1848 schválil Kongres Zákon o ustavení vlády Oregonského teritoria, běžně nazývaný Oregonský zákon, čímž oficiálně vzniklo Oregonské teritorium, kam spadalo celé území dnešních amerických států Idaho, Oregon a Washington a části území států Montana a Wyoming, které se nacházely západně od Velkého kontinentálního rozvodí. Jeho jižní hranici tvořila v souladu se Smlouvou Adams-Onís z roku 1819 42. rovnoběžka, severní pak 49. rovnoběžka. Za první hlavní město Teritoria bylo ustanoveno Oregon City.

Stát Oregon.

Oregon City bylo sídlem vlády od roku 1848 do roku 1851, kdy vláda přesídlila do Salemu. Zde sídlila do roku 1855, načež se nakrátko přestěhovala do Corvallisu. Ještě téhož roku se však nastálo navrátila do Salemu. V roce 1853 bylo z části území Teritoria severně od dolního toku řeky Columbia a severně od 46. rovnoběžky na východ od řeky utvořeno Teritorium Washington. Roku 1857 se sešlo Oregonské ústavodárné shromáždění, aby v rámci přípravy na povýšení Oregonu na stát Unie navrhlo jeho ústavu. Zástupci lidu delegovaní na toto shromáždění dokument odsouhlasili v září a v listopadu byl schválen hlasováním všech obyvatel Teritoria.  Dne 14. února 1859 vstoupilo Teritorium do Unie jako stát Oregon. Jeho tehdejší hranice se shodují s dnešními. Zbývající východní část původního Teritoria (jižní část dnešního Idaha a západní Wyoming) byly přičleněny k Washingtonskému teritoriu.

Oregonské teritorium oficiálně "Territory of Oregon") bylo začleněné území Spojených států amerických, jež existovalo od 14. srpna 1848 do 14. února 1859, kdy se jeho jihozápadní část stala součástí Unie jako stát Oregon.

俄勒冈领地(英语:Oregon Territory),又译俄勒冈准州。指的是1846年之前英国和美国之间有领土争议的北美洲西部地区,位于北纬42度以北,北纬54度40分以南,洛基山脉以西,太平洋以东的地区,包括今日加拿大不列颠哥伦比亚省南部地区,以及全部的美国俄勒冈州、华盛顿州、爱达荷州,和蒙大拿州、怀俄明州的一部分。另外,1848年至1859年间,美国在上述地区的北纬49度以南建立的联邦领地也称俄勒冈领地。


Stavba.

Fregaty vyvinula jihokorejská loděnice Daewoo Shipbuilding and Marine Engineering (DSME) v Okpo. Původně byla plánována stavba šesti jednotek této třídy. Stavbou prvního a třetího páru byla pověřena loděnice DSME. Prototypová jednotka "Tegu" byla do služby přijata 6. března 2018. V prosinci 2016 byla stavba druhého páru zadána loděnici Hyundai Heavy Industries (HHI) v Ulsanu. V prosince 2018 loděnice HHI získala objednávku na čtvrtý pár, takže jejich celkový počet stoupl na osm. Dodány mají být do roku 2023.  Jednotky třídy "Tegu":

Konstrukce.

V konstrukci druhé skupiny třídy byla uplatněna řada zlepšení. Plavidla mají prodloužený trup a byla na nich uplatněna zdokonalená opatření pro redukci signatur (stealth). Výtlak oproti první skupině přitom stoupl o cca 500 tun. Jsou vybavena 3D radarem LIG Nex1 SPS-550K, systémem elektronického boje SONATA SLQ-200(V)1K, trupovým sonarem SQS-240 a nízkofrekvenčním vlečným sonarem.  Hlavňovou výzbroj představuje 127mm/62 kanón Mk.45 Mod.4, doplněný o 20mm kanón systému bojové obrany Phalanx Mk.15 block 1B. Údernou výzbrojí je osm protilodních střel SSM-700K Hae Song. Prodloužením trupu získaný prostor byl využit pro instalaci 16násobného vertikálního vypouštěcího sila K-VLS. Z něj mohou být vypouštěny protiletadlové řízené střely K-SAAM (do jedné buňky K-VLS se vejdou čtyři tyto střely), raketová torpéda Hong Sang Eo a střely s plochou dráhou letu Haeryong. K ničení ponorek slouží dva 324mm torpédomety Mk.32. Na zádi se nachází přistávací plocha a hangár pro vrtulník. Hangár byl zvětšen, takže umožňuje operace těžších vrtulníků do hmotnosti 10 tun. Hlavním provozovaným typem je protiponorkový AgustaWestland AW159 Wildcat).  Novinkou je integrovaný energetický systém využívající soustavu typu CODLAG. Pohonný systém je velmi tichý, což zlepší účinnost plavidel v protiponorkovém boji. Tvoří jej plynová turbína Rolls-Royce MT30 o výkonu až 40 MW, čtyři diesely MTU 12V 4000 M53B a dvě elektromotory Leonardo DRS. Nejvyšší rychlost dosahuje 30 uzlů.

Třída Tegu je třída fregat námořnictva Korejské republiky. Jejím úkolem je zejména pobřežní obrana a protiponorkové hlídkování. Ve službě nahrazuje 37 desítky let sloužících fregat třídy "Ulsan" a korvet tříd "Pohang" a "Tonghe". Plánována je stavba osm jednotek této třídy. Prototypová jednotka "Tegu" byla do služby přijata roku 2018. Jsou to první jihokorejské válečné lodě vybavené integrovaným elektrickým systémem. Další jejich vylepšení představuje instalace vertikálních vypouštěcích sil K-VLS a zvětšený hangár.

大邱级巡防舰(英语:Daegu-class frigate)为大韩民国海军的巡防舰,代号FFX-II;由承揽FFX-I的现代重工业建造,可视为仁川级巡防舰的改良。


Raná historie.

Nejstarší stopy po lidském osídlení pocházejí z jeskyně Callao na ostrově Luzon, jsou datovány do období 65 000 let př. n. l. Původní obyvatelé byli ovšem vytlačeni dvěma velkými migračními vlnami. Nejprve se na Filipíny přesunuli Negritové a později Austronésané, kteří přišli z ostrova Tchaj-wan. Příchod lidí mluvících austronéskými jazyky se předpokládá kolem roku 4000 př. n. l. Okolo roku 100 př. n. l. je patrná již značná stratifikace společnosti a dosti odlišný způsob života jednotlivých kmenů. Některé, ty usazené v džungli, zůstaly na úrovni lovců a sběračů (Aetové, Ilongoti, Mangyanové), jiné byly válečnické (Isnegové, Kalingové), v jiných se rozvinula vláda bohatých členů, příbřežní kmeny se pak soustředily na námořní obchod mezi jednotlivými filipínskými ostrovy. Právě tyto kmeny, užívající tradiční loďky balangay, byly nejdynamičtější a zprostředkovávaly kulturní novinky.  Mezi 4.–8. stoletím navázaly kontakt s Malajským poloostrovem a východní Asií. Oblast na Malajském poloostrově byla tehdy pod silným indickým kulturním vlivem a odtud se také na Filipíny rozšířil buddhismus a hinduismus. Pravděpodobně z Malajského poloostrova se na Filipíny dostalo i první písmo – kawi (v něm je napsán nejstarší známý text, datovaný k 21. dubnu 900). Typickým rysem filipínské prehistorie nicméně bylo, že se nevytvořil žádný větší centralizovaný stát, doloženy jsou jen menší státečky zvané barangay, ovládané lokálními vůdci.  Po 10. století se některé státy přece jen více rozvinuly, nejvýznamnějšími státními útvary před příchodem Evropanů byly království Maynila a Tondo, Suluský sultanát a konfederace Madyaas. Vůdci těchto států byli jak hinduisté, muslimové, tak vyznavači animistických kultů. Filipíny byly na prahu evropské kolonizace v 16. století mnohem roztříštěnějším územím než Indonésie či Malajsie. Poměrně archaickým rysem, na nějž první kolonisté narazili, byla též neexistence soukromého vlastnictví půdy.

Španělská nadvláda.

Prvním Evropanem, který roku 1521 přistál u břehů Filipín, byl španělský objevitel portugalského původu Fernão de Magalhães. Prohlásil je državou španělského krále a dal jim název Ostrovy svatého Lazara ("Islas de san Lázaro"). Navázal velmi dobré vztahy s jedním z lokálních vládců, Humabonem, a ten na jeho počest konvertoval ke křesťanství. Humabon pak Magalhãese doprovázel na cestách po ostrovech a zprostředkovával kontakt s jinými místními vůdci. Nadějná diplomacie však vzala za své, když byl Magalhães zabit náčelníkem ostrova Mactan zvaným Lapu-Lapu.  Španělé pak vyslali další výpravy, které se s vyjednáváním již zdaleka tolik nezdržovaly a byly značně kořistnické. Daly zemi i nový název, roku 1543 totiž Ruy Lopez de Villalobos pojmenoval dva objevené ostrovy (Samar a Leyte) Ostrovy Filipovými ("Las Islas Filipinas"), na počest španělského krále Filipa II. Časem se tento název přenesl na celé souostroví a ten Magalhãesův upadl v zapomnění.  Novou strategii přinesl roku 1565 Miguel López de Legazpi, který kořistnictví nahradil kolonizačním úsilím a založil na ostrově Cebu první evropskou základnu. Ta se stala opěrným bodem španělského tažení proti Portugalcům, kteří se v oblasti začali také realizovat. Španělé Portugalce vytlačili a oblast Filipín se tak vyznačuje takřka čistě španělským kolonizačním vlivem (do konce 19. století). Roku 1571 Španělé ostrovy plně ovládli a založili město Manilu. To bylo posléze prohlášeno hlavním městem tzv. Španělské Východní Indie. Poslední velký pokus domorodých vládců španělskou nadvládu setřást se odehrál v letech 1587–88 a byl neúspěšný. Jedinou oblastí, kde se Španělům nikdy nepodařilo získat moc, byl muslimy ovládaný ostrov Mindanao.  Španělská kolonizace se také vyznačovala silným christianizačním úsilím. Pokřesťanštění nenarazilo na výraznější odpor, patrně kvůli náboženské nehomogenitě před kolonizací. Španělé přivezli na ostrovy též kukuřici, ananas či kakaovník. Nezřídili nicméně v zemi svou obvyklou správní kolonizační jednotku – místokrálovství. Od roku 1565 až do roku 1821 byla země spravována z mexického Acapulca. Za účelem obchodního i jiného spojení Manily a Acapulca byly stavěny na svou dobu obrovské lodě známé jako „manilské galeony“. Španělům Manila sloužila i jako základna pro obchod s Čínou a Japonskem (jinou v oblasti neměli, v jihovýchodní Asii se uplatňovali hlavně Portugalci, Nizozemci a posléze Britové). Nizozemci se pokusili roku 1646 Filipíny dobýt, ale neúspěšně. Britský pokus z roku 1762 byl již úspěšnější, Manila byla Brity dva roky okupována, ale dohody obou zemí ji vrátily do španělských rukou (za což zaplatili zejména místní Číňané, které Španělé označili po znovuovládnutí ostrovů za britské kolaboranty). Nicméně sami Španělé kolonizaci Filipín často hodnotili jako neúspěšnou, kolonie byla nevýdělečná a Španělé dokonce uvažovali o odchodu. K němu ale nedošlo.  Problémy s kolonií vedly k tomu, že se Španělé museli začít věnovat jejímu rozvoji. Ve 2. polovině 19. století se odhodlali k některým modernizačním pokusům – začala velkorysá výstavba železnice, roku 1851 byla založena první banka, záhy vznikla místní měna (filipínské peso), roku 1863 zavedli Španělé na Filipínách bezplatné školství (vyučování probíhalo ovšem jen ve španělštině). To na filipínskou společnost mělo značný vliv, první generaci filipínských vzdělanců se říkalo „illustrados“. (Právě ona začala ovšem formulovat první nacionalistické a protikolonialistické ideje). Podle většiny historiků reformy z druhé poloviny 19. století udělaly z Filipín druhou nejbohatší a nejlépe fungující zemi regionu, hned za Japonskem.

Revoluce a válka.

Navzdory rozvoji protišpanělské hnutí vzniklo a za jeho symbolický počátek je považována poprava tří kněží zvaných Gomburza (zkratka jejich jmen: Gomez, Burgos, Zamora) roku 1872. Hlavním vůdcem hnutí za nezávislost se stal José Rizal. Vzniklo též tajné odbojové hnutí Katipunan. Roku 1896 se nacionální síly odhodlaly k otevřené konfrontaci. José Rizal se spiknutí neúčastnil a nevěděl o něm, nicméně španělské úřady ho jako nejznámějšího rebela zatkly a popravily. Tím z něj učinily silný symbol, dodnes je na Filipínách uctíván jako největší národní hrdina. Do čela reálně probíhající revoluce se postavil generál Francisco Makabulos.  Do průběhu revoluce zasáhla roku 1898 španělsko-americká válka. Američané, snažící se Španěly oslabit, filipínský odboj podpořili. Povstalci záhy ovládli ostrov Luzon a 12. června 1898 vyhlásili republiku (ve filipínské historiografii známou jako První republika). Filipíny se tak staly, byť jen na chvíli, první demokracií v Asii. Nakonec ale došlo k roztržce mezi filipínskými nacionalisty a Američany. Stalo se to již roku 1898, kdy Američané definitivně vyrvali ze španělských rukou Manilu a nepředali jí místním. Vzápětí vyvolalo filipínské rozhořčení, když jejich delegát nebyl přizván na mírová jednání v Paříži. Definitivní rozčarování pak Filipínci zažili, když Američané území anektovali (přesněji řečeno v Paříži dohodli jeho odkup od Španělů za 20 milionů dolarů). Filipínci pochopili, že namísto nezávislosti byl jeden kolonialismus vystřídán druhým, americkým. Známé zdůvodnění amerického prezidenta Williama McKinleyho, že Filipínce je potřeba před udělením svobody nejprve „civilizovat a christianizovat“ (ačkoli šlo o společnost plně christianizovanou a jednu z nejrozvinutějších v Asii), vyvolalo silnou kritiku i v samotných Spojených státech.  Filipínci se ovšem s pouhou kritikou nespokojili a zahájili proti Američanům ozbrojený boj. Válka trvala čtrnáct let (1899–1913), byť se filipínská vláda musela uchýlit do exilu (v Hongkongu) a po roce 1901 přejít na válku partyzánskou. Američany stála válka 4200 životů, Filipínce nejméně milion (z toho 200 000 připadlo na epidemii cholery v závěru války).

Americká a japonská nadvláda.

Američané nabídli Filipínám některé výhody a vymoženosti, v podstatě jako by byly novým státem unie. Především jim otevřeli svůj trh, a tak již roku 1920 tvořil vývoz do USA 66 procent veškerého filipínského exportu, čímž si Američané naklonili obchodnickou vrstvu společnosti. Bylo též zavedeno veřejné zdravotnictví, díky čemuž prudce poklesla úmrtnost. Politická elita se však touhy po nezávislosti nikdy nezřekla, především předseda senátu Manuel Quezon ji nikdy nepřestal artikulovat. Američané přitom tvrdili, že nezávislost je i jejich cíl, jen je nutno ji odsunout. Nebyla to jen taktika. Ve Spojených státech sílily hlasy, které proti postavení Filipín protestovaly - především americkým cukrovarníkům vadilo, že čelí levným dovozům svých filipínských konkurentů. Stejně tak americké odbory brojily proti příchodu filipínských pracovníků. Tyto hlasy zesílily po vypuknutí velké hospodářské krize roku 1929. Roku 1935 Američané tedy změnili status Filipín. Posunuli je do pozice, která odpovídala členům britského commonwealthu a zároveň stanovili pevné datum, do kdy získají plnou nezávislost - 4. července 1946. Quezon získal post prezidenta.  V roce 1941, deset hodin po útoku na americkou pacifickou základnu Pearl Harbor, Japonci napadli i Filipíny. Americko-filipínské jednotky pod velením Douglase MacArthura se ihned musely stáhnout na poloostrov Bataan a ostrov Corregidor. V lednu 1942 ztratily Manilu, v dubnu kapitulovaly na Bataanu, v květnu i na Corregidoru. 80 000 vojáků padlo do zajetí, načež je čekal neblaze proslulý bataanský pochod smrti, během nějž 11 500 z nich zahynulo. Quezon odletěl do Spojených států, kde ustavil exilovou vládu. McArthur přesunul svůj štáb do Austrálie.  Japonci se na okupovaných územích snažili vybudit nacionalismus namířený proti starým koloniálním pánům. Na Filipínách nechali vyhlásit republiku a do jejího čela postavili José P. Laurela. Filipínci to ale neakceptovali, chápali dobře, že republika je jen loutkovým státem a vedli po celou válku tuhý odboj partyzánského charakteru. Na konci války díky němu Japonci kontrolovali jen dvanáct ze 42 filipínských provincií. Některé odbojové skupiny si ovšem osvojily komunistickou ideologii a po válce se staly nebezpečné i filipínské vládě, k takovým patřila zejména skupina Hukbalahap, která operovala na Luzonu.  V říjnu 1944 se na Filipínách vylodili Američané. Boje o Filipíny trvaly až do úplného konce války a Filipínci za ně zaplatili statisíci mrtvých. Celkem Filipíny za války přišly asi o milion lidí. Navíc hlavní město Manila bylo po konci bojů v troskách.

Nezávislost.

Američané dodržely předválečný závazek a 4. července 1946 získaly Filipíny nezávislost, byť ekonomická závislost na Spojených státech byla evidentní. A nejen ekonomická - Filipíny se zavázaly poskytovat Američanům 99 let své vojenské základny. To se nelíbilo komunistické guerille Hukbalahap a centrální vláda měla s jejím povstáním potíže až do roku 1954, kdy partyzáni konečně kapitulovali. Bojem proti partyzánům si získal velkou popularitu ministr obrany Ramon Magsaysay. Vynesla mu roku 1953 vítězství v prezidentských volbách. Magsaysay poté sáhl k razantním reformám, z nichž nejvýznamnější byla pozemková reforma. Ta měla primárně přidělit půdu nemajetným rolníkům, avšak skrýval se v ní i náboženský útok - reforma měla přesunout katolíky ze severu na jih a rozředit tak tamější muslimskou majoritu. To zvýšilo náboženské napětí.  Magsaysayovi reforma zajistila mimořádné politické postavení. Nestihl ho však plně využít, roku 1957 zahynul při leteckém neštěstí. Jeho nástupce Carlos P. Garcia poněkud oslabil vazbu na USA a vymohl si i návrat některých vojenských základen.  V 60. letech začala Indonésie prosazovat sjednocení Filipín, Indonésie a Malajsie do jednoho státního celku. Na Filipínách tento projekt podporoval prezident Diosdado Macapagal, ale po sporech mezi Indonésií a nově vznikající Malajsií projekt padl a s ním i kredit Macapagala. Ve volbách roku 1965 ho tak porazil Ferdinand Marcos.  Marcos byl zpočátku velmi úspěšným prezidentem. Započal masivní výstavbu silnic a škol a dokázal vybrat mnohem více daní než jeho předchůdci. Díky tomu se roku 1969 stal prvním filipínským prezidentem, kterého Filipínci zvolili na druhé funkční období. V něm ale počal čelit dvěma zásadním nebezpečím. Jednak posilování komunistické strany (jež nesla název Nová lidová strana) a separatistickému muslimskému hnutí na Mindanau. Marcos se tak rozhodl pro diktaturu. Spouštěčem byl teroristický bombový útok během zasedání senátu roku 1971. Protesty sice Marcose donutily demokracii nakrátko obnovit, ale od 23. září 1972, kdy vyhlásil stanné právo, fungovala diktatura nepřetržitě po příštích čtrnáct let, přestože v roce 1981 bylo stanné právo zrušeno. Marcosův politický konec začal roku 1983. Tehdy byl po příletu z exilu na letišti v Manile zavražděn opoziční politik Benigno Aquino ml. Následná vlna protestů přiměla Marcose vyhlásit nové prezidentské volby, kterými chtěl upevnit svou legitimitu (zmanipulované volby pořádal již předtím). Postavila se proti němu vdova po zavražděném, Corazon Aquinová. I tentokrát Marcosem kontrolovaná volební komise prohlásila vítězem voleb jeho, opoziční orgány však prohlásily za vítěze Aquinovou. Když vítězství Marcose odmítli uznat i někteří z jeho ministrů a ulice filipínských měst zaplnily tisíce protestujících, odešel Marcos do exilu. Prezidentkou se roku 1986 stala Aquinová a filipínská demokracie chytla druhý dech.  Jedním z kroků Aquinové bylo, že Mindanao získalo autonomii. To dráždilo armádu, která se pokusila o šest pučů, ale demokracie, byť zmítaná ekonomickými problémy, přežila. Vyrovnávat se však musela a musí i s tím, že na konci 90. let muslimové na jihu, navzdory autonomii, obnovily boj za odtržení.

Dějiny Filipín jsou dějinami území současné Filipínské republiky. Před španělskou kolonizací v 16. století se na souostroví, na němž se tato republika dnes nachází, nezformoval žádný silnější stát. Kolonie byla řízena ze zámoří a dlouho byla značně zaostalá. Úspěšné bylo ovšem pokřesťanštění, které Filipínce oddělilo od jiných národů v oblasti, které jsou buď muslimské, hinduistické, nebo buddhistické. Ve druhé polovině 19. století však Španělé přišli s řadou modernizačních projektů, které z Filipín učinily jeden z nejrozvinutějších států v oblasti. Na konci 19. století vzniklo hnutí za nezávislost. Roku 1896 vypukla národní revoluce, které se shodou okolností dostalo podpory Spojených států (tehdy zrovna se Španělskem válčících). Nakonec se ale Američané rozhodli území rovněž kolonizovat, což vedlo ke krvavé válce s Filipínci, v nichž dva osvobozenecké boje vytvořily silné národní vědomí.

菲律宾历史开始于6万7千年前人类使用木筏和原始船只抵达这里。


Role v analgezii.

Stimulace periaqueduktuální šedé hmoty středního mozku aktivuje neurony uvolňující enkefalin, které pronikají do jádra raphe v mozkovém kmeni. 5-HT ( serotonin ) uvolněný z jader raphe sestupuje do dorzálního rohu míchy, kde vytváří excitační spojení s „inhibičními interneurony “ umístěnými v Lamine II (substantia gelatinosa ). Po aktivaci tyto interneurony uvolňují buď enkefalin nebo dynorfin (endogenní opioidní neurotransmitery), které se vážou na opioidní receptory mu na axonech vstupujících vláken C a A-delta nesou signály bolesti z nociceptorů aktivovaných na periferii. Aktivace mju-opioidního receptoru inhibuje uvolňování susbtance P z těchto přicházejících neuronů prvního stupně a následně inhibuje aktivaci neuronu druhého stupně, který je zodpovědný za přenos signálu bolesti do spinothalamického traktu do ventroposteriolaterálu. jádro (VPL) thalamu. Nociceptivní signál byl potlačen předtím, než byl schopen dosáhnout kortikálních oblastí, které interpretovaly signál jako „bolest“ (jako je přední cingulate). Toto je někdy označováno jako Gate control v rámci teorie bolesti a je podporováno skutečností, že elektrická stimulace PAG má za následek okamžitou a hlubokou analgezii. Periaqueductal grey je také aktivován prohlížením zneklidňující obrazy spojené s bolestí.  Byly identifikovány tři známé druhy opioidních receptorů : mu (μ), kappa (K) a delta (5). Syntetická léčiva opioidů a derivátů opioidů aktivují tyto receptory (možná přímým působením na PAG, kde jsou tyto receptory hustě exprimovány) za vzniku analgezie. Mezi tyto léky patří morfin, heroin (diacetylmorfin), petidin, hydrokodon, oxykodon a podobné sloučeniny snižující bolest.

Úloha v obranném chování.

Dorsální PAG neurony jsou aktivovány během různých obranných chování. Stimulace dorzálních a laterálních aspektů PAG může vyvolat obranné reakce charakterizované zmrazením imobility, běhu, skákání, tachykardie a zvýšením krevního tlaku a svalového tonusu. Na rozdíl od toho stimulace kaudálního ventrolaterálního PAG může vést k imobilnímu, uvolněnému držení těla známému jako klid, zatímco jeho inhibice vede ke zvýšené lokomotorické aktivitě.  Lézie kaudálního ventrolaterálního PAG mohou značně snížit podmíněné zmrazení, zatímco léze dorzálního aspektu mohou redukovat vrozené obranné chování, což prakticky „ zkroutí “ zvíře.

Úloha v reprodukčním chování.

Neurony PAG jsou excitovány endorfiny a opiátovými analgetiky. Hraje také roli v ženském kopulačním chování (viz chování Lordosy ) prostřednictvím cesty z jádra ventromedialu hypotalamu.

Úloha v mateřství.

PAG se může podílet na mateřském chování člověka. PAG obsahuje vysokou hustotu receptorů vasopressinu a oxytocinu a má přímé spojení s orbitofrontální kůrou, což by mohlo zprostředkovat roli PAG v mateřské lásce. Boční orbitofrontální kůra je aktivována příjemnými vizuálními, hmatovými a čichovými stimuly. Jeho odpověď závisí spíše na příjemnosti než na intenzitě stimulace. Zde její činnost pravděpodobně odráží jeden aspekt příjemných emocí spojených s mateřskou láskou.

Periakvaduktální šedá hmota (PAG, řidč. periakvaduktální šeď) je jádro, které hraje rozhodující roli v autonomní funkci, motivovaném chování a reakcích chování na hrozící podněty. PAG je také primární kontrolní centrum pro sestupnou modulaci bolesti. Obsahuje buňky produkující enkefalin, které potlačují bolest.

中脑导水管周围灰质(英语:Periaqueductal gray,简称PAG)位于中脑的腹侧被盖区,是聚集在中脑导水管周围的神经细胞构成的灰质。PAG的已知功能包括对疼痛的下行调控、防卫行为、生殖行为和发声(Vocalization)功能,此区的细胞会分泌脑啡肽抑制疼痛。


Gameplay.

Hra je zasazena do fiktivního města Palm City, které je inspirováno městem Miami. Jedná se o otevřený svět. Ve hře bude mechanizmus střídání dne a noci. Obě části dne se budou vzájemně lišit. Přes den se bude možno účastnit veřejných akcí zvaných "Speedhunters Showdown", za které lze získat peníze. Přes noc se bude možné účastnit nelegálních pouličních závodů, za které lze získat body reputace. Za reputaci se budou odemykat nové díly pro tuning vozidla, ty si následně bude možné koupit za peníze. Denní doba se nebude lišit pouze systémem odměn, ale i chováním policistů. Přes den budou policisté dodržovat pravidla, bude se tak jednat pouze o policejní honičky. Naopak v noci bude na pořádek dohlížet neústupný poručík Mercer a jeho patrola. Čím častěji se hráč bude dostávat do konfliktu s policií, tím bude růst hráčův "heat level" a o to více bude hráč zastavován. Pokud se hráči nepodaří uniknout, musí zaplatit peněžní kompenzaci za zničený majetek. Na mapě budou umístěna místa, která hráči pomohou ukrýt se před policejními vozy. V noci by se také měla odehrávat největší část příběhu. Hra mimo jiné nabídne rozmanitý tuning vozů, a to jak po vizuální, tak i po stránce výkonu. Bude možnost i úprava vzhledu postavy. 19. srpna 2019 byla představena aplikace pro mobilní telefony s operačním systémem Android a iOS nazvaná "Need for Speed Studio", ve které je možné nadesignovat, upravit jakékoli auto a následně ho přidat do hry. Na rozdíl od předchozího dílu hra nebude obsahovat žádné loot boxy. Více bude hra představena na Gamescomu 2019 v Kolíně nad Rýnem.

Need for Speed Heat je závodní videohra vyvinutá společností Ghost Games a publikovaná společností Electronic Arts pro Microsoft Windows, PlayStation 4 a Xbox One. Jedná se již o 29. titul série "Need for Speed". Need for Speed Heat je po hrách "Need for Speed Rivals", "Need for Speed (2015)", "Need for Speed Payback" již čtvrtý titulem, který vyvíjela společnost Ghost Games. Hra vyšla 25 let od vydání prvního dílu ze série "NFS" – "The Need for Speed (1994)". Hra byla oficiálně představená 14. srpna 2019. Videohra bude mít celosvětovou premiéru 8. listopadu 2019.

是2019年第四季上市的竞速游戏,由Ghost Games开发,EA在Xbox One、PlayStation 4及Microsoft Windows平台发行。游戏预告片于2019年8月14日公布。游戏于2019年11月8日全球发布。


2019年美國網球公開賽女子單打比賽

Bianca Andreescuová prvním kanadským vítězem dvouhry grandslamu.

Šestinásobná šampionka newyorského majoru a americká světová osmička Serena Williamsová usilovala o vyrovnání historického rekordu 24 grandslamových trofejí z dvouhry Australanky Margaret Courtové. Postupem do finále vyrovnala absolutní rekord Chris Evertové na US Open v počtu 101 vyhraných zápasů. Bianca Andreescuová, figurující na patnácté příčce žebříčku, se po Bouchardové stala druhým kanadským finalistou dvouhry grandslamu.  Ve finále Andreescuová zdolala Williamsovou po dvousetovém průběhu 6–3 a 7–5. Utkání mohla ukončit již za stavu her 5–1 ve druhé sadě, kdy neproměnila mečbol. Američanka však šňůrou čtyř gemů stav vyrovnala, ale v koncovce setu o podání opět přišla. Jako první kanadský tenista v historii vyhrála Andreescuová singlovou soutěž grandslamu, a to již při čtvrté účasti na turnajích velké čtyřky, čímž vyrovnala rekord Moniky Selešové z French Open 1990. Navíc jako první v historii zvítězila ve Flushing Meadows při debutu v hlavní soutěži. V probíhající sezóně i na okruhu WTA Tour si připsala třetí turnajové vítězství, když navázala na triumfy z Indian Wells a Rogers Cupu, v němž závěrečný duel skrečovala rovněž Wiliamsová. Kanaďanka prodloužila sérii neporazitelnosti na 14 utkání, s celkovou sezónní bilancí utkání 45–4, z toho proti členkám světové desítky 8–0.  Andreescuová se v 19 letech stala prvním tenistou narozeným v roce 2000 či později, jenž triumfoval v grandslamové dvouhře, nejmladším šampionem grandslamu od titulu Světlany Kuzněcovové na US Open 2004 a prvním teenagerem s trofejí ze singlu majoru od Marie Šarapovové na US Open 2006. Kanaďanka se premiérově posunula do první světové desítky žebříčku WTA, na 5. místo a obdržela odměnu 3,85 milionu dolarů. Williamsová v 37 letech a 347 dnech věku opět posunula rekord nejstarší grandslamové finalistky vůbec i nejdelší interval tenisty v historii mezi dvěma finále majoru, když v nich debutovala na US Open 1999. Rovněž se jednalo o nejvyšší věkový rozdíl mezi finalisty. Američanka po narození dcery prohrála čtvrté grandslamové finále v řadě.

Ženská dvouhra US Open 2019 probíhala na přelomu srpna a září 2019. Do singlové soutěže newyorského tenisového grandslamu, hraného na tvrdém povrchu v Národním tenisovém centru Billie Jean Kingové, nastoupilo sto dvacet osm hráček. Z tříkolového kvalifikačního turnaje se probojovalo dvacet dva tenistek včetně šesti tzv. šťastných poražených. Rozlosování proběhlo ve čtvrtek 22. srpna 2019. Obhájkyní titulu byla japonská světová jednička Naomi Ósakaová, kterou v osmifinále potřetí v sezóně porazila Švýcarka Belinda Bencicová. Ukončila tím 17zápasovou neporazitelnost 21leté Ósakaové na grandslamech s tvrdým povrchem. Z horní poloviny pavouka tak vzešla nová grandslamová finalistka.

大坂直美是上届冠军,她在本届赛事的第四轮比赛不敌贝琳达·本契奇,无缘卫冕。比安卡·安德列丝库在本届比赛的决赛中击败第10次闯入美网决赛的塞雷娜·威廉姆斯,成为历史上首位获得大满贯单打冠军的2000年后出生选手、历史上首位获得大满贯单打冠军的加拿大选手以及历史上首位第一次参加美网女单正赛便夺冠的选手。


Znesvářené strany.

Olivská smlouva, Kodaňská smlouva z téhož roku a smlouva z Cardisu z následujícího roku znamenaly velký úspěch pro švédské království. Mír byl uzavřen mezi Švédskem, polsko-litevskou unií, Habsburky a Braniborskem-Pruskem. Ve smlouvě bylo stanoveno, že Švédsko bude panovat ve Švédské Livonii (území, které bylo ovládáno švédským královstvím letech 1629 až 1721 a zahrnovalo část moderního Estonska a Litevska), Brandenbursko dostalo Prusko, a polský král Jan II. Kazimír Vasa stáhl své nároky na švédský trůn, ačkoli si zachoval titul dědičného švédského krále na celý život. Všechna okupovaná území byla obnovena v jejich předválečných hranicích. Katolíci v Livonsku a Prusku dostali náboženskou svobodu. Signatáři smlouvy byli habsburský císař Svaté říše římské Leopold I., Fridrich Vilém I. Braniborský a polský král Jan II. Kazimír Vasa. Magnus Gabriel de la Gardie, šéf švédské delegace, podepsal smlouvy jako regent jménem za svého nezletilého synovce švédského krále Karla XI.  Během druhé severní války byly Polsko-Litevsko a Švédsko zapojeny do bouřlivé války trvající od roku 1655. Obě strany chtěly mír, aby se spojily proti dalším svým nepřátelům, Rusku a Dánsku. Kromě toho politicky ambiciózní polská královna Marie Louise Gonzaga, která měla velký vliv na polského krále i polský parlament (Sejm), chtěla mír se Švédskem, protože chtěla aby syn jejího blízkého příbuzného, francouzského Ludvíka II. prince de Condé byl zvolen jako nástupce polského trůnu. Toho bylo možné dosáhnout pouze se souhlasem Francie a jejího spojence Švédska. Na druhé straně dánští a nizozemští vyslanci, jakož i vyslanci Svaté říše římské a Braniborska dělali vše pro zmaření dohody. K jejich cíli přispívaly i zprávy zveřejňované z těchto jednání. Uplynulo několik měsíců, než mohla začít skutečná mírová jednání, 7. ledna 1660. Dokonce i tehdy bylo v dokumentech, které si obě strany vyměňovaly napsáno tolik nepřátelských slov, že hlavní vyjednavač, francouzský velvyslanec Antoine de Lombres zjistil, že musí vyškrtnout celé dlouhé odstavce, které by znesvářené strany mohly brát jako urážku.  Polští diplomaté v čele s hnězdenským arcibiskupem chtěli, aby válka pokračovala s cílem vyhnat vyčerpané švédské síly z Livonie. Dánští delegáti požadovali, aby Polsko s Dánskem uzavřelo smlouvu; Poláci se však nechtěli spojit s malým dánských zapojením proti Švédsku. Rakousko, které chtělo vytlačit Švédsko z Německa pokračujícím válčením, slíbilo Polsku posily, ale s rakouskými úmysly se zacházelo s podezřením a polský senát měl proti této nabídce námitky. Dokonce i Fridrich Vilém I. Braniborský nabídl Polsku pomoc při pokračování války, s nadějí na dobytí švédského Pomořanska.  Francie, kterou prakticky řídil kardinál Mazarin, chtěla, aby švédská přítomnost v Německu pokračovala jako protiváha Rakouska a Španělska, které byly tradičními nepřáteli Francie. Francie se také obávala, že pokračující válka zvýší vliv Rakouska v Německu a Polsku. Vpád Rakouska a Braniborska do švédského Pomořanska by bylo považováno za porušení Vestfálského míru, což by Francie byla povinna žalovat. Francie proto pohrozila, že Švédsku poskytne armádu 30 000 vojáků, pokud nebude do února 1660 uzavřena smlouva mezi Švédskem a Brandenburskem.  Jednání začala v Toruńi na podzim roku 1659; polská delegace se později přemístila do Gdaňsku, zatímco švédská delegace učinila svou základnou pobaltské město Sopoty. Když přišla zpráva o smrti švédského krále Karla X.Gustava, Polsko, Rakousko a Braniborsko začaly zvyšovat své požadavky. Ale nová francouzská hrozba pomoci Švédsku nakonec přinutila polskou stranu vzdát se. Smlouva byla podepsána v klášteře v městě Oliva 23. dubna 1660.

Podmínky smlouvy.

Ve smlouvě se Jan II. Kazimír vzdal svých nároků na švédskou korunu, kterou jeho otec Zikmund III. Vasa ztratil v roce 1599. Polsko také formálně postoupilo Švédsku Livonii a město Riga, které Švédsko kontrolovalo od roku 1620. Smlouva vyřešila konflikty mezi Švédskem a Polskem: Dynastie Hohenzollernů z markrabství Brandenburg byla také potvrzena jako nezávislá a svrchovaná vláda nad Pruským vévodstvím; jež předtím drželi toto území jako polské léno. V případě vymření dynastie Hohenzollernů v Prusku se území mělo vrátit k polské koruně. Této dohody dosáhl brandenburský diplomat Christoph Caspar von Blumenthal na první diplomatické misi své kariéry.

Olivský mír (nebo Mírová smlouva z Olivy) byla uzavřena mezi 23. dubnem a 3. květnem roku 1660 v Olivě v Královském Prusku. Je jednou z mírových smluv, které ukončily druhou severní válku, trvající od roku 1655.

《奥利瓦条约》(德语:'、波兰语:'、瑞典语:)也称《奥利瓦和约》,于1660年4月23日在波兰立陶宛联邦王家普鲁士省但泽附近的奥利瓦签署,签署方包括神圣罗马帝国皇帝利奥波德一世、勃兰登堡-普鲁士选帝侯腓特烈·威廉、瑞典国王卡尔十世和波兰国王约翰二世。


Původ a rodina.

Vyhovsky se narodil na rodinném sídle Vyhov, nedaleko Korostenu v Kyjevském vojvodství Polsko-litevské unie. Byl synem pravoslavného šlechtice Ostapa Vyhovského, zástupce velitele kyjevské pevnosti vojvody Adama Kisiela. Možná se také narodil v jiném rodinném sídle, Hoholivě nedaleko Poltavy. Ostap Vyhovský měl tři další syny a dceru (všichni byli po pádu Ivana Vyhovského vyhnáni na Sibiř).

Vzdělání.

Ivan Vyhovský studoval v semináři Kyjevského bratrstva a vynikal v jazycích (především ukrajinštině, polštině, latině a ruštině) a také v kaligrafii. Později byl hlavním finančním podporovatelem semináře.

Vojenská služba.

Během služby v polské armádě byl zajat Chmelnického kozáky v bitvě u Żółte Wody v květnu 1648. Díky svému vzdělání a zkušenostem byl propuštěn a stal se generálním tajemníkem neboli kancléřem ("heneralny pysar") kozáků a jedním z Chmelnického nejbližších poradců.  Po smrti Chmelnického byl zvolen hejtmanem. Snažil se najít protiváhu k všudypřítomnému ruskému vlivu na Ukrajině po Perejaslavské dohodě z roku 1654. Zatímco kozácká elita a církevní úřady podporovaly jeho orientaci na Polsko, obyčejní kozáci zůstali vůči Polákům podezřívaví a nepřátelští, protože je dlouho nutili k nevolnictví. Nakonec část kozáků, vedená Jakivem Barabašem, navrhla nového hejtmanského kandidáta Martyna Puškara, plukovníka poltavských kozáků. Vzpoura proti hejtmanovi sílila a vyvrcholila v červnu 1658, když se Vyhovského loajální kozáci střetli s proruskými kozáky. Vyhovský zvítězil, Puškar byl zabit a Barabaš uprchl (později však byl zajat a popraven). Tento bratrovražedný boj však měl za následek asi 50 000 mrtvých. Po upevnění moci na Ukrajině se Vyhovský pokusil dosáhnout přijatelné dohody s Poláky. Povzbuzen svým přítelem šlechticem Jurijem Nemyryčem zahájil jednání s polskou vládou, které vyústilo v Haďačskou smlouvu, podepsanou 16. září 1658. Podle této smlouvy by se Ukrajina jako Ruské velkovévodství stala třetí autonomní součástí Polsko-litevské unie. Byla by tak pod svrchovaností polského krále, ale měla vlastní armádu, soudní systém a státní pokladnu. Navíc, pravoslavní věřící by měli dostat stejná práva jako katolíci. Takto podepsaná smlouva by zajistila kozáckou autonomii a důstojnost v míře, jakou po staletí nepoznali.  Haďačská smlouva však nebyla nikdy uvedena do života. Po jejím podpisu vtrhla na Ukrajinu ohromná ruská armáda, vedená moskevským bojarem Alexejem Trubeckým, podle některých zdrojů až 150 000 vojáků. Asi 100 000 z nich bylo zaneprázdněno obléháním Konotopu), zbytek pobili Tataři, když se pokoušel pronásledovat Vyhovského kozáky, takže zahynulo asi 20 000–30 000 Rusů. Vyhovský vedl proti Rusům 60 000 kozáků a na pomoc mu přišlo 40 000 Poláků a Tatarů. U Konotopu byli Rusové drtivě poraženi. Vyhovsky však nedokázal toto vítězství zúročit, protože ruské posádky v kozáckých městech se i nadále držely a Tataři byli nuceni vrátit se na Krym, protože byl napaden nezávislými kozáky. Navíc mezi kozáky znovu vypuklo pro-ruské povstání vedené Ivanem Bohunem. V roce 1659 se kvůli druhému povstání proti jeho vládě a nezvládnutelné situaci na Ukrajině Vyhovský vzdal úřadu hejtmana a odešel do Polska. V roce 1660 byl jmenován vojvodou kyjevským a tento úřad držel až do své smrti v roce 1664. Kyjev sám byl v této době v držení ruských jednotek, poté, co se vojvodům Vasilovi Šeremetěvovi a Jurijovi Barjatinskému podařilo odrazit dva Vyhovského a jeden polský útok na město.  Jeho služba polsko-litevské unii a ochotné vzdání se moci ho však neochránila. V roce 1664 ho jiný kozácký hejtman Pavlo Teteria, který ho považoval za možného rivala, obvinil z velezrady (kvůli usmíření s Ruskem a ruskými stoupenci mezi kozáky) před polskými úřady. Vyhovský byl proto obviněn ze zrady, zatčen a popraven bez soudu polským velitelem Sebastianem Machowským, čímž se stal další obětí bratrovražedných bojů o moc, které ničily Ukrajinu ve druhé polovině 17. století.

Ivan Vyhovský (ukrajinsky: Іван Виговський, polsky: Iwan Wyhowski / Jan Wyhowski) (po roce 1600, Vyhov u Korosteně – 1664, Korsuň-Ševčenkivskyj) byl hejtmanem ukrajinských kozáků během tří let (1657–59) rusko-polské války (1654–1667). Byl nástupcem slavného hejtmana a vůdce povstalců Bohdana Chmelnického, jenže jako hejtman byl naopak znám svojí orientací na Polsko, která nakonec vedla k jeho porážce pro-ruskou kozáckou frakcí.

伊凡·维霍夫斯基(,,?-1664年)是1654年至1667年间的俄波战争时的乌克兰哥萨克酋长,在位3年(1657年-1659年)。他是著名酋长与起义领导人博格丹·赫梅利尼茨基的继任者(参见乌克兰哥萨克酋长)。他在担任酋长时以其大体上的亲波政策而著称,但这也让他被亲俄哥萨克击败。