Jak funguje.

Světlo je elektromagnetické záření, které kmitá ve všech směrech. Polarizační filtr propouští pouze světlo, které kmitá v jednom směru. Filtr je v praxi našroubovaný na objektivu a je konstruován tak, že se dá ve své objímce otáčet. Požadovaný směr kmitání se řídí natočením filtru. Tím dochází k zachytávání polarizovaného světla.  Polarizované světlo vzniká především odrazem od lesklého nekovového povrchu (voda, sklo apod.) nebo průchodem materiálem, který světlo polarizuje (např. opar), rozptylem a lomem světla nebo absorpcí.

Použití polarizačního filtru.

Efekt polarizačního filtru se nejvíce projevuje tehdy, pokud je objektiv namířen kolmo ke slunci. Pokud je polarizační filtr ve směru rovnoběžném se slunečním světlem, efekt se neprojevuje vůbec. Stejně tak se efekt neprojevuje při fotografování s pomocí blesku.  Závislost na postavení vůči Slunci může způsobovat nerovnoměrné osvětlení oblohy při použití polarizačního filtru s širokoúhlým objektivem v krajinářské fotografii.  Při použití polarizačního filtru dochází k úbytku světla o cca 1,5 EV.

Polarizované brýle.

Nepolarizované světlo po odrazu na lesklé zrcadlové ploše, obvykle získá stupeň polarizace. Tento jev objevil matematik Étienne-Louis Malus v roce 1808. Po tomto vědci byl také pojmenován Malusův zákon. Polarizační brýle využívají tento efekt, aby zredukovaly záři z odrazu na horizontálním povrchu. Zejména se tak děje při pozorování cesty vpřed z elevačního úhlu.  Lidé s polarizačními brýlemi mohou občas zahlédnout náhodné polarizační efekty. Mezi ně patří barevné dvojlomné efekty například na povrchu z tvrzeného skla, autosklech nebo plexisklech. K těmto efektům dochází v souvislosti s přirozeným polarizovaným světlem při odrazu a tříštění. Rovněž polarizované záření z LCD monitorů je s polarizačními brýlemi dobře viditelné.

Druhy polarizačních filtrů.

Existují dva základní typy polarizačních filtrů  Použití lineárního filtru může mít u fotoaparátu negativní vliv na kvalitu autofokusu nebo měření expozice.

Polarizační filtr je fotografický filtr, který se montuje před objektiv fotoaparátu. S použitím polarizačního filtru lze dosáhnout věrnějšího podání barev a lepšího vykreslení oblohy. Filtr odstraňuje odlesky, zvyšuje sytost a živost barev, ztmavuje oblohu a odstraňuje opar na vzdáleném obzoru. Z optického hlediska jde o speciální druh polarizátoru.

偏振镜(Polarizer, PL),又称偏光镜,是利用偏振光的特性,以偏振镜片把非金属物体、水面等反光过滤消除的透镜。偏振镜可以消除反光及使色彩更鲜艳,一些电影甚至全片用偏振镜拍摄,使画面有更浓艳的色彩,而许多太阳眼镜也是偏光镜,消除反光可以保护眼睛。


Popis principu playoff.

V rámci playoff jsou mužstva rozdělena do dvojic podle určitého klíče. V rámci jedné dvojice odehrají mužstva předepsaný počet vzájemných utkání (jedno či více) a každé z těchto utkání musí mít svého vítěze; remízy nejsou přípustné. Pokud je předepsáno jen jedno utkání, postupuje do dalšího kola playoff vítěz tohoto utkání. Pokud je ovšem předepsáno více vítězných utkání, sehrají spolu mužstva v rámci dané dvojice tolik utkání, než jeden ze soupeřů dosáhne potřebného počtu vítězných zápasů. Ten pak postoupí do dalšího kola playoff. V něm je opět spárován s postupujícím z jiné dvojice a výše uvedený princip vítězného zápasu nebo procedura k dosažení vyššího počtu vítězných zápasů se opakuje.  Pokud se daná fáze playoff hraje na více vítězných zápasů a jedno mužstvo nashromáždí v rámci série utkání dané dvojice již tolik vítězství, že už nemůže být soupeřícím mužstvem v počtu vítězství předstiženo, zbývající zápasy této dvojice se již neodehrávají a mužstvo s vyšším počtem vítězství postupuje do další fáze soutěže.  Systém, jakým jsou tvořeny jednotlivé dvojice, na stadion kterého týmu z dvojice se utkání sehraje a počet utkání, které je potřeba vyhrát k postupu do další fáze turnaje, udávají propozice pro konkrétní soutěž. Počet vítězných utkání potřebných pro postup do dalšího kola playoff navíc nemusí být v rámci jednotlivých fází celé soutěže stejný. Příkladem je playoff Extraligy ledního hokeje, které se v předkole hraje na tři vítězná utkání a v dalších fázích soutěže již na čtyři vítězství.

Využití systému playoff.

Systém playoff je aplikován na velkých turnajích (například mistrovství světa nebo kontinentu) v kolektivních hrách nebo v dlouhodobých ligových soutěžích těchto her, zvláště v případě ligových soutěží pořádaných ve Spojených státech.

Playoff v severní Americe.

Ve Spojených státech a Kanadě vedly velké vzdálenosti mezi sídly jednotlivých sportovních klubů účastnících se dané soutěže k tomu, že byly v ligových soutěžích vytvářeny různé regionální skupiny (obvykle nazývané "divize" a slučované do "konferencí"). V průběhu základní části se obvykle hraje více zápasů mezi týmy z jedné divize než mezi týmy z různých divizí nebo konferencí. Playoff pak bylo chápáno jako nástroj k vyrovnání šancí na celkovou výhru pro všechny týmy. Původně ho hráli pouze vítězové skupin, později i týmy z nižších příček tabulek.  Mezi nejvíce sledované playoff v USA jsou playoff NHL o Stanley Cup, playoff basketbalové NBA nebo playoff v americkém fotbalu NFL vrcholící Super Bowlem. Nejstarší playoff se hraje v baseballové MLB, kde se finálová Světová série uskutečnila poprvé už v 80. letech 19. století. Playoff převzala i později založená fotbalová Major League Soccer, přestože jinak není ve světě ve fotbalových soutěžích (kromě některých mezinárodních, jako je Liga mistrů UEFA nebo mistrovství světa či kontinentů) princip playoff užíván.

Playoff v Evropě.

Do Evropy se dostalo playoff především převzetím ze Spojených států. Bylo vzorem pro závěry soutěží v hokeji a halových míčových hrách, jako jsou basketbal, házená, volejbal a další.  Jinou cestou se dostalo playoff také do různých evropských pohárů. Ty se totiž pravidelně hrály vyřazovacím systémem. Od 90. let 20. století ale některé začaly - hlavně po vzoru fotbalové Ligy mistrů - zahajovat své soutěže turnaji ve skupinách, na které pak navazovalo playoff, obvykle hrané v sérii dvou zápasů, z nichž do dalšího kola postupoval tým s lepším celkovým výsledkem. Některé soutěže pak ještě přijaly systém závěrečného finálového turnaje, jehož nejznámějším příkladem je basketbalové Final Four.  Někdy se anglickým termínem playoff v Evropě nebo v celosvětovém měřítku označuje i souboj mezi nejslabšími týmy ze soutěže vyšší úrovně a nejlepšími týmy ze soutěže nižší úrovně, pro které se ale v češtině používá název baráž.

Playoff v České republice.

V současné době se playoff hraje v následujících sportech a jejich soutěžích:

Playoff na světových šampionátech.

Systém playoff se používá i na mistrovstvích světa (například ve fotbale nebo ledním hokeji).

Playoff (též play off či play-off) je specifická část herního systému některých sportovních soutěží, která rozhoduje o celkovém vítězi dané soutěže. Playoff následuje po základní části soutěže, v níž se mužstva obvykle utkávají ve skupinách nebo systémem vzájemných zápasů principem každý s každým.

附加赛或称play-offs、季后赛、postseason和/或决赛在体育联赛在进行中常规赛由顶级竞争对手来决定联赛冠军还是类似的荣誉。 根据联盟的不同,季后赛可能是单场比赛,一系列比赛或者比赛,也可能是单败淘汰制系统或其他几个之一不同的季后赛形式。在国际比赛中,季后赛是晋级或晋级下一轮比赛或被淘汰出局。


Vznik.

Typ vznikl na základě specifikací francouzského ministerstva letectví z 31. října 1934, které požadovalo výkonný stroj pro stíhání, doprovod bombardérů a noční stíhání. Rychlost požadovaného stroje měla dosahovat 450 km/h v hladině 4000 m s dvou až tříčlennou posádkou. Požadovanou hlavňovou výzbroj měly tvořit dva pevné kanóny ráže 20 mm společně s obranným kulometem.  Na specifikace reagovaly francouzské společnosti vypracováním projektů Breguet Bre.690, Hanriot H.220, Loire-Nieuport L-N.20, Romano model 110 a Potez 63.  K pohonu prvního prototypu Potez 63-01, jehož označení bylo později změněno na Potez 630-01, byla určena dvojice dvouhvězdicových čtrnáctiválců Hispano-Suiza 14 Hbs s výkonem po 433 kW.

Vývoj.

První prototyp vzlétl 25. dubna 1936 v Méaulte, za jehož řízení usedl šéfpilot Fred Nicole. V průběhu roku 1936 došlo u prototypu k výměně dřevěné vzpěrové dvojité SOP za celokovovou samonosnou, instalaci definitivního podvozku a řada dalších úprav. Letoun následně prošel testy ve zkušebním středisku letadel CEMA ve Villacoublay a později ve zkušebním středisku výzbroje v Cazaux. V této době již stroj létal se vzduchem chlazenými čtrnáctiválci Hispano-Suiza HS 14AB-02/03 s maximálním výkonem po 500 kW ve výšce 4000 m. Odpovědnost za dokončení druhého rozpracovaného prototypu Potez 631-01 přešla po znárodnění 23. prosince 1936 firmy Potez na státní koncern SNCAN (Société Nationale de Constructions Aéronautiques du Nord). Jeho zálet provedl na počátku března 1937 zkušební pilot Georges Détré. Během přistání byl druhý prototyp, poháněný motory Gnome-Rhône 14M Mars, poškozen natolik, že jej odborníci z CEMA mohli převzít ke zkouškám až v listopadu 1937.  V květnu roku 1937 se Technická správa letectva při výběru nového typu víceúčelového letounu přiklonila k prototypům Potez 630/631 a koncernu SNCAN předala předběžnou objednávku na vývoj a dodávku dalších deseti experimentálních strojů. Skupinu měly tvořit tři třímístné stíhací stroje Potez 630-C3, jeden třímístný noční stíhací Potez 630-CN3, dva třímístné stíhací Potezy 631-C3, jeden cvičný dvoumístný Potez 631-Ins s dvojím řízením, jeden dvoumístný lehký bombardovací Potez 633-B2, jeden dvoumístný bombardovací/bitevní Potez 639-AB2 a jeden třímístný Potez 637-A3 s podtrupovou gondolou určený k taktickému průzkumu a podpoře pozemních jednotek.  V červnu 1937 převzal SNCAN od Technické správy letectva předběžnou objednávku na produkci třiceti třímístných stíhacích letounů Potez 631-C3 a deseti dvoumístných cvičných Potez 631-Ins s pohonnými jednotkami Gnome-Rhône. Obava z nedostatku těchto motorů vedla k uzavření smlouvy na výrobu osmdesáti exemplářů Potez 630-C3 s agregáty Hispano-Suiza 14AB-10/11. Potezy 630 z prvních dodávek byly v přední části trupu vyzbrojeny čtyřmi kulomety místo dvěma 20 mm kanóny. Vzhledem k rozdílným použitým motorům se jednotlivé verze odlišovaly tvarem krytů motorů a jejich průměrem a umístěním vstupů vzduchu do karburátorů. V prosinci 1937 Technická správa letectva navíc přiobjednala 50 lehkých bombardovacích letounů Potez 633-B2. Podobaly se strojům Potez 631, avšak mezi pilotem a radiotelegrafistou/střelcem byla umístěna pumovnice pro vertikálně uložené bomby a ve spodní části přídě v pravé horní části byl instalován vpřed zaměřený kulomet společně s okénky pro zaměření pum svrhovaných pilotem. Celková produkce dosáhla 71 kus.  O licenční stavbě verze Potez 636-C3 se uvažovalo i v Československu u firmy Avia, ale nakonec se licenčně stavěly technologicky jednodušší Tupolevy SB-2 jako Avie B-71. Do zahájení druhé světové války získaly ze zahraničních zájemců pouze Švýcarské vzdušné síly po jednom Potezu 630-C3 a 633-B2.  V sériové výrobě typové řady Potez 63 se v rámci SNCAN uplatnila specializovaná dělba práce. Trup a ocasní plochy vyráběla továrna v Caudebec-lès-Elbeuf, křídlo v Le Havre a kompletace probíhala v Méaulte a později v Les Mureaux. První sériový Potez 630 vzlétl v Méaulte v únoru 1938.  V srpnu 1938 byla zadána objednávka na 60 průzkumných Potezů 637-A3, přičemž prototyp Potez 637-01 vzlétl právě v létě tohoto roku. Podobal se stíhací verzi 631-C3 avšak s leteckými kamerami a světlicemi. Pod jeho trup byla zabudována zčásti prosklená gondola pozorovatele. Výzbroj tvořil jeden pevný a dva pohyblivé kulomety ráže 7,5 mm s možností zavěšení pum. Celkem bylo vyrobeno 61 letounů této varianty.  Průzkumný Potez 637-A3, sloužící od začátku války, byl považován pouze za přechodový typ. Již v létě roku 1938 objednala Technická správa letectva 70 slibnějších průzkumných letounů Potez 63.11-A3. Prototyp této verze vzlétl 31. prosince 1938. Tato verze se od svých předchůdců odlišovala upravenou přední a střední částí trupu s bohatě prosklenou přídí. Třímístný letoun byl určen k taktickému průzkumu a pozorování, ale také k přímé palebné podpoře pozemních jednotek. V motorových gondolách byly zabudovány pohonné jednotky Gnome-Rhône 14M-4/5 nebo M-6/7 s vrtulemi Ratier nebo Gnome-Rhône. Hlavňová výzbroj byla tvořena ze dvou pneumaticky ovládaných kulometů MAC vz. 34 uložených pod přídí trupu. Stejnou zbraň obsluhoval také radiotelegrafista/střelec v zadní části kabiny. Pod trupem a vnějšími částmi křídla mohlo být instalováno šest závěsníků. Dva křídelní byly určeny pro pumy do ráže 50 kg, zbylé pro osvětlovací pumy. Průzkumné stroje nesly obvykle letecké kamery typu Labrely F 30 a F 20. Letecké opravárenské dílny od konce roku 1939 a výrobce od jara 1940 instalovali pod trup další dva až tři vpřed zaměřené úlomety ráže 7,5 mm ve snaze zvýšit palebnou sílu. Místo zadního spodního kulometu byly v některých případech montovány tři vějířovitě uspořádané kulomety MAC vz. 34m39. Během květnových a červnových bojů se pod každou polovinou křídla mnohých strojů objevily dva protáhlé výstupky ukrývající kulomety MAC stejné ráže.

Bojové užití.

První sériový Potez 630-C3 převzalo Armée de l'Air ke zkouškám koncem května 1938, následující kusy pak od srpna téhož roku. K 1. lednu 1939 bylo ve stavu francouzského letectva 45 Potezů 630 a 27 Potezů 631. V srpnu 1939 mělo letouny Potez 630 ve Francii a Africe ve stavu devět jednotek, Potez 631 dvanáct jednotek, Potez 633 jedna jednotka a Potez 637 dvě jednotky.  Letouny Potez 630 byly od února 1940 po úpravách přesunovány k výcviku. V březnu 1940 získala Potezy 631 námořní stíhací jednotka Flotille F1C, které rozdělila mezi letky AC1 a AC2, další stroje posílily noční stíhací jednotky. K 10. květnu 1940 měla Armée de l'Air u šesti nočních stíhacích Escadrille de Chase de Nuit 75 Potezů 631. Již během podivné války byly ze služby stahovány také Potezy 637-A3, které byly rovněž zařazeny k pilotnímu výcviku a nahrazovány Potezy 63.11.  Noční stíhací jednotky francouzského letectva dosáhly v bitvě o Francii čtyř potvrzených sestřelů a osmi pravděpodobných při ztrátě deseti Potezů 631. Úspěšnější Flotille F1C Aéronavale si připsala dvanáct sestřelů při ztrátě osmi letounů. Luftwaffe však záhy přestala operovat v noci a Potezům zbývaly spíše bitevní úkoly. Po pádu Francie zůstalo v neokupované zóně 32 Potezů 630 a 112 Potezů 631, dalších 52 pak v severní Africe. Stroje využilo letectvo vlády ve Vichy v neokupované Francii, severní Africe, na Madagaskaru a v levantských koloniích. Po obsazení zbytku Francie získali Němci 134 Potezů 630/631, z nichž 53 bylo prodáno do Rumunska. Rumunské královské letectvo ještě převzalo dalších 10 Potezů 63.11-A3 a 20 Potezů 633-B2, třináct strojů této verze zakoupilo také Řecko.  První Potezy 63.11 převzaly do služby taktické průzkumné jednotky GR I/36 a GR II/36 v září 1939, od února 1940 také pozorovací jednotky GAO. Po pádu Francie se v jižní části země nacházelo 18 kusů letounů Potez 633, 12 Potez 637 a 221 Potez 63.11. V severní Africe bylo dalších 250 a v Sýrii 17 kusů Potez 63.11. Němci značný počet využili v Luftwaffe jako spojovací a cvičné. Na počátku roku 1944 bylo 31 těchto strojů předáno do Maďarska k výcviku pilotů Me 210.  Celkem 6 strojů Potez 630/631 bylo zařazeno do Jugoslávského královského letectva.

Specifikace.

Údaje platí pro Potez 630 C.3

Potez řady 63. byl francouzský dvoumotorový víceúčelový dolnoplošník s dvojitou SOP, který byl používán za druhé světové války. Byl ekvivalentem německého Messerschmittu Bf 110.

波泰630战斗机(Potez 630)是法国航空部在1934年向众多飞机厂家提出的多用途双发动机战斗机方案,要求此机种能胜任日间战斗机、夜间战斗机、远程侦察机和轻型轰炸机等多用途,最后由波泰公司(Potez)的设计胜出。


Obsah.

Knihu Jozue lze rozdělit na čtyři části:

Přechod do zaslíbené země (Joz 1,1–5,12).

Popisuje vyslání dvou zvědů do Jericha. Dále je v knize popisováno zázračné přejití řeky Jordán. Bůh způsobil, aby se vody zastavily jako hráz proti proudu a dolní vody odtekly do moře. Potom celý Izraelský národ přešel přes řeku po suché zemi. Jakmile všichni Izraelité přešli řeku, voda opět začala téci. Poté nechal Jozue postavit pamětní kameny a slaví se svátek Pesach.

Dobývání Kanaánu (Joz 5,13–12,24).

Prvním městem, které Izraelité dobývají, je silně opevněné Jericho. Město je dobyto opět zázrakem. Jozue dostal od Boha pokyny k jeho dobytí. Jozue měl s vojskem po šest dní pochodovat jednou denně okolo města s průvodem kněží, kteří troubí na beraní rohy a nesou „truhlu smlouvy“. Sedmý den mají obejít město sedmkrát a nakonec mají všichni válečníci křičet válečný pokřik. Při tomto pokřiku se zdi Jericha zhroutí a vojáci vtrhnou do nechráněného města a zničí ho.  Další město, které má být oddáno zničení, je Aj. První tažení proti Aji končí naprostým neúspěchem. Ajští muži obrátí na útěk 3000 izraelských vojáků. Bůh ukazuje na příčinu této porážky. Izraelité ztratili Boží vedení, protože se mezi nimi našel zloděj, který i přes přímý zákaz ukradl z Jericha něco a skryl to. Teprve, když byl viník odhalen a popraven, začíná Bůh Izraelitům opět žehnat a zjevuje jim novou strategii, která vede k dobytí a zničení města. Jozue je oslavován jako hrdina a výborný stratég. Vůči poraženým nepřátelům si často počíná z dnešního pohledu velmi krutě, ovšem v souladu s Božím záměrem a s tehdejšími morálními normami.  Zprávy o vpádu Izraelitů do Kanaánu se rychle rozšíří a řada drobných kananejských království se spojí ve snaze zastavit postup Jozua a jeho vojska. Jedině Gibeonité pod záminkou, že jsou z daleké země, uzavřou s Jozuem smlouvu o míru. Když je později tato lest odhalena, Jozue smlouvu neporuší a Gibeonity ušetří. Dokonce poskytne ochranu Gibeonu, když na něj chtějí zaútočit ostatní králové a potrestat ho za zběhnutí k nepříteli. Město Gibeon je ochráněno dalším Božím zázrakem, když z nebe začnou na nepřátele padat veliké kroupy a zabijí víc nepřátel než vojáci. Aby byli zničeni všichni nepřátelé, Bůh způsobí, aby se zastavilo Slunce a nezapadlo.  Dalšími dobytými městy jsou Makeda, Libna, Lachiš, Eglon, Hebron, Debir, Chacor a další. Jozue tak porazil s Boží pomocí vojska, která byla daleko silnější a početnější než Izraelité. Celkem porazil 31 králů.

Rozdělování země na podíly (Joz 13–22).

Země je rozdělována losem na podíly. Kmen Levi nedostává žádný územní podíl a Levité slouží pro celý Izrael jako kněží, učitelé a pomocníci ve věcech týkajících se uctívání. Prostředky k obživě mají částečně z desátků od ostatních kmenů. Levitům je vyhrazeno 48 sídelních měst. Šest z nich je označeno jako tzv. útočištná města a může v nich najít ochranu ten, kdo neúmyslně zabije člověka. „Stan setkávání“ ("miškan") byl postaven v Šílu.

Jozuova napomenutí na rozloučenou před smrtí (Joz 23–24).

Jozue pokorně připisuje zásluhu za vítězství Bohu. Vybízí Izraelity, aby dodržovali zákon, který dostali od Mojžíše. Varuje před falešnými bohy a před modlářstvím. Jozue umírá ve věku 110 let a je pohřben v Timnat-serachu.

Biblická kritika.

Etická otázka války a genocidy.

Izraelité dostali od Boha příkaz vyhladit všechny původní pohanské obyvatele Země zaslíbené (Dt 20,16–18). Tato otázka je diskutována zejména mezi křesťanskými teology, kteří nacházejí různá východiska, vždy je však zdůrazňován kontext doby, ve kterém se děj knihy odehrává.  Většinou je vypíchnut charakter kanaánského obyvatelstva. Kananejci uctívali boha Baala, který byl známý svou krutostí a nemravností. Při uctívání Baala docházelo k mnoha sadistickým činům, například k obětování dětí. Při archeologických vykopávkách byly nalezeny hromady popela a zbytky dětských koster, což dokládá, jak rozšířený byl tento odporný zvyk.  „U Kananejců tkvělo uctívání v tom, že se bezuzdně oddávali nemravnosti v přítomnosti svých bohů, což bylo náboženským rituálem, a dále v tom, že zabíjeli své prvorozené děti, aby je obětovali týmž bohům. Zdá se, že se kdysi kananejská země stala jakousi Sodomou a Gomorou celonárodního rozsahu... Měla civilizace tak odporně zvrácená a brutální vůbec právo na další existenci?... Archeologové, kteří provádějí vykopávky v ruinách kananejských měst, se diví, že je Bůh nezničil už dříve.“  Biblická kniha Jozue popisuje vyhlazení Kananejců jako vykonání oprávněného rozsudku od Boha nad zločinci. Zajímavá je zmínka v Gn 15,16, že v době Abraháma (asi před 400 lety) Bůh Amorejce (převládající kananejský kmen) nezničil, protože se jejich provinění ještě nenaplnilo. Nebyli v té době ještě tolik zkažení, že by si zasluhovali všichni vykonání rozsudku.

Historicita vyprávění.

Kniha Jozue je spíše ideálním vyprávěním, jak mělo obsazení země vypadat, než jak skutečně vypadalo. Kniha Jozue říká, že země byla dobyta celá, avšak kniha Soudců ukazuje situaci jinou – vypočítává dosud nedobytá města. Také archeologické nálezy nevypovídají jednoznačně o jednorázovém dobytí země. Vzniklo tak několik hypotéz rekonstruujících historickou skutečnost:  Dodnes není v této otázce rozhodnuto.

Kniha Jozue (, "Jehošu'a"), je šestá kniha v biblickém kánonu Starého zákona. Je v ní popsáno dobývání „Zaslíbené země“ a následné rozdělování země na podíly, tedy doba okolo 14.–12. stol. př. n. l. Autorství knihy je tradicí přisuzováno izraelskému vojevůdci Jozuemu, nástupci Mojžíše.

《约书亚记》是《希伯来圣经》其中一卷,天主教译为《若苏厄书》。约书亚记是圣经全书的第六本,记录了以色列人由约书亚带领进入应许之地的过程。 主题:以色列人占有并得着美地为业,以完成神的经纶。


Výhody a nevýhody.

K výhodám dvojkového doplňku patří, že neexistuje kladná a záporná nula (jako u jedničkového doplňku). Nevýhodou je naopak fakt, že zobrazený interval je nesymetrický (např. −128 až 127 v případě osmibitových čísel nebo −32768 až 32767 v případě šestnáctibitových). Takže například nelze na daném počtu bitů vyjádřit absolutní hodnotu nejzápornějšího čísla (nejzápornější číslo je ve dvojkovém doplňku invariantní vůči negaci, stejně jako nula).

Postup kódování.

Při použití dvojkového doplňku se opačné číslo získá tak, že se znegují všechny bity dvojkového zápisu čísla a k výsledku se přičte jednička. Stejného výsledku lze dosáhnout odečtením jedničky následovaném negací všech bitů. Oba postupy fungují pro kladná i záporná čísla. Při aplikaci na nejmenší zobrazitelné číslo (nejzápornější zobrazitelné číslo) je výsledkem totéž číslo (mělo by se interpretovat jako přetečení).

Jiný postup.

Protože dvojkový doplněk je také neznaménkové vyjádření záporného čísla na daném rozsahu, lze ho získat jako rozdíl (maxima rozsahu +1) a absolutní hodnoty záporného čísla. Např. pro rozsah 8 bitů, kde maximum je 255, dojde při překročení rozsahu k přetečení, takže číslo 256 = 0. Potom bude znaménkovému vyjádření "-x = 0 - |x|" odpovídat neznaménkový zápis "-x = 256 - |x|".

Sčítání dvou čísel v doplňkovém kódu.

Sčítání dvou kladných čísel; výsledek je kladný:  Sčítání dvou kladných čísel; výsledek je záporný (přetečení):  Sčítání záporného a kladného čísla; výsledek je záporný (přetečení při sčítání bez znamének):  Sčítání záporného a kladného čísla; výsledek je záporný:  Sčítání dvou záporných čísel (u čísel bez znamének dojde k přetečení):  Sčítání dvou záporných čísel (k přetečení dojde u čísel bez znamének i se znaménky):  Je patrné, že při použití dvojkového doplňku se pro sčítání a odečítání čísel se znaménkem používají stejné operace jako pro čísla bez znaménka. Rozdíl je pouze v interpretaci čísel a ve způsobu vyhodnocování překročení číselného rozsahu: zatímco při operacích s čísly bez znaménka indikuje překročení povoleného rozsahu příznak přenosu (CF-přenos z nejvyššího bitu), při operacích se znaménkem indikuje překročení rozsahu příznak přetečení(PF- přenosy z a do nejvyššího bitu).

Výpočet rozdílu dvou čísel pomocí dvojkového doplňku.

Řekněme, že máme dvě celá čísla v absolutní hodnotě 1000 0001 a 11 0110, a chceme druhé číslo odečíst od prvního.  Dvojkový doplněk je tedy 1100 1010. Výpočet rozdílu provedeme sečtením menšence 1000 0001 a doplňku 1100 1010. Výsledkem tohoto součtu je číslo 10100 1011, kde ale musíme vynechat přenos jedničky do nejvyššího řádu. Konečným výsledkem je tedy číslo 0100 1011.

Ukázka 4bitového dvojkového doplňkového kódu.

Následující příklad předvádí kódování čísel −8 až +7 (v desítkové soustavě) do čtyřbitového čísla ve dvojkové soustavě použitím dvojkového doplňku.  Z příkladu ilustruje vlastnosti čísel kódovaných v DDK, o kterých pojednává další odstavec.

Vlastnosti dvojkového doplňkového kódu.

Pak platí:

Dvojkový doplněk (též doplňkový kód) je způsob kódování celých, tedy kladných i záporných čísel ve dvojkové soustavě používaný v počítačích. Dvojkový doplněk umožňuje zjednodušit konstrukci aritmeticko-logické jednotky uvnitř procesoru díky tomu, že sčítání a odečítání se provádí pro čísla se znaménkem stejně jako pro čísla bez znaménka, odlišná je pouze interpretace přetečení. Odečítání lze převést na sečtení prvního operandu s dvojkovým doplňkem druhého. Dvojkový doplňkový kód je nejrozšířenějším způsobem reprezentace celých čísel se znaménkem v počítači.

二补数(英语:2's complement)是一种用二进制表示有号数的方法,也是一种将数字的正负号变号的方式,常在电脑科学中使用。二补数以有符号位元的二进制数定义。


2. pěší divize Armády Spojených států amerických

Historie.

První světová válka.

Druhá pěší divize byla založena 21. září 1917. Zformována byla ve Francii 26. října téhož roku. Účastnila se bitev o Belleauský les (červen 1918) a o Saint-Mihiel (září 1918).

Druhá světová válka.

V roce 1943 byla divize odeslána do Severního Irska. V červnu roku 1944 se podílela na vylodění v Normandii. Osvobodila město Trévières a účastnila se bitvy o Brest (září 1944). V březnu roku 1945 dorazila k Rýnu, kde chránila remagenský most. 4. května vstoupila na území bývalého Československa a o několik dní později osvobodila Plzeň. Počítalo se i s účastí této divize ve válce v Tichomoří, avšak kapitulace Japonska přišla dříve, než plánovaný přesun.  Od roku 2009 si hokejový klub HC Plzeň zvolil Indiána podobného symbolu 2. pěší divize do svého loga.

Korejská válka.

V letech 1950–1954 se divize zúčastnila Korejské války. Za odražení komunistické ofenzívy v dubnu a květnu 1951 jí bylo uděleno ocenění "Presidential Unit Citation".

Operace Paul Bunyan.

Vzhledem ke vzrůstajícímu napětí na Korejském poloostrově se divize v roce 1965 do Jižní Koreje vrátila. 18. srpna 1976 došlo v demilitarizované zóně mezi Severní a Jižní Koreou k tzv. sekerovému incidentu ("Axe Murder Incident"). Jihokorejští a američtí vojáci, vyslaní prosekat větve topolu bránící pozorovatelně OSN ve výhledu, byli napadeni vojáky Severní Koreje. Dva Američané byli zabiti. V reakci na incident rozhodlo velení OSN provést operaci "Paul Bunyan" (pojmenovanou podle americké folklorní postavy dřevorubce) – do oblasti bylo vysláno několik set vojáků (včetně mužů z 2. pěší divize) a strom byl osekán až na kmen. Jednalo se o demonstraci síly americké a jihokorejské armády – operaci přihlíželo asi dvě stě severokorejských vojáků, avšak nijak nezasáhli.

Válka v Iráku.

Někteří z mužů 2. pěší divize se v letech 2004–2005 účastnili rovněž války v Iráku, konkrétně v oblastech kolem Fallúdže a Ar-Ramádí.

2. pěší divize je pěší divize Americké Armády, nyní působící v Jižní Koreji. Jejím úkolem je zadržet případný útok ze strany Severní Koreje, dokud nedorazí další americké jednotky. Divize má cca 15 tisíc mužů, přičemž zhruba tisíc z nich jsou korejští vojáci, přidělení k divizi v rámci projektu KATUSA ("Korean Augmentation To the United States Army" – Korejské rozšíření Armády Spojených států). Velká část divize je rozmístěna v Iráku.

第2步兵师(英语:2nd Infantry Division,简称英语:2ID或英语:2nd ID),别称「印地安头领师」,是美国陆军的一个师级机械化步兵单位,同时也是驻韩美军的前线部队。目前的主要任务是在韩国受到朝鲜人民军攻击时,于战争初期协助韩国领土的防卫,直至美军增援部队到达为止。目前全师常备人数约17,000人,其中约10,000名驻屯在韩国,占驻韩美军总人数约35%。


Vývoj a operační nasazení.

Prototyp letounu Fiat G.55 vzlétl na jaře roku 1942. První malá zkušební série létala vyzbrojená jedním kanónem a čtyřmi kulomety, ale bojové stroje byly vyzbrojeny standardem: 3 x 20mm kanónem a 2 x 12,7mm kulometem. Toto však byla na italské poměry těžká výzbroj.  Až do italské kapitulace v září 1943 stačila firma Fiat dodat pouze 30 strojů, z nichž část se již ani nedostala k jednotkám na frontu. Bojů se letouny účastnily až po italské kapitulaci, kdy na severu země vznikla proněmecká Italská sociální republika. V řadách jejího letectva úspěšně napadaly spojenecké bombardovací svazy i jejich stíhací doprovod.  Výroba G.55 v turínské továrně Fiat dále pokračovala až do 25. dubna 1944, kdy byl závod těžce poškozen spojeneckým náletem. Poté byla produkce rozptýlena do poboček Fiatu a probíhala i v dalších firmách. Na podzim 1944 došlo na příkaz Němců k zastavení výroby.  V březnu 1944 poprvé vzlétl G.56 se silnějším německým motorem DB 603A. Výzbroj byla redukována na tři kanóny. Stroj byl zdařilý, s maximální rychlostí 685 km/h byl nejrychlejším italským stíhacím letounem a v cvičném souboji údajně překonal Bf 109 K i Fw 190 A. Společně se zastavením výroby G.55 byl po postavení dvou prototypů ukončen i vývoj G.56.  Protože se Itálie vzdala včas a ještě si stihla zabojovat proti bývalému spojenci (v případě letadel šlo o Italské spojenecké letectvo), nebyla důkladně demilitarizována jako třeba Japonsko či Německo. Některé italské typy ve výzbroji zůstaly a právě G.55 čekala dlouhá poválečná služba v italském letectvu.  Po válce byl letoun modernizován, vybaven britským motorem Rolls-Royce Merlin a vyráběn pod označením G.59.  Dalším uživatelem bylo Egyptské královské letectvo, které G.55 operačně nasadilo do bojů během druhé fáze izraelské války za nezávislost. Zkušení veteráni Royal Air Force sloužící v Chel Ha Avir mnoho Fiatů G.55 sestřelili.

Fiat G 55 Centauro ("Kentaur") byl italský víceúčelový stíhací letoun. Spolu s Reggiane Re.2005 a Macchi MC.205V patřil k tzv. "páté sérii" - posledním nejvýkonejším italským stíhačkám druhé světové války.

菲亚特 G.55“人马座”()是一架单引擎单座的二战时期战斗机,该机于1943-1945年在意大利皇家空军及意大利共和国空军服役。它是由菲亚特在都灵的工厂设计并制造的。 菲亚特G55被认为是5系列()意大利战斗机中最杰出的一个型号。装备了戴姆勒-奔驰DB605引擎,这种引擎装备了包括Re.2005,MC.205等其他意大利的战斗机。1943年9月8日后,在其为意大利共和国短暂的作战服役期间,其牢固和快速的性能向世人证明它是一架杰出的高空截击机。在意大利北方空战中,在战争的最后一年里,它经常与英国的喷火、美国的野马、P47和P38闪电对战,但是直到大战结束前,这一款战斗机仅生产大约300架左右。


Životopis.

Jedi (102 BBY-32 BBY).

Dooku se narodil na kdysi Sithy ovládané planetě Serenno. Když byl ještě malý, odvedli ho rytíři Jedi do chrámu, protože byl citlivý na sílu. V chrámu se Dooku stal Yodovým padawanem. Yoda ho trénoval jako mladíka, dokud se ve třinácti letech nestal padawanem mistra Thama Ceruliana. Cerulian z Dookua udělal mocného Jedi, čerpající z Dookuova obrovského potenciálu, který ve svém studentovi cítil. Yoda sám sehrál určitou roli v Dookuově pozdějším tréninku.  Když byl mladší, měl Dooku několik přátel, jako například Loriana Noda a mimozemského senátorského pobočníka Eera Iridiana. Oba ho ale nakonec zradili, a to Dookua naučilo dávat si pozor při vybírání přátel. Posměšky ze strany Loriana uspíšily Dookův úspěch se sithským holocronem.  Ve dvaceti se stal rytířem Jedi a měl prvního padawana, Qui-Gona Jinna, díky kterému Dooku získal titul mistra Jedi. Později trénoval i další Jedi, například Komari Vosu.  Ne všechny jeho teorie byly ovšem přijaty. Sporně, Dooku věřil, že je možné čerpat jak ze světlé, tak i z temné strany síly pro dosažení nejlepší rovnováhy. Věřil, že pokud nebude sveden ani jednou stranou, zůstane na správné cestě a bude moci pro Galaxii dělat více než ostatní. Bohužel pro něj, jeho hrdost, která ho nutila být ten nejlepší, ho vedla blíž a blíž k temné straně, zatímco se snažil plně pochopit obě strany síly. Dookuovi kolegové v jedijském koncilu silně nesouhlasili s tímto smýšlením, což byl asi hlavní důvod, že ani on, ani jeden z jeho studentů nebyli pozváni k posílení důstojného sboru.  Dooku byl politický idealista a byl zkušený v řešení politických problémů. Držel se svých názorů, které byly v Republice z velké míry odmítány a to vedlo k jeho odchodu z Řádu. Dooku odešel pravděpodobně v průběhu bitvy o Naboo, jelikož věřil, že Řád je slepý vůči korupci, která vládla v Senátu a převzal titul hraběte jakožto člen šlechtické rodiny ze Serenna. Zkázonosná bitva o Galidraan a následné zmizení Komari Vosy ho již oddělilo od služby Republice.  Dooku byl Jedi po mnoho let a jeho bronzová socha byla v archivech Jediů společně s ostatními devatenácti mistry, kteří kdy opustili Řád.

Temný Pán (32 BBY-24 BBY).

I přes svůj pobyt v chrámu začal Dooku objevovat učení Sithů a když zemřeli jeho rodiče, vymluvil se, že se musí starat o rodinný majetek a odešel z chrámu (bylo to po Obi-Wanovu poražení Dartha Maula). Dooku opustil veřejnost 32 let před bitvou o Yavin IV a zmizel aby se objevil o osm let později, ovšem už ne jako mistr Jedi ale jako temný pán. Není známo jak a kde potkal Darth Sidiouse, který ho přetáhl na temnou stranu a dal mu jméno Darth Tyranus. Jisté je, že po smrti Darth Maula, temného pána, který byl trénován mnoho let, neměl Sidious čas vycvičit dalšího potenciálního adepta ve válečníka Maulova kalibru, proto využil zkušeného Dookua. Vražda jeho přítele Sifo-Dyase zpečetila jeho přestup na temnou stranu síly. Na temné straně měl také dalšího padawana - lovkyni rytířů Jedi - Asajj Ventress.  Jako Darth Tyranus měl za první úkol vytvořit armádu klonů, která by byla užívána kancléřem Palpatinem (Darth Sidiousem) a Republikou. 5 000 000 kreditů bylo použito jako odměna za hlavu Komari Vosy, jeho bývalé učednice a vůdkyně Bando Gory, což byl kult uctívající sílu a byl tvořen trestanci a jimi podobnými. Tahle extrémně vysoká odměna vylákala ty nejnebezpečnější a nejlepší lovce odměn na planetu Kohlma, kde kult přebýval. Na konci zbyli jen dva, Montross a Jango Fett. Fett vyhrál nad svým rivalem, porazil Komari Vosu, vzal si odměnu a nechal se naklonovat pro armádu klonů pro Republiku. Dooku potom Vosu zabil.  S jeho plány v pohybu se Dooku objevil na planetě Raxus Prime 24 let před bitvou o Yavin. Kritizoval Republiku a Řád Jedi pro jeho korupci, úpadek a pokrytectví. Dooku, který byl politický génius, zformoval separatistické hnutí a přemluvil jednotlivé systémy, aby se odtrhly od Republiky a připojily se k Konfederaci nezávislých systémů. Pod jeho vedením se formovala separatistická armáda droidů na planetě Geonosis, kde byl později zajat Obi-Wan Kenobi a Anakin Skywalker společně s Padmé Amidalou. Dooku sledoval jejich popravu až do okamžiku, kdy se z nebe snesly republikové lodě a zachránily Jedie. Dooku vyslal na blízké pláně nejnovější armádu droidů, čímž vyvolal tzv. klonovou válku, základní kámen pro budoucí sithskou nadvládu galaxie. Po souboji s Obi-Wanem a Anakinem (oba porazil), se utkal se svým bývalým mistrem Yodou, kterého ovšem nepřemohl a utekl za Darth Sidiousem na Coruscant, centrální planetu Galaktické republiky.  V průběhu vypuknuvších klonových válek se aktivně účastnil boje jako vrchní velitel separatistických sil. Dál zahlazoval stopy, které by mohly Jedie přivést ke zjištění velkého sithského plánu. Zároveň cvičil v boji se světelným mečem generála Grievouse. Během války měla jednu učednici a jednoho učedníka. Učednici Asajj Ventress cvičil velice dlouho a stala se jeho smrtonosným nástrojem v boji proti rytířům Jedi, ale nakonec ji musel na příkaz Dartha Sidiouse zradit. Asajj však zradu přežila a podstrčila Dookuovi nového učedníka, Savage Opresse. V rozhodující chvíli se pokusila i se Savagem svého bývalého mistra zabít, ale Dooku jejich útok přečkal a Ventress zahnal na útěk. Poté už si nového učedníka nevybral a zbytek války se soustředil na pomalé přesvědčování Anakina Skywalkera k temné straně, svedli spolu několik soubojů, přičemž při posledních dvou už měl navrch Anakin.  V závěru klonových válek dohlížel na operaci generála Grievouse, který přeskočil tajnou hyperprostorovou cestou do jádra galaxie a na Coruscantu unesl kancléře. Dooku připravil na Grievousově vlajkové lodi past pro Anakina Skywalkera a jeho mistra Obi-Wan Kenobiho. Ti se na loď vydali zachránit uneseného kancléře Palpatina, přičemž hraběte konfrontovali. Dooku už ve svém věku na oba nestačil, ale podařilo se mu zneškodnit Obi-Wana, který upadl zraněn do bezvědomí. Následoval souboj s Anakinem, kterého se snažil Dooku přivést stále na temnou stranu. Nakonec ho však Anakin porazil a donutil pokleknout. V tu chvíli mu Palpatine (skrytý mistr Dookua, Darth Sidious) nařídil Dookua zabít. V tu chvíli si Dooku uvědomil svoji naivitu, když věřil temnému lordovi. Anakin po krátkém váhání hraběte Dooku zabil a již brzy jej nahradil jako další Sidiousův učedník, Darth Vader.

Zajímavost.

Hrabě Dooku měl také zvláštní světelný meč, protože měl zahnutou rukojeť. Bojoval pomocí formy boje Makashi, čímž také překvapil Obi-Wana a Anakina na Geonosis, kteří používali (nejspíš) formu Soresu.

Filmy.

Ve filmu se objevuje v II. a III. Epizodě, kde ho hraje herec Christopher Lee.

Count neboli Hrabě Dooku je fiktivní postava z filmu, komiksů a knih "Star Wars". Ztvárnil ho anglický herec Christopher Lee. Hrabě Dooku byl legendární mistr Jedi a hrabě ze Serenna. Později se přidal k temné straně síly a stal se z něj Darth Tyranus, temný pán, učedník Dartha Sidiouse, kde nahradil Darth Maula a později byl nahrazen Darth Vaderem.

杜库伯爵(Count Dooku),是《星际大战》系列的虚构角色。他是星际大战二部曲:克隆人全面进攻中的主要反派角色,以及星际大战三部曲:西斯大帝的复仇中的次要反派角色。此外他也在星际大战扩充宇宙(Expanded Universe)的星际大战:克隆人之战中扮演了重要的角色。在相关游戏、影集中,杜库伯爵是由柯瑞·伯顿扮演和配音。而在电影中,则是由英国著名演员克里斯多福·李(Christopher Lee)所扮演。


Umělecká léta.

Nahrávat začal v roce 1949 u společnosti RPM Records v Los Angeles. Producentem mnoha jeho raných nahrávek byl Sam Phillips, jenž později založil nahrávací společnost Sun Records. King pracoval i jako DJ v Memphisu, kde dostal přezdívku „Beale Street Blues Boy“ (bluesový klučina z ulice Beale Street), která byla později zkrácena na B. B.  V 50. letech se stal jedním z nejvýznamnějších muzikantů v oblasti Rhythm & Blues. Na působivém seznamu hitů z jeho dílny jsou písně jako „You Know I Love You“, „Woke Up This Morning“, „Please Love Me“, „When My Heart Beats like a Hammer“, „Whole Lotta Love“, „Bad Luck“, „Sweet Little Angel“, „On My Word of Honor“, a „Please Accept My Love“. V roce 1962 se King upsal společnosti ABC-Paramount Records.  Své legendárním album "Live at the Regal" nahrál King při svém vystoupení v chicagském divadle Regal Theater v listopadu roku 1964.  Poprvé se dočkal úspěchu v jiné než bluesové oblasti v roce 1969, a to díky remaku písně Raye Hawkinse „The Thrill Is Gone“. Píseň se stala hitem jak R&B hitparád, tak i popových hitparád, což bylo pro umělce hrajícího rhythm & blues naprosto ojedinělé. Tento song navíc skončil na 193. místě v žebříčku 500 nejlepších písní všech dob, který sestavil hudební magazín Rolling Stone. Velkou popularitu si King vysloužil také díky tomu, že v roce 1969 zahajoval netrpělivě očekávané turné „American Tour“ skupiny The Rolling Stones. Úspěchy následovaly i v letech sedmdesátých, kdy vyšly písně jako „To Know You Is to Love You“ a „I Like to Live the Love“. V období mezi lety 1951 a 1985 se Kingovy písně objevily v R&B hitparádách celkem čtyřiasedmdesátkrát.

B. B. King a mainstream.

V 80. a 90. letech a po roce 2000 natáčel čím dál méně. Ve své oslnivé a aktivní kariéře nadále pokračoval, avšak už jen prostřednictvím televizních show. V roce 1988 oslovil novou generaci fanoušků, když společně s irskou skupinou U2 natočil singl „When Love Comes to Town“, který se objevil na jejich albu "Rattle and Hum". V roce 2000 pracoval King s kytaristou Ericem Claptonem na albu "Riding With the King".  V roce 2003 následovalo vystoupení s rockovou skupinou Phish v New Jersey, kde zahrál tři ze svých hitů a s muzikanty více než třicet minut jamoval.  V červnu roku 2006 se zúčastnil slavnostního aktu na počest svého prvního rádiového vysílání v budově Three Deuces Building v Greenwoodu, ve státě Mississippi, kde byla odhalena další z pamětních desek Mississippské bluesové stezky (Mississippi Blues Trail).  Objevil se i na charitativním festivalu Crossroads Guitar Festival, který organizoval Eric Clapton. DVD záznam zachycuje Kinga, jak hraje spolu s Claptonem, Buddy Guyem a Jimmiem Vaughanem píseň „Rock Me Baby“.  V mnoha zemích světa se za ta léta, ať již v rádiu či v televizi, vysílala více než stovka jeho koncertů.  V červnu roku 2006 byla slavnostně zahájena výstavba Muzea B. B. Kinga, a to v Indianole, v Mississippi. Muzeum bylo otevřeno 13. září 2008. Dne 28. dubna 1998 vystoupil v Praze v Kongresovém centru (bývalý Palác Kultury) s českým bluesovým kytaristou Lubošem Andrštem. Podruhé hráli společně B. B. King a Luboš Andršt 9. července 2000 ve Zlíně, v klubu Golem.

Turné na rozloučenou.

Ve věku osmdesáti let, 29. května 2006, vystoupil King v sheffieldské Hallam aréně. Byl to úvodní koncert jeho rozlučkového turné po Velké Británii a Evropě. Na tomto turné si s ním zahrál bluesman a rocker Gary Moore, se kterým již dříve spolupracoval, mj. na písni „Since I Met You Baby“. Britská část turné byla zakončena 4. dubna na stadiónu ve Wembley.  Zpět do Evropy přijel v červenci. Tentokrát řekl své sbohem Švýcarsku, kde si zahrál celkem dvakrát (2. a 3. července) na 40. ročníku světově proslulého jazzového festivalu v Montreux a 14. července vystoupil také na festivalu Blues at Sunset v Zurichu. Při své show ve Stravinského sále v Montreux si zajamoval s hudebníky jako Joe Sample, Randy Crawford, David Sanborn, Gladys Knight, Lella James, Earl Thomas, Stanley Clarke, John McLaughlin, Barbara Hendrix či George Duke. Evropská část jeho "Turné na rozloučenou" byla zakončena 19. září 2006 v aréně D ́Coque v Luxembourgu.  V listopadu a prosinci měl šest vystoupení v Brazílii. Během tiskové konference v Sao Paulu, 29. listopadu 2006, se ho jeden novinář zeptal, zda bude toto turné již skutečně poslední. Odpověděl: „Mým oblíbeným hercem je jeden muž ze Skotska jménem Sean Connery. Většina jej zná jako agenta Jamese Bonda 007. Natočil film s názvem "Nikdy neříkej nikdy".“

Riley B. King, známější spíše jako B. B. King (16. září 1925, Itta Bena, Mississippi, USA – 14. května 2015, Las Vegas, USA), byl americký bluesový kytarista, zpěvák a skladatel. Je považován za jednoho z nejlepších a nejuznávanějších bluesových umělců všech dob. Svým kytarám říkal již od 50. let „Lucille“. Zemřel ve věku 89 let 14. května 2015 v Las Vegas, kde v době před smrtí žil.

雷利·班·金(英语:Riley Ben King,1925年-9月16日-2015年-5月14日),艺名B·B·金(英语:B. B. King,来自于Blues Boy的缩写),生于美国密西西比州,蓝调音乐家、吉他手和歌曲作者。他是有史以来最伟大的蓝调音乐家之一,外号「蓝调之王」(The King of Blues)。他创立与推展了电吉他推弦、揉弦的技法,2003年在滚石杂志评选的滚石杂志一百大吉他手,B·B·金位列第3名、2011年位列第6名,1987年就已经被引入摇滚名人堂。


Druhá světová válka.

Během druhé světové války Švýcarské letectvo bránilo vzdušný prostor země proti vniknutí letadel jak ze zemí Osy, tak Spojenců. Provozovalo k tomu účelu letouny zakoupené v zahraničí i domácích konstrukcí. Ve Francii se podařilo získat stíhací letouny Morane-Saulnier MS.406 a z Německa stíhací letouny Messerschmitt Bf 109. Jelikož však bylo obtížné získat dostatek kvalitních letounů pro vlastní obranu, byly vyvinuty domácí stíhací letouny FFA D-3801, FFA D-3802 a FFA D-3803, jež byly odvozeny od francouzských MS.406. Pro ně dokonce vznikla zcela přepracovaná verze motoru Hispano HS12Y z původních MS.406, jejíž výkon byl zvýšen z 850 na 1 500 HP. Vznikl také bombardovací letoun FFA C-3604. Ještě po válce vývoj vlastních konstrukcí pokračoval a vznikly proudové typy FFA N-20 a FFA P-16, které ale nebyly vyráběny sériově.

Současnost.

Podle článku švýcarského časopisu FACTS se švýcarské letectvo udržuje v pohotovosti jen během pracovních hodin mimo víkendy. Jeho činitelé totiž prohlásili, že kvůli finančním limitacím bude doba pohotovosti omezena. Potíže s obranou leteckého prostoru Švýcarska naznačuje už malá rozloha státu. Maximální vzdálenost mezi jejími nejvzdálenějšími body totiž nepřesahuje 348 km, přičemž tuto vzdálenost lze překonat civilním letadlem za pouhých 20 minut. Dále je to také švýcarská neutralita, která minimalizuje možnost nasazení švýcarských leteckých sil mimo hranice Švýcarska.  Hlavní obranu švýcarského vzdušného prostoru zajišťují perutě číslo 11, 17 a 18 vyzbrojené 33 letouny McDonnell Douglas F/A-18 Hornet (původně bylo zakoupeno 34 letadel, ale jedno havarovalo) a také 54 zbývajících Northrop F-5 Freedom Fighter (přičemž jich bylo původně zakoupeno 110). V roce 2010 by měla začít modernizace vzdušně obrany, počínaje vyřazením tří perutí letounů F-5 (Patrouille Suisse, 8., 19.) a jejich nahrazením novými letouny (NFK, „Neues Kampfflugzeug“). Stejně jako při nákupu letadel F/A-18 koncem 90. let 20. století, i nyní se očekává nesouhlas ze strany švýcarských socialistů, protivojenských skupin a skupin zelených. Peruť "Patrouille Suisse", akrobatický tým švýcarského letectva, bude nucena přejít buď na F/A-18 Hornet nebo na jiný model nového stíhacího letounu. Nejpravděpodobněji bude zvolen F/A-18E/F Super Hornet, i když v úvahu přicházejí i další 4,5generační bitevníky jako např. Eurofighter Typhoon, Dassault Rafale a Saab Gripen. V roce 2010 dojde také k vyřazení 60 vrtulníků Aérospatiale Alouette III, které budou nahrazeny typem Eurocopter EC 635.

Střežení vzdušného prostoru.

Střežení vzdušného prostoru je jednou z hlavních aktivit švýcarského letectva v době míru. Vzdušné síly rozlišují dva druhy misí: „live“ (pozorování, identifikace) a „hot“ (intervence).

Letecké základny.

Švýcarské letectvo má k dispozici celkem devět základen, z nichž nejdůležitější je Payerne v kantonu Vaud. Dalšími pak jsou základna pro vrtulníky v Alpinachu, záložní základna v Buochsu, zbývající základny se nacházejí v Bernu (VIP only), Dübendorfu, Emmenu, Meiringenu, Sionu a Locarnu, Lodrino. Základna v Mollis byla zavřena v lednu 2007, také v Alpinachu se plánuje početní redukce.  Militärische Denkmäler im Bereich der Luftwaffe (PDF)

Švýcarské vzdušné síly (,,, ) jsou součást švýcarských ozbrojených sil. Ač bylo švýcarské letectvo zřízeno již 31. července 1914, z celku ozbrojených sil se vydělilo až v roce 1936.

瑞士空军(、、、、英语:Swiss Air Force)是瑞士军队一部分。本部门原先隶属于陆军,但基于1930年代欧洲政局及军事扩张,1936年10月起独立成军。


Hnojiva podle účinnosti.

Přímá hnojiva obsahují přinejmenším jednu ze základních rostlinných živin buďto v organické nebo minerální formě. Dodávají rostlinám makro- nebo mikroprvky a patří mezi ně hnojiva průmyslová i statková.  Nepřímá hnojiva neobsahují základní živiny v zásadním množství, ale vlivem na životní prostředí rostlin a metabolismus umožňují zvýšený příjem základních živin (což vede k vyšším výnosům). Patří k nim půdní kondicionéry, regulátory růstu (stimulátory i inhibitory), bakteriální hnojiva, inhibitory mikrobiotických procesů a podobně.

Hnojiva podle skupenství.

Rozlišení podle skupenství má význam pro snadnost aplikace, přijatelnost živin rostlinou nebo druh použité techniky. Někdy bývá používán CO pro přihnojení zeleniny (salátu), ale obecně jsou rozlišovány podle skupenství pouze -

Pevná hnojiva.

Pevná (také nazývána tuhá) hnojiva jsou aplikována rozmetadly. Minerální hnojiva mohou být podle způsobu výroby krystalická nebo granulovaná, podle velikosti částic jsou dělena na - Mezi průmyslová pevná hnojiva patří například draselná sůl, NPK, nebo dusičnan amonný.  Organická, statková pevná hnojiva jsou více či méně homogení směsi s různým obsahem živin a v různém stupni rozkladu, patří sem chlévský hnůj nebo komposty.

Tekutá hnojiva.

Průmyslová tekutá hnojiva jsou vyráběna jako ředitelná jednosložková nebo vícesložková hnojiva s přesně daným obsahem živin a s různou možnosti mísení jako například DAM (např DAM 390 ). Mezi statková tekutá hnojiva patří močůvka nebo kejda.

Hnojiva podle původu.

Statková hnojiva.

Mezi statková jak bývají nazývána také organická hnojiva je řazen především jako vydatné zdroje rostlinných živin chlévský hnůj, kompost a močůvka. Do této skupiny patří i použití směsí rostlinných zbytků s organickými nebo průmyslovými hnojivy. Především jde o posklizňové zbytky, slámu a zelené hnojení.

Chlévský hnůj.

Používá se k přímému hnojení dobře vyzrálý. Lze jím hnojit na volných venkovních plochách i ve skleníkových záhonech. Používá se k zakládání pařenišť jako výhřevný materiál. Má význam především jako přísun živin, zdroj organické hmoty ale i nakypřovací materiál.

Kompost.

Kompost je důležitým hnojivem pro venkovní zahradní půdy i pro zeminy ve sklenících. Kromě živin obsahuje i humus. Je velmi vhodný k hnojení květin, protože pro většinu z nich je čerstvé hnojení chlévským hnojem nevhodné, ačkoliv vyžadují vysoký obsah humusu v půdě.  Komposty se připravují kompostováním organických hmot, které mají vhodný poměr C/N a mírnou vlhkost za přístupu vzduchu (aerobní podmínky) (bez ornice a vápence). Někdy je možný i přídavek minerálních hnojiv pro vyrovnání obsahu živin. Komposty mohou zrát např. na hromadách 1-1,5m vysokých až 3 roky při občasném přehazování. Složení kompostů je značně proměnlivé podle složení vstupních surovin. Pro hnojení ve skleníku se musí komposty propařovat, aby se zbavily semen plevelů a možných parazitů.

Močůvka.

Močůvka je prokvašená moč hospodářských zvířat. Je produkována v klasických vazných stájích s nastýlaným ložem. Močůvka bývá zředěna vodou používanou ve stájích, někdy i dešťovou a povrchovou vodou. Močůvka obsahuje jen malý podíl organických látek, přesto je hodnotným statkovým hnojivem. Močůvku lze použít v deseti až dvacetinásobném zředění jako hnojivou zálivku. Velmi pozitivně působí obsažené auxiny.

Hnojiva průmyslová.

Neboli minerální. Do této skupiny spadají všechny látky využívané ke hnojení, které byly vyrobené mimo zemědělský závod. Nejčastěji jde o produkty chemického, těžebního a stavebního průmyslu. U průmyslových hnojiv se krom skupenského dělení na pevná a kapalná dělí ještě dále:

Podle složení.

Hnojiva se stěžejním obsahem jedné živiny se nazývají jednosložková. Ta se dělí na dusíkatá, fosforečná, draselná, hořečnatá a vápenatá. Mohou obsahovat i mikroprvky a doprovodné ionty (Ca, Mg, Na, SO, Cl)

Jednoduchá hnojiva.

Také nazývané "jednosložková", obsahují pouze jednu živinu – (N, P, K, Ca) používají se jako základní hnojiva nebo při nedostatku vhodného vícesložkového hnojiva. Někteří autoři k jednosložkovým hnojivům s obsahem hlavních živin přidávají i hnojiva s obsahem hořčíku (hořečnatá hnojiva). Podle hlavní živiny lze jednoduchá hnojiva rozčlenit na  dusíkatá hnojiva  fosforečná hnojiva  draselná hnojiva  vápenatá hnojiva

Vícesložková hnojiva.

Obsahují hlavní živiny (makroprvky) ale i doplňkové živiny (mikroprvky). Jejich používáním je přihnojování zjednodušeno a efektivnější. Podle způsobu výroby vícesložkových hnojiv je lze rozdělit na  Pokud je v daném průmyslovém hnojivu obsaženo živin více, používá se označení vícesložková neboli kombinovaná. Ta mohou být dvojitá (obsahují dvě živiny) nebo trojitá čili plná (obsahují všechny tři základní živiny N, P a K). Někdy se vyčleňují ještě mikrohnojiva, která obsahují převážně stopové prvky. K sledovaným vlastnostem vícesložkových hnojiv patří především obsah přijatelných a vzájemný poměr těchto živin.

Prodávaná hnojiva.

Dusíkatá.

Seznam komerčních názvů hnojiv:

Hnojiva jsou směsi, používané pro zlepšení růstu rostlin. Obvykle jsou aplikována přes půdu (pro příjem kořeny) nebo tzv. hnojením na list (pro příjem listy).

肥料是任一天然或合成的一种或多种植物成长发育所必需的营养元素,约30%~50%的作物产量增加是来归因于天然或无机化学合成的商业肥料。市面上出售的肥料种类及品牌极多,依成分可分为无机肥料和有机肥料,肥料通常直接用于土壤,或喷洒于叶片。


Průběh toku.

Pramení na planině Bie v Angole. Tok řeky nikdy nedosáhne oceánu, ale končí v bezodtoké oblasti pouště Kalahari, přičemž vytváří bažinatou vnitrozemskou deltu (delta Okavanga figuruje od roku 2014 na seznamu světového přírodního dědictví UNESCO). V řídkých obdobích mimořádně vydatných dešťů část vod řeky ústí jižním ramenem delty do jezera Ngami a severní periodicky dotéká do řeky Kwando v povodí Zambezi. Rameno Botletle zhruba jednou za 10-15 let naplňuje bažiny v propadlině Makarikari, kde se před několika tisíci let nacházelo velké jezero. Hlavním přítokem řeky je Kwito zleva.  V bazénu Okavanga v Botswaně se nachází přírodní rezervace Moremi, proslulá bohatou divokou přírodou.

Delta.

S rozlohou 68 640 km2 je delta největší Ramsarskou lokalitou. V období sucha má delta rozlohu 6 000 – 8 000 km2, ale v období dešťů se rozšíří až na 15 850 km2.  Delta je tvořena několika kanály, jež vytvářejí tisíce ostrovů. Jádro delty tvoří permanentní močál. Každý rok letní deště v Angole v lednu naplní tok řeky; měsíc trvá, než velké množství vody dorazí do delty a nastanou každoroční záplavy. Delta je tak rozdělená na 3 oblasti: oblast trvale zaplavená, oblast zaplavená každoročně a příležitostně zaplavená oblast.  Při záplavách v období dešťů v létě se tedy delta trojnásobně zvětší, přiláká obrovské množství zvířat z okolí a vytvoří jednu z největších koncentrací divoké zvěře v Africe.

Využití řeky.

Potenciál řeky využívají společně Namibie a Botswana, což vytvořilo prostor pro několik konfliktů. Namibie postavila 300 km dlouhý kanál a plánuje výstavbu dalšího 250 km dlouhého potrubí k zabezpečení závlah suchých oblastí. Na druhé straně Botswana využívá deltu řeky nejen jako vodní zdroj, ale i jako turistickou destinaci. Projekty v Namibii by tak omezily přísun vody do suché Botswany, kde se většina vody i tak odpaří. Namibie argumentovala, že projekty přísun vody nijak neomezí. Aby se předešlo negativním důsledkům, podepsaly roku 1994 oba státy vytvoření Okavango River Basin Commission (OKACOM) a souhlasily tak se společným využíváním řeky.

Okavango v Angole zvaná Cubango () je řeka v jižní Africe. Protéká Angolou, Namibií a Botswanou. Je 1600 km dlouhá. Povodí má rozlohu 800 000 km2.

奥卡万戈河(英语:英语:Okavango River),上游河段又名库邦戈河(英语:Cubango River),是南部非洲的一条内陆河,也是非洲南部第四长河。它发源于安哥拉中部的比耶高原,沿着安哥拉和纳米比亚的国界,由西北向东南流入博茨瓦纳,形成面积达16,835km的奥卡万戈三角洲。南部有支流汇入恩加米湖,再通过季节性的博泰蒂河(英语:Botletli River)继续东流,最后消失在马卡迪卡迪盐沼。


Průběh toku.

Řeka pramení na jihu Kolumbie v Centrální Kordilleře a prvních 100 km má charakter horské řeky. Stéká ze svahů And na rozhraní mezi Centrální a Východní Kordillerou a do města Nape pokračuje severním směrem (640 km) v mezihorské propadlině mezi těmito dvěma hřbety, která je široká 30 až 60 km. Níže se dolina řeky rozšiřuje a pod městem El Banco vtéká řeka do propadliny Momposino s množstvím bažin a jezer. Vytváří zde dvě ramena. Západní vodnější rameno Lobo přijímá levé přítoky (Cauca, San Jorge) a východní rameno Mompos přijímá pravý přítok Sesar (na břehu tohoto říčního ramene leží mimo jiné i město Santa Cruz de Mompox figurující na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO). Do Karibského moře se vlévá u významného kolumbijského přístavu Barranquilla. Magdalena je splavná pouze na svém dolním toku. Největším levostranným přítokem je řeka Cauca.

Vodní režim.

Průměrný průtok vody v místech, kde řeka vtéká do Karibské nížiny činí 8000 až 10 000 m3/s. Nejvyšší je od dubna do května a od září do listopadu, kdy jsou zaplavovaná rozsáhlá území na dolním toku. Nejnižší je od prosince do března a od července do srpna.

Využití.

Pravidelná vodní doprava končí na dolním toku u peřejí u města On. Lodě tak jezdí téměř 880 km z Barranquilly do města La Dorada. Další úsek umožňuje dopravu pro lodě s malým ponorem mezi městy Neiva a ústí při velké vodě. Na dolním toku byl vybudován 113 km dlouhý plavební kanál Dique k přístavu Cartagena.

Magdalena () je nejdelší řeka na území Kolumbie, v severozápadní části Jižní Ameriky. Název je odvozen od biblické postavy Marie Magdaleny. Je 1540 km dlouhá. Povodí má přibližně rozlohu 260 000 km2.

马格达莱纳河()是哥伦比亚境内的主要河流。它得名于圣经人物抹大拉的马里亚。


Rodina.

Băsescu se narodil v Basarabi poblíž města Constanța. Jeho otec Dimitru byl armádním důstojníkem. Traian Băsescu má bratra Mirceu. Se svou ženou Marií má dvě dcery, starší Ioanu a mladší Elenu Băsescu, která je od roku 2009 poslankyní Evropského parlamentu.

Kariéra.

Kapitán obchodní lodi.

Băsescu v roce 1976 absolvoval Námořní institut v Konstanci a stal se úředníkem pro obchodní loďstvo u rumunské státní lodní společnosti "Navrom". V letech 1981 až 1987 pracoval jako kapitán na rumunských obchodních lodích, a v roce 1984 byl povýšen na kapitána tankeru "Biruința", největší lodi rumunské flotily. V roce 1989 se odstěhoval do Belgie, kde řídil místní pobočku Navromu v Antverpách.

Politická kariéra.

Băsescu byl členem komunistické strany (PCR). Po pádu komunismu prohlásil, že do PCR musel vstoupit kvůli své námořní kariéře, a vešel do politiky jako člen velké Národní fronty spásy (FSN). V roce 1992, když se FSN rozštěpila na dvě frakce - Sociálně demokratickou stranu Rumunska (PDSR, později PSD), vedenou Ionem Iliescem, a Demokratickou stranu (PD), vedenou Petrem Romanem, Băsescu vstoupil do Demokratické strany a ještě téhož roku byl zvolen do dolní komory rumunského parlamentu - Poslanecké sněmovny a byl znovu zvolen ve volebním období 1996-2000.  Současně Băsescu několikrát vykonával funkci ministra dopravy - v letech 1991 až 1992 a poté od listopadu 1996 do června 2000.  V prosinci 1997 nařkl v interview pro známé rumunské noviny tehdejšího premiéra Victora Ciorbeu, že zavádí příliš málo reforem, ačkoliv byl Ciorbea opozicí kritizován naopak pro přílišné reformování. To bylo prvním krokem k rozvinutí velkého sporu uvnitř vládní koalice, který vedl k rezignaci všech ministrů Demokratické strany (včetně Băseska), a posléze k rezignaci samotného premiéra. Následně však Băsescu znovu usedl do ministerského křesla v novém kabinetu Radu Vasileho.  Po porážce Petre Romana, který ji vedl 9 let, byl v roce 2001 zvolen předsedou Demokratické strany. V roce 2003 Băsescu vyjednal volební koalici s Národní liberální stranou (PNL), aby byla vytvořena silná středo-pravicová opozice proti vládnoucí PSD. Nový pakt, nazvaný "Aliance Pravda a Spravedlnost", vyslal společné kandidáty do obecních a parlamentních voleb a byl volen jako blok. Jakožto prezident Demokratické strany byl Băsescu zvolen místopředsedou Aliance Pravda a Spravedlnost, spolu s předsedou PNL Theodorem Stolojanem. Nástupcem Stolojana se pak stal Călin Popescu-Tăriceanu.

Primátor Bukurešti.

V roce 2000 byl Băsescu zvolen primátorem Bukurešti, když velmi těsně (50,7 % ku 49,3 %) zvítězil nad kandidátem PSD Sorinem Oprescem. Ve funkci primátora byl chválen za výraznou redukci (ačkoliv použil velmi drastické metody, jako např. hromadnou eutanázii) počtu toulavých psů - z 200 až 300 000 psů v roce 2000 na 25 000 v roce 2004 (počet kousnutí toulavým psem se snížil z 1500 měsíčně na 200).  Tato kampaň byla velmi kontroverzní, mnoho ochránců zvířat protestovalo proti hromadné eutanázii psů. Též se objevilo několik případů, kdy lidé oznámili úřadům, že se chtějí zbavit toulavých psů a druhý den se v útulcích objevili sousedi, kteří psy krmili a vzali je zpátky. Băsescu byl také nařčen z pouhého stěhování toulavých psů z centra města na periferii. V roce 2006 počet psů-tuláků opět překročil 200 000 a 29. ledna 2006 na následky útoku toulavého psa zemřel japonský turista.  Ale v roce 2004 Băsescu považoval kampaň za úspěšnou. Také o modernizaci kanalizace a veřejného osvětlení (které byly ve velmi špatném stavu) hovořil jako o úspěších. Podařilo se mu též modernizovat městskou hromadnou dopravu v Bukurešti. Jeho volební období bylo ve znamení neustálých sporů s institucemi, kontrolovanými opozicí (především PSD). V duchu údajné potřeby decentralizace schválila národní vláda (vedená PSD) několik vyhlášek přesouvajících moc z rukou primátora do rukou městských čtvrtí a městské rady. Băsescu obvinil členy městské rady z korupce a podařilo se mu u soudu zrušit několik rozhodnutí rady. Následně se vláda rozhodla městskou radu rozpustit, ovšem nakonec k tomu nedošlo. Tyto konflikty vedly ke zpoždění nebo zrušení některých plánovaných městských investic (např. na opravu silniční sítě), financovaných Evropskou investiční bankou. V roce 2004 byl Băsescu zvolen znovu, když získal necelých 55 % hlasů. Koncem roku však na svou funkci rezignoval, protože vyhrál prezidentské volby.

Rumunský prezident.

Zvolení a nástup do funkce.

V souvislosti s překvapivým stažením prezidentské kandidatury Theodora Stolojana byl na kandidáta navržen Aliancí Pravda a Spravedlnost právě Băsescu. Jeho největším protivníkem byl tehdejší sociálnědemokratický premiér Adrian Năstase. Ačkoliv první volbu vyhrál Năstase s náskokem 7 %, druhou volba byla ve znamení Băseskova comebacku - rozdílem 2,5 % vyhrál prezidentské volby (získal 51,2 % hlasů).  Protože Băsescu ihned po nástupu rozjel velké reformy a spustil protikorupční kampaň, bylo jeho vítězství ve volbách označováno za „rumunskou Oranžovou revoluci“ (dle událostí na Ukrajině ve stejném roce). Později však vyvolal několik afér svými xenofobními výroky.

Suspendování.

Po jmenování Băsesca prezidentem začalo brzy docházet ke sporům o kompetence mezi ním a předsedou vlády Tăriceanem, které vytvářely politickou nejistotu v zemi. Počátkem roku 2007 vznikla iniciativa na sesazení prezidenta, kterou vyšetřovací výbor rumunského parlamentu odůvodnil tím, že se Băsescu prohřešil v devatenácti případech proti ústavě, překračoval kompetence a chránil zájmy mafie. Rumunský ústavní soud však žádná závažná pochybení proti ústavě neshledal. Vše vyvrcholilo začátkem dubna 2007 krachem koalice a politickou krizí. Po odchodu Demokratické strany z vlády vytvořil Tăriceanu menšinový kabinet se zástupci maďarské menšiny a s podporou sociálních demokratů (PSD). Při hlasování v parlamentu (20. dubna 2007) podpořila suspendování prezidenta většina poslanců (322 pro, 108 proti, 10 absencí). Rozhodnutí parlamentu však ještě musela v referendu podpořit nadpoloviční většina všech oprávněných voličů. Referendum se uskutečnilo 19. května 2007 - volební účast činila necelých 44 procent a proti odvolání hlavy státu se vyslovilo více než 74 procent hlasujících. Plebiscit je označován za vyvrcholení dlouhé politické bitvy mezi prezidentem a jeho protivníky z vlády i opozice v parlamentu.  Další návrh referenda schválil rumunský parlament 6. července 2012. Băsescu byl do vyhlášení výsledků hlasování zbaven funkce, jeho pravomoce dočasně přebral předseda Senátu Crin Antonescu. Referendum se konalo 29. července 2012. Volební účast byla pouze 46%, hlasování tedy bylo neplatné. Jeho neplatnost potvrdil 21. srpna 2012 ústavní soud, od té chvíle Băsescu mohl opět vykonávat funkci prezidenta, kterou opustil po uplynutí mandátu v prosinci 2014.

Traian Băsescu (* 4. listopadu 1951 Murfatlar) je rumunský politik a v letech 2004–2014 prezident Rumunska. Parlament jej dvakrát odvolal z funkce, ale v následném referendu (které po takovém aktu povinně následuje) svůj post v obou případech uhájil.

特莱扬·伯塞斯库(罗马尼亚语:,1951年11月4日-),罗马尼亚政治家,曾任罗马尼亚交通、建筑和旅游部长、布加勒斯特市长,罗马尼亚总统。


Zdroje znečištění a znečišťování ovzduší.

Zdroje znečištění ovzduší jsou faktory na konkrétním místě, odkud jsou uvolňovány znečišťující látky do ovzduší. Podle příčiny a časového sledu vzniku polutantů je možno zdroje typizovat. Podle pořadí vzniklého polutantu ve sledu reakcí:  Podle původce, v jehož důsledku dochází ke znečišťování ovzduší nebo k založení zdroje umožňujícího znečišťovat ovzduší, dělíme zdroje na antropogenní, vyvolané v důsledku rozhodnutí a činnosti lidí nebo produkované z výtvorů vytvořených lidmi, a na přírodní (někdy označované jako neantropogenní zdroje), neovlivnitelné primárně vůlí člověka.

Antropogenní zdroje.

Antropogenní zdroje jsou primárně vytvořeny nebo způsobovány lidmi. Velké rozpětí znečišťujících látek je spojené se spalováním různých paliv, jako je benzín, uhlí, dřevo, plyn, nebo s rafinací ropy. Podle typu paliva je intenzita znečišťování různá a tedy ovlivnitelná člověkem.

Přírodní zdroje.

Existuje i mnoho přírodních zdrojů. K přirozenému uvolňování polutantů dochází zejména několika cestami:

Zdravotní účinky znečištěného ovzduší.

Účinky znečištění se dělí na krátkodobé a dlouhodobé. Mezi krátkodobé vlivy patří například zvýšení výskytu zánětlivých onemocnění plic. Dlouhodobé působení znečištěného vzduchu na člověka se projevuje zhoršením funkcí plic a zkrácením předpokládané délky života.  Americký výzkum v New Yorku např. ukázal na možnou spojitost mezi inteligencí dětí (IQ) a tím, nakolik byly jejich matky během těhotenství vystaveny znečištění ovzduší polyaromatickými uhlovodíky. Děti, které se narodily matkám z nejvíc znečištěných oblastí, měly v IQ testech až o pět bodů nižší výsledky. Oponenti studie však poukázali na možné sociální vlivy, neboť většina matek sledovaných dětí neměla ani střední vzdělání.  Podle Světové zdravotnické organizace způsobilo znečištění ovzduší v roce 2010 smrt na rakovinu plic asi u 223 tisíc lidí na celém světě.

Možnosti omezení přírůstků znečištění vzduchu.

Některé antropogenní zdroje je možné vybavit zařízeními pro zachycování emisi (např. prachovými filtry, katalyzátory, odsiřovacími či denitrifikačními zařízeními). V průmyslu a v dopravě se může jednat o změnu paliva, ústup od vysoce znečišťujících technologií k méně znečišťujícím, např. přechod na nízkouhlíkové technologie. Dosahovat nižších přírůstků znečištění lze efektivnějšími činnostmi. V dopravě např. omezením rychlosti, či zlepšením plynulosti provozu. K zájmu o účelnější, hospodárnější a efektivnější činnosti lidí a k současnému zajištění bezpečnosti přispívají regulační dohody (na celosvětové úrovni například zákaz použití jaderných zbraní, v dopravě na místních úrovních například právní předpisy regulující rychlost a umožňující místním orgánům veřejné správy omezovat dopravními značkami rychlost a řídit pomocí semaforů nebo osobně plynulost provozu tak, aby bylo dosaženo bezpečnosti a současně aby se minimalizovaly negativní dopady na znečišťování ovzduší. Ke snižování přírůstků znečištění vyvolaných stavební činností může přispívat plánovitá koordinace stavebních zásahů do krajiny, např. koordinace výstavby pro osídlení s výstavbou dopravních staveb, plynovodů, teplovodů, vodních staveb, a související právní předpisy. Zlepšovat znečištěný stav ovzduší lze výsadbou a péčí o rostliny, které spotřebovávají oxidy uhlíku a produkují kyslík do ovzduší, výsadbou a péčí o lesy, které zadržují vodu, zpomalují procesy vysychání krajiny a související zvyšování prachu v ovzduší. Některé evropské země jako Švédsko nebo Německo zavádějí v centrech velkých měst tzv. nízkoemisní zóny, do kterých mohou vjiždět jen automobily, jež vypouštějí jen malé množství škodlivin. Například švédský Göteborg zavedl nízkoemisní zónu již v roce 1996 a emise prachových částic z nákladní dopravy se mu podařilo snížit zhruba 40 procent. Další možností je použití fotokatalytických materiálů pro povrchy staveb. které jsou schopny rozkládat plynné škodliviny z ovzduší pomocí světla. Měření provedená na úsecích městských komunikací z fotokatalytického betonu TX Active podle údajů výrobce ukázala snížení koncentrací oxidů dusíku o 20 až 60 %.  Vzrostlá zeleň působí jako filtr, neboť zachycuje část jemných prachových částic (PM), které představují největší zdravotní riziko. Proto Komise životního prostředí Akademie věd ČR vyslovila doporučení na školních pozemcích upřednostňovat přírodní terén, vytvářet a udržovat zelené prstence kolem velkých měst či novou zástavbu zásadně směřovat na tzv. brownfields.

Situace v České republice.

Znečištěné ovzduší a jeho další znečišťování způsobuje také v České republice problémy, kterým je věnována velká pozornost a úsilí o zlepšování stávajícího stavu, snižování negativních vlivů zdrojů znečištění i předcházení vzniku nových zdrojů znečištění. Znečištěné ovzduší je příčinou mnoha úmrtí a nemocí, např. dýchacích cest, výskytu rakoviny a srdečních onemocnění. Mezi největší zdroje nečistot patří tepelné elektrárny a průmysl, automobilová doprava, lokální vytápění uhlím nebo spalování odpadu.

Globální stmívání.

Se zvýšeným znečištěním ovzduší souvisí i tzv. globální stmívání – jev, který je dán především změnami ve složení pevných částeček v oblacích a tím i jejich odrazivosti za posledních několik desetiletí. Jev je však složitější – kromě změny odrazivosti slunečního záření od vrstev atmosféry postihnutých zvýšeným množstvím polutantů jsou zde např. souvislosti s mírou vypařované vody, ale i závažné zásahy např. do způsobů vytváření dešťových mraků, monzunů a další.

Znečištění ovzduší je chemicko-fyzikálně-biologický stav v zemské atmosféře vyvolaný přírůstkem znečišťujících látek v původní atmosféře (znečišťováním atmosféry), na nějž mohou navazovat a navazují procesy a reakce v zemské atmosféře, v jejichž důsledku se mění vlastnosti zemské atmosféry tak, že negativně působí na lidské zdraví nebo na životní prostředí. Znečištění ovzduší tak přispívá k faktorům zkracujícím délku lidského života, je příčinou rozvoje nemocí, např. dýchacích cest, rakoviny a srdečních onemocnění. Některé náhlé změny vlastností po změně stavu v ovzduší vyvolávají dokonce hromadná rychlá úmrtí a mají dalekosáhlé dopady nejen od místa zdroje znečištění, ale i na jiné složky životního prostředí a jeho využitelnosti k životu (například stav a reakce po výbuchu v jaderné elektrárně Černobyl nebo po svržení a vybuchnutí atomové bomby na Hirošimu a Nagasaki). Mezi nejčastější a nejběžnější zdroje nečistot (polutantů) vypouštěných do ovzduší patří stacionární zdroje, (velké teplárny a tepelné elektrárny i malé lokální topeniště, např. v domech). Dále mobilní zdroje (především v automobilové dopravě, ale i v železniční nebo lodní dopravě). K nejzávažnějšímu znečištění ovzduší dochází po jaderném výbuchu, jehož radiační účinky pronikají do ovzduší. Na stav ovzduší a děje v atmosféře působí také meziplanetární vlivy a energie ze sluneční soustavy, zejména sluneční záření, které nelze lidskou vůlí ovládat a regulovat.


2007年马来西亚大奖赛

Průběh závodu.

Spyker vs Scuderia Toro Rosso.

Vedení týmu Spyker podalo protest proti legálnosti šasi Scuderia Toro Rosso, které dle vyjádření Spykeru nejsou produktem továrny ve Faenze, ale Red Bull Racing. Pokud by tomu tak bylo, byla by porušena ustanovení Conkordské dohody, která vyžaduje, aby jednotlivé týmy navrhovaly a používaly vlastní vozy. Red Bull pohrozil zažalováním Spykeru, pro nedovolené vlastnění dokumentů jejich vozu. FIA se rozhodla nevyšetřovat ani jeden z těchto sporů a označila za nevhodný postup ze strany Spykeru, který zcela zbytečně zatáhl do případu stewarty malajsijské Grand Prix.

Pohyblivá podlaha.

FIA upřesnila pravidla a zavedla přísnější kontroly před závodem. Byl tak upřesněn článek o podlaze a vozy Ferrari a BMW museli upravit stávající systémy měnící světlou výšku vozu během jízdy. Dle vyjádření FIA a citace pravidel platných v době konání Grand Prix Austrálie, vozy Ferrari a BMW nebyly v rozporu s pravidly. Na systém pohyblivých podlah upozornil tým McLaren po první Grand Prix a žádal u FIA objasnění pravidel.

Tréninky.

Tak jak se již stalo tradicí, přivítal Sepang jezdce tropickým počasím. Po několika zaváděcích kolech, kdy si piloti zvykali na přehřáté monoposty a hlavně se snažili očistit si trať, zajel Sebastian Vettel první měřené kolo. Třetí pilot stáje BMW tak odstartoval honičku za nejlepším časem. Po úvodní zaváděcí čtvrt hodince se zbytek startovního pole rozpohyboval a do čela se vyhoupl tým Mclaren v pořadí Lewis Hamilton a Fernando Alonso. Hned za nimi se nečekaně objevily obě Toyoty v podání Jarno Trulli a Ralf Schumacher. Stříbrné šípy si užívaly na čele do doby než se na trať vydali obě Ferrari. Do vedení šel okamžitě Felipe Massa, jeho čas až do konce tréninku nikdo nepřekonal. Fernando Alonso se znovu vydal na trať a podařilo se mu překonat jak Hamilton tak Räikkönen a dostal se tak na druhou pozici.  Felipe Massa si udržel pozici z dopoledního tréninku a dokázal se udržet na přední příčce i ve druhém tréninku. Největším soupeřem mu byl Giancarlo Fisichella, který jako jediný po Bassovi dokázal překonat čas pod 1:36. Třetí byl druhý Renault pilotovaný Kovalainenem. Čtvrtý opět Räikkönen. Oba vozy McLaren se po skvělém prvním tréninku propadly do středu pole. Alonso navíc dostal pokutu 600 Euro za překročení rychlosti v boxech. Honda znovu nezazářila a končí na chvostu startovního pole, Button je 15. a Barrichello dokonce až předposlední.  Lewis Hamilton potvrzuje své kvality a v sobotním tréninku nejenže porazil svého týmového kolegu dvojnásobného mistra světa Fernanda Alonsa, ale i zbytek startovního pole. Felipe Massa, který dominoval včerejším tréninkům se tentokrát musel sklonit před Hamiltonem jedoucím na měkčí směsi.Fernando Alonso dosáhl na třetí příčku ale ve stejném voze ztratil na svého kolegu půl sekundy. Anthony Davidson dovezl Super Aguri na osmém místě a byl tak z japonských vozů nejlepší. Renault po včerejším vynikajícím tréninku znovu upadá do problémů, Kovalainen musel měnit palivové čerpadlo. Honda se znovu usadila na chvostu startovního pole a nestačila ani na Toro Rosso.

Kvalifikace.

Nic mimořádného se nedělo na trati v první části kvalifikace jezdci předních týmu si pohodlně zajistili postupové časy. Proto se pozornost soustředila na to kdo si zajistí účast ve druhé části. Rubens Barrichello jen potvrdil slabé výkony Hondy a nepostoupil. Také Wurz se trápil s problémy svého vozu. Výkon obou vozů Renault, potvrzuje fakt, který zmiňoval již Fisichella, že je třeba celý vůz přepracovat, aby držel krok s konkurencí. Fisichella nakonec postupoval z posledního a Kovalainen z předposledního místa. Což je pozice, pro obhájce poháru konstruktérů, zcela neobvyklá.  Střední část kvalifikace se podobala té předchozí, první tři týmy si zajistily postupové časy a vše jen z povzdálí kontrolovaly. Poslední dvě minuty byl boj o poslední postupové příčky. Renault tentokrát na své soupeře, které musíme letos hledat ve středu startovního pole, nestačil a do poslední části se neprotlačil. Takže trojici nejsilnějších týmů: Ferrari, McLaren a BMW doplnila oběma vozy Toyota, Nico Rosberg na Williamsu a na poslední chvíli také Mark Webber s Red Bullem.  Zcela nečekaně z boje o pole position vypadl Lewis Hamilton, který jezdil jen průměrné časy, které mu přesto stačily na čtvrté místo. Napínavý závěrečný trojboj o nejlepší postavení na startu zahájil Räikkönen, který překonal dosavadní nejlepší Alonsův čas a dostal se na špici. Alonso kontroval nejlepším časem vzápětí, nakonec vše vyznělo pro Massu, kterému se vyplatilo vyčkat na poslední minutu a zajel nejlepší čas poslední části kvalifikace.

Závod.

Oba vozy McLaren dokázaly na startu překonat Felipe Massu. Alonso hned ze začátku nasazuje zběsilé tempo, které jak se později ukázalo bylo rozhodující. Výborně odstartoval také Fisichella. Massa v úvodu závodu pořádně zazmatkoval a zbrzdil i svého týmového kolegu, během závodu vytvořil řadu dalších chyb. Hned po startu je mimo trať Sutil se Spykerem a závod tak pro něho končí. V počáteční strkanici poškodil přední křídlo Liuzzi a zajíždí do boxu pro nové. Alonso si vytváří dostatečný náskok, zatímco výrazně pomalejší Hamilton brzdí oba vozy Ferrari. Massa se snaží útočit na Hamiltona až se probrzdil na trávu a umožnil tak soupeřům dostat se před něho. Po druhém zajetí do boxu se Kimi Räikkönen rozhoduje pro stíhací jízdu a dokázal se před projetím cílem dostat hned za Hamiltona.

Nejrychlejší kolo.

Lewis Hamilton- McLaren MP4/22-1'36.701

Postavení na startu.

Felipe Massa- Ferrari F2007-1:35.043

Grand Prix Malajsie 2007 (IX Petronas Malaysian Grand Prix) druhý závod 58. ročníku mistrovství světa vozů Formule 1, historicky již 770. grand prix, se již tradičně odehrál na okruhu Sepang. Okruh dlouhý 5,543 km absolvovali jezdci 56 což celkově představuje 310,408 km. Tropické počasí panovalo v Sepangu po celý závodní víkend, teplota vzduchu 34 °C, teplota trati byla 58 °C, vlhkost vzduchu 60%.

2007年马来西亚大奖赛(官方名称:Petronas Malaysia Grand Prix)是2007年世界一级方程序锦标赛第二场比赛,在马来西亚雪邦国际赛道进行比赛。赛程是的日期2007年4月6日到4月8日,4月6日为练习赛,7日为早上练习及排位,8日为比赛。


Původ.

Zakladatel rodu Edmund z Langley, 1. vévoda z Yorku, pocházel z královského rodu Plantagenetů a byl čtvrtým synem krále Eduarda III. Edmund měl dva syny, Eduarda a Richarda Conisburgha. Eduard se stal roku 1402 Edmundovým nástupcem, ale padl roku 1415 v bitvě u Azincourtu. Edmundův mladší syn Richard se oženil s Annou Mortimerovou, pravnučkou Lionela z Antwerp, což byl druhorozený syn krále Eduarda III. Anna se také, po smrti svého bratra Edmunda roku 1425, stala dědičkou hrabství March. Anna Mortimerová a Edmund Mortimer byli potomky Rogera Mortimera, 4. hraběte z Marchu, který byl jmenován nástupcem na trůn po Richardu II., předtím, než trůn uchvátil roku 1399 rod Lancasterů v osobě Jindřicha IV.  Richard Conisburgh byl popraven po účasti v Southamptonském spiknutí, které mělo za cíl svrhnout Jindřicha V. ve prospěch hraběte z Marchu. Jeho nástupcem se stal jako vévoda z Yorku syn Richard Plantagenet. Po své matce Anně Mortimerové také zdědil hrabství March a Mortimerův nárok nástupnictví na anglický trůn.

Války růží.

Navzdory jeho pozici byla Richardovi Plantagenetovi upřena funkce ve vládě. Důvodem byl vliv rádců slabého krále Jindřicha VI., především Jana Beauforta, 1. vévody ze Somersetu a královy manželky Markéty. I když byl Robert regentem v době královy nezpůsobilosti v letech 1453 – 1454, byly jeho reformy, poté co se král zotavil, skupinou kolem hraběte ze Somersetu zrušeny.  Počátkem války růží byla bitva u St Albans. Zpočátku se Richardovi podařilo zapudit Lancastery z postavení, ze kterého mohli krále ovlivňovat. V říjnu roku 1460 začal uplatňovat nárok na anglický trůn pro rod Yorků. Yorkům se podařilo po bitvě u Northamptonu zajmout krále, ale jejich úspěch měl krátké trvání. Richard a jeho syn Edmund padli 30. října v bitvě u Wakefieldu.  Richardův nárok na trůn přešel na jeho syna Eduarda. Ten se s podporou Richarda Nevilleho, hraběte z Warwicku, postavil do čela vojska, které několikrát porazilo Lancastery. Zatímco byl Jindřich VI. se svou manželkou na válečném tažení na severu země, Warwick získal kontrolu nad Londýnem a prohlásil Eduarda roku 1461 za anglického krále. Eduard potvrdil svůj nárok na trůn rozhodným vítězstvím v bitvě u Towtonu.

Vláda.

Počátek Eduardovy vlády byl poznamenán Lancasterským spiknutím a vzpourou ve prospěch předchozího krále Jindřicha VI. Warwick přešel na druhou stranu a podpořil Markétu z Anjou. Podařilo se jim na krátkou dobu v letech 1470 – 1471 obnovit Jindřichovu vládu. Nicméně Eduard byl schopen se na trůn vrátit a Jindřich VI. byl roku 1471 v Toweru zavražděn.  Po smrti Eduarda IV. roku 1483 se anglickým králem stal jeho dvanáctiletý syn Eduard. Mladší bratr Eduarda IV. Richard byl jmenován regentem a nechal mladého krále a jeho bratra Richarda uvěznit v Toweru. Oba již nebyli nikdy spatřeni. Parlament prohlásil oba mladé chlapce za nelegitimní potomky svého otce, na základě toho, že prohlásil Eduardův sňatek za neplatný. Tím se Richard stal dědicem anglického trůnu a byl korunován v červenci 1483 jako Richard III.  Králové Anglie z rodu Yorků:

Porážka Yorků.

Richard III. měl mnoho nepřátel. Hlavními byli Lancasterové, kteří viděli svou šanci v podpoře Jindřicha Tudora, který byl příbuzensky svázán s rodem Lancasterů. Obě strany se střetly roku 1485 v bitvě u Bosworthu. V tomto střetu někteří Richardovi spojenci přešli na stranu nepřítele, nebo spíše nezapojili své vojáky do bitvy. Richard jako poslední král z rodu z Yorku byl zabit. Byl posledním anglickým králem, který zemřel v bitvě.  Jindřich Tudor se prohlásil za krále a vzal si za manželku Alžbětu z Yorku, nejstarší dceru Eduarda IV, symbolicky tak spojil oba rody Lancasterů a Yorků a nastoupil na anglický trůn jako Jindřich VII. Byl zakladatelem dynastie Tudorovců, která vládla Anglii až do roku 1603.

Yorkové byli jednou z větví královského rodu Plantagenetů. Byli jednou ze soupeřících stran války růží – občanské války v Anglii a Walesu v 15. století. Z rodu Yorků pocházeli tři angličtí králové – Eduard IV., Eduard V. a Richard III.

约克王朝()是英格兰的一个王朝,该王朝于15世纪后半叶与兰开斯特王朝争夺王位,其起因在于约克王朝和兰开斯特王朝均是金雀花王朝的旁支,最后这场争夺导致了玫瑰战争。战争命名的原因是两个王朝的家徽上均有一朵玫瑰:约克王朝的是一朵白玫瑰,兰开斯特王朝的是一朵红玫瑰。


Exempláře a struktura textu.

"Povídka o Sinuhetovi" se ve starověku těšila velké oblibě; také proto je známa z řady fragmentů různé délky z různých období. Základní verze částí textu jsou zaznamenány na hieratických papyrech berlínského muzea č. 3022 a 10499 pocházejících z doby kolem roku 1785 př. n. l., tedy z přelomu 12. a 13. dynastie, a na ostraku v Ashmolean Museum z doby Nové říše. Řada zlomků pochází z Dér el-Medíny.  Povídka se vyznačuje krásnou dikcí a pečlivou skladbou. Svou formou napodobuje standardní formu životopisů hodnostářů zaznamenávaných v hrobkách, a to tak dokonale, že „bychom se téměř mohli domnívat, že jde o opis biografického nápisu z velmožovy hrobky;“ nescházejí ani obvyklá prohlášení o Sinuhetově péči o strádající. Aidan Dodson v této souvislosti připouští několik možných variant vzniku textu: může jít o fiktivní romanci, která využívá formu daného literárního žánru; pak je možné, že byla vytvořena na základě jiných soudobých životopisů, do dnešní doby nedochovaných. Nebo je skutečným, byť značně rozšířeným hrobovým nápisem – pak by mohlo jít o značně „přizdobené“, ale na pravdě založené vyprávění, nebo o skutečný původní příběh, jehož seškrtáním by vznikl hrobový nápis. Na druhou stranu je k tomu třeba dodat, že i kdyby snad kdysi Sinuhet skutečně žil, nejspíše by jeho životní příběh byl pro potřeby literárního textu natolik přepracován, „že by z původního námětu asi mnoho nezůstalo.“  Do textu jsou zasazeny i dva chvalozpěvy na panovníka a opis královského dekretu, jimiž jsou od sebe odděleny jednotlivé epizody, takže oslava krále tvoří kostru celého příběhu. Lze vysledovat i náznaky veršů, což ovšem není možné dostatečně ocenit, neboť až na výjimky není známo, jak byla egyptština vyslovována.

Děj povídky.

Sinuhet vystupuje jako vysoký úředník za vlády Amenemheta I., prvního panovníka 12. dynastie. O jeho původu není v textu nic bližšího uvedeno, nicméně tituly napovídají, že patří ke staré, vysoce postavené rodině. Spolu s vojskem, jemuž velí nejstarší královský syn Senusret, se vrací z vítězného tažení do Libye. Sinuhet náhodně vyslechne tajné sdělení o králově násilné smrti určené následníkovi, a protože se v důsledku toho obává o svůj život, rozhodne se raději, že uprchne z Egypta. Jeho cesta je nelehká: skrývá se v křoví, aby nikoho nepotkal, plaví se na loďce bez vesla, obává se vojenských hlídek střežících opevnění tzv. Vládcových zdí, často putuje v noci.  Nakonec se dostává do Asie a po roce a půl putování oblastí kolem Byblu vstupuje do služeb beduínského náčelníka a přijímá kočovný způsob života. Požívá velké důvěry, stane se jeho rádcem a statečným velitelem jeho oddílů. Je vyzván k souboji s obrovským nepřítelem – "„silákem země Recenu,... jemuž nebylo rovno (a jenž) porazil celou zemi“", který mu chce odejmout dobytek ve prospěch svého kmene. Sinuhet jej ale porazí – prostřelí mu hrdlo šípem a "„složí ho jeho vlastní sekerou.“" Tuto pozoruhodnou epizodu někteří badatelé pokládají za předobraz o tisíc let mladšího biblického vyprávění o boji Davida s Goliášem.  Po svém vítězství se Sinuhet stává hrdinou a získává velké bohatství. Stále více však touží vrátit se domů. Pověst o něm se mezitím dostane až k Amenemhetově nástupci Senusretovi I., který Sinuheta dopisem vyzve, aby se vrátil. Na důkaz své přízně mu pošle bohaté dary a zdůrazňuje, že útěk byl Sinuhetovým vlastním nepochopitelným a bezdůvodným rozhodnutím a že se ve skutečnosti nikdy nedopustil ničeho, za co by se měl obávat trestu: "„Tento plán ti přineslo (jen) tvé (vlastní) srdce. Nebylo to v mém srdci proti tobě... Vrať se do Egypta! Uvidíš (znovu) hlavní město, ve kterém jsi vyrostl!“" Sinuhet v odpovědi zdůrazňuje svou oddanost panovníkovi a prohlašuje, že si je vědom, že nikým nebyl k útěku nucen a že vlastně nebylo nic, co by mu reálně hrozilo – bylo "„to jako stav snu... Nebál jsem se, nikdo mne nepronásledoval, neslyšel jsem žádné výčitky, mé jméno nebylo slyšeno z úst herolda. Přesto jsem měl po těle husí kůži, mé nohy mě unášely pryč.“"  Sinuhet poté předává vše, co má, svým potomkům a je znovu přijat ke dvoru. Dostává se mu mimořádných poct, královská rodina jej zahrnuje nevídanou osobní přízní: "„Není jiných mužů nízkého původu, pro které by bylo učiněno něco podobného.“"

Historický kontext.

Děj povídky je zasazen do doby vlády Senusreta I.; není však možné s jistotou říci, kdy příběh skutečně vznikl. Vzhledem k datování nejstarších známých exemplářů textu je jisté, že vychází z dvorské kultury 12. dynastie. Badatelé zejména poukazují na fakt, že výslovně uvedená primární motivace Sinuhetova útěku – vražda Amenemheta I. – je zmiňována i v jiném literárním díle, v "Naučení Amenemheta I. synovi". Zjevným cílem tohoto textu, sepsaného jménem samotného zavražděného krále, bylo ospravedlnit následníka trůnu z podezření z účasti na spiknutí a veřejně vyjádřit vůli, aby se Senusret stal jeho nástupcem; proto je více než pravděpodobné, že text vznikl nedlouho po této události. Obdobně tomu "Povídka o Sinuhetovi" na několika místech královraždu truchlivě připomíná, opěvuje Senusreta jako právoplatného nástupce a zdůrazňuje, že zpráva o králově smrti jej zastihla nečekaně a že následník nesměl "„ztratit ani okamžik“". Navíc autoři obou skladeb – jak Amenemhetova naučení tak povídky – použili stejný postup: využili zavedenou literární formu (v jednom případě naučení, ve druhém životopisu), ale pro své potřeby ji naplnili novým obsahem s jasným politickým záměrem. To vše svědčí pro to, že podobně jako uvedené "Naučení" mohla i povídka vzniknout nedlouho po Amenemhetově smrti, možná dokonce i na vládní objednávku.

Historicita osoby Sinuheta.

Otázka Sinuhetovy historicity již patrně nikdy nebude zcela zodpovězena a to jediné, co tedy prozatím máme, jsou jen předpoklady. Pro historicitu by mohla vypovídat forma díla, tj. autobiografie. Dalším možným důkazem je očividná znalost autora dobových poměrů na blízkém východě, kde se značná část příběhu odehrává. Značí to, že povídka byla sepsána v době, kdy se odehrává, nebo krátce po ní, čili v době, kdy mohl Sinuhet žít a sepsat svůj příběh.  Proti historicitě naopak vypovídá skutečnost, že krom přepisů povídky, nebo odkazů na ni, neexistují žádné jiné zdroje o Sinuhetovi. A také již prve uvedená autobiografičnost vyprávění může být snadno vyvrácena oblíbeností životopisu jako literárního žánru v Egyptě. Oba tyto fakty tvoří společně silný argument proti historičnosti Sinuheta a proto je na základě dosud známých skutečností Sinuhet považován za fiktivní postavu.  Všechno to jsou však zatím pouze nepřímé důkazy a tak nad Sinuhetem a jeho historičností stále visí (patrně nevyřešitelný) otazník. Nezdá se pravděpodobné, že by se nalezl nějaký jednoznačnější důkaz pro tu či onu možnost. Je však vhodné zde připomenout, že pro podobné nepřímé důkazy bylo za fiktivní považováno celé město, než bylo H.Schliemannem roku 1870 objeveno.

Ukázka textu.

Ukázka textu:

Povídka o Sinuhetovi je moderní označení staroegyptského literárního díla neznámého autora sepsaného jako autobiografické vyprávění muže jménem Sinuhet (v původním znění Sanehet, v překladu z egyptštiny „Syn sykomory“). Je jednou z jazykově i literárně nejvytříbenějších staroegyptských literárních památek; např. český egyptolog Zbyněk Žába ji pokládal za „snad i nejkrásnější“. V moderní době se jí volně inspiroval finský spisovatel Mika Waltari ke svému nejznámějšímu dílu – k historickému románu "Egypťan Sinuhet". Přes shodu jmen ovšem obě literární postavy prožívají zcela jiné osudy, jsou zasazeny do jiné doby a mají rozdílnou charakteristiku.

辛奴亥的故事或辛努海的故事(英语:Story of Sinuhe),(约活动于公元前20世纪前后),主角辛奴亥为古埃及中王国第十二王朝(约公元前1938年至约公元前1756年)官员。他是阿门内姆哈特一世的王后为其丈夫留下的后宫官员。在一次征讨利比亚的途中,他得悉阿门内姆哈特一世被刺(约公元前1908年)后,即从军营中潜逃。他最初打算前往南方,但在横渡尼罗河时被风吹向北方,进入巴勒斯坦。他在巴勒斯坦和黎巴嫩漫游了很长时间后,被邀请到南叙利亚和一位酋长同往,这位酋长收留了他,并以长女许以为妻。他遂在该地安家并成为了一位名符其实的族长。他捍卫岳父的疆土,款待往返埃及的使者。埃及国王塞索斯特里斯一世邀请其重返埃及故土并予以赦免,同时用重礼欢迎他归来。他在故乡再次结婚,塞索斯特里斯一世下令为他修建一座极好的陵墓。由于其经历揭示了古埃及当时的政治和社会情况,故他的传记成为人们喜爱的史话流传下来。他的事迹通过现代芬兰作家瓦尔塔里1945年改写成通俗小说《埃及人》。


Poloha.

Nachází se na hřebenu Kokšaal-Tau Centrálního Ťan-Šanu na hranici Kyrgyzstánu a Číny, jihovýchodně od jezera Issyk-kul a 16 km jihozápadně od druhé nejvyšší hory pohoří Chan Tengri. Z geologického pohledu jde o nejsevernější sedmitisícový vrchol na Zemi, neboť u severnějšího Chan Tengri překračuje výšku sedmi tisíc metrů pouze ledovcová čapka. Okolí hory je silně zaledněno, ze severních úbočí hory stéká ledovec Inylček, který je se svou délkou 62 km čtvrtý nejdelší na Zemi (ref- z anglické).

Historie.

Oblast centrálního Ťan-Šanu historicky tvořila přirozenou hranici mezi sférou vlivu Ruska a Číny. Ačkoli carská vojska v průběhu 19. století několikrát vstoupila do západní Číny, oblasti na jih a východ od vrcholu vždy zůstaly součástí Číny.  Před topografickým měřením v roce 1943 byl za nejvyšší vrchol Ťan-Šanu považován Chan Tengri. Při příležitosti 20. výročí založení Komunistického svazu mládeže v roce 1938 byla do oblasti centrálního Ťan-Šanu vyslána horolezecká expedice s cílem najít a zdolat nejvyšší vrchol celého pohoří. 19. 9. 1938 pak členové této expedice L. Gutman, E. Ivanov a A. Sidorenko z ledovce Zvězdočka vrchol zdolali, pomocí starého leteckého altimetru určili jeho výšku na 6900 metrů a pojmenovali Štít 20 let Komsomola. V průběhu roku 1943 probíhal v oblasti topografický průzkum, který určil přesnou výšku vrcholu 7439 metrů, což z vrcholu dělalo nejvyšší vrchol Ťan-Šanu a druhý nejvyšší vrchol Sovětského svazu. Na počest ruského vítězství u Stalingradu byl vrchol přejmenován na Pik Pobedy (Štít vítězství). Vzhledem k velkému výškovému rozdílu měření došlo ke zpochybnění předešlého výstupu. Nicméně později byl výstup z roku 1938 uznán.  Po druhé světové válce bylo vyvinuto značné úsilí o zlezení tohoto oficiálně dosud nezlezeného vrcholu. V roce 1955 došlo na vrcholu ke katastrofě, kdy většina účastníků kazašské expedice vedené E. M. Kolokolnikovem zahynula ve výšce 6900 metrů ve sněhové bouři. První nezpochybnitelný úspěšný výstup byl uskutečněn v roce 1956 týmem sovětských horolezců pod vedením Vitalije M. Abalakova. V roce 1958 byl vrchol poprvé dosažen východním hřebenem skupinou I. Erokina, v roce 1961 skupina D. Medzmarišviliho otevřela novou cestu po západním hřebenu, která je dnes používána jako klasická. Nebezpečí této cesty spočívá mimo jiné ve velmi dlouhém postupu po hřebenu ve výškách kolem 7000 metrů. První úspěšný traverz celého vrcholového hřebenu byl uskutečněn v roce 1970. První výstup z jižní - Čínské - strany byl uskutečněn čínskou expedicí v roce 1977. Všechny výstupové trasy jsou náročnými horolezeckými výstupy obtížnosti 5B nebo vyšší ruské škály. Hora je považována za nejobtížnější sedmitisícovku v bývalém Sovětském svazu.

Džengiš čokusu nebo Tömür (kyrgyzsky "Жеңиш чокусу, Žeŋiš čokusu," ujgursky تۆمۈر, transliterováno "Tömür," čínsky 托木尔峰, pinyin "Tuōmù'ěr Fēng," český přepis "Tchuo-mu-er-feng)", známý též pod ruským názvem Pik Pobědy "(Пик Победы)," v překladu „Štít vítězství“, je se 7439 m nejvyšší horou Kyrgyzstánu a celého pohoří Ťan-šan.

托木尔峰(;),“托木尔”维吾尔语意为“铁”,即“铁峰”,位于中国新疆阿克苏地区温宿县与吉尔吉斯斯坦边境线附近,天山山脉第二高峰汗腾格里峰西南20公里。属天山山脉中天山区是天山山脉最高峰,海拔7,439米。周围有6,000米以上的高峰10余座。托木尔峰地区的冰川面积达2800多平方公里,是中国最大的现代冰川区。


Struktura psychiky.

Topografický model psychiky.

Lidská psychika dle Freuda sestává ze tří vrstev:

Strukturální model psychiky.

Freud vymezuje tři poměrně nezávislé složky (id, ego a superego), které se řídí rozdílnými, navzájem rozpornými principy a cíli:

Obranné mechanismy.

Konflikty.

Id, ego a superego na sebe silově působí pomocí katexe a antikatexe. Katexe je proudění energie z id směrem k objektu uspokojení, jenž může být vnější (např. činnost přinášející uspokojení) nebo vnitřní (např. sebeláska). Ego a superego působí proti této síle antikatexí. Konflikty můžou být následující:

Ego-obranné mechanismy.

Jestliže konflikty id, ega a superega získají na přílišné síle, vyúsťuje tento stav do úzkosti:  Obranné mechanismy představují nevědomou obranu ega před nezvládnutými afekty a pudovými přáními. Člověk jimi získává čas, aby nashromáždil dostatečné množství energie a mohl racionálně čelit věcem takovým, jaké jsou. Problém nastává, pokud jich jedinec užívá příliš často a příliš dlouho, když nahrazují reálné řešení jeho problémů. Problematiku obranných mechanismů rozpracovala Anna Freudová, nejmladší ze čtyř dětí Sigmunda Freuda. Mezi nejčastějšími jsou:

Vývoj osobnosti.

Psychoanalýza obsahuje mnoho teorií vývoje osobnosti rozlišujících vývoj osobnosti do několik obdobích. Tyto teorie často popisují psychopatologii jako nezpracování určitého vývojového období. Obecně nejznámější je původní Freudova původně pudová psychosexuální teorie vývoje. Mezi další patří například Eriksonova psychosociální teorie vývoje, k moderním psychoanalytickým vývojovým teoriím patří např. teorie vývoje Self Daniela Sterna.

Psychosexuální teorie vývoje.

Stadium orální.

Orální stadium je zhruba první rok života. Hlavní zdroj libosti a pudového uspokojení dítěte je stimulace v oblasti úst (orální oblast), např. sáním z prsu při kojení, cucáním palce, strkáním věcí do úst, atd. (fáze orální závislosti), později (fáze orálně agresivní), až se začnou prořezávat zuby, i kousáním. Frustrace, s kterou se jedinec na tomto vývojovém stupni musí vyrovnat, pramení z odstavení dítěte.  Za příznivých podmínek by dítě mělo v této první fázi prožívat bezpečí plynoucí z úzkého vztahu k matce a kontinuitu v uspokojování vlastních biologických potřeb. Míra uspokojování může mít vliv na osobnostní vlastnosti. Optimismus, lehkověrnost a manipulativnost při dobrém uspokojování, pesimismus, podezíravost a závistivost při nedostatečném.  Osoby fixované do orálního stadia (přílišné uspokojování potřeb dítěte) mají tendenci udržet si ústa jako svou primární erotogenní zónu, což se může projevit v sexu, ale i v orientaci na jídlo, kouření, nových poznatcích („hltáme je“), atd. Tyto orální typy (orální charakter) dále chtějí být v přehnané míře zahrnování péčí a pozorností, vyžadují podporu, jsou zaměřeni na přijímání, dávání jim činí problém. Mají většinou srdečný vztah k dětem, přírodě, mateřství a ženám obecně, někdy bývají narcistní, agrese se u nich projevuje pasivně jako manipulace.  Röhr používá pro takové chování termín orální problematika, které se podle něj vyznačuje závistí k jiným, kterým se dostává více pozornosti než orálně fixované osobě. Podle něj kojenec zakouší slast a uspokojení, pokud je krmen a je v tělesném i vřele lidském kontaktu s matkou. Pokud se mu takového kontaktu nedostává, vzniká právě tato „žízeň“ po lásce a náklonnosti.

Stadium anální.

Anální neboli sadisticko-anální stadium zahrnuje zhruba druhý a třetí rok života. Zdroj uspokojení se přesouvá na anus (řitní otvor). Uspokojení dítě získává při zadržování a vypuzování exkrementů. Zdrojem frustrace je odmítnutí exkrementů rodiči (exkrement je dárek dítěte pro rodiče) a výchova k udržování tělesné čistoty.  Při nadměrných požadavcích rodičů na čistotu se může vyvinout nadměrná pořádkumilovnost, šetrnost a tvrdohlavost, při přílišné shovívavosti sklon k nepořádnosti, plýtvání a uvolněnosti.  Anální charakter (přílišné nároky rodičů na čistotu) se vyznačuje spořivostí, hromadění majetku a peněz (peníze = exkrementy) až lakotě, sklony k sběratelství, nutkavou potřebou čistoty (dle Freuda obranný mechanismus reaktivní formace na pudovou zálibu v nečistém – viz obranné mechanismy), svéhlavostí, potřebou kontrolovat druhé, perfekcionismem.

Stadium falické.

Falické neboli časné genitální stadium představuje zhruba čtvrtý rok života. Místo uspokojení se přesouvá na genitální krajinu.  Podle Freuda chlapci hodnotí penis jako cenný majetek, zatímco dívky jim jej závidí. Láska chlapce k matce zahrnuje přání tělesného kontaktu, zvědavost na nahé tělo, nevědomé incestní přání, otec je přitom chápán jako rival (=oidipovský komplex). Za normálních okolností strach z potrestání (kastrační úzkost) vede chlapce k potlačení sexuálních přání vůči matce a k identifikaci s otcem (agresorem), která s sebou přináší i všechny atributy otce – a tedy i jeho moc. Tím je oidipovský komplex rozřešen a chlapec přebírá mužskou roli.  Oidipovský komplex u děvčat (někdy se nazývá Elektřin komplex) Freud příliš nepopisoval, ale předpokládá se, že jde o analogický proces. Absenci penisu dívky dle Freuda vnímají jako defekt, případně si myslí, že již byly kastrované. Mají incestní přání vůči otci a rivala vidí v matce, rozřešení je v identifikaci s matkou.

Stadium latence.

Stadium latence je podle Freuda zhruba od pěti let do začátku dospívání. Je to období relativní stability, emoční a sexuální tužby ustupují do pozadí.

Stadium genitální.

Genitální stadium nastává zhruba od 11 nebo 12 let. Je to navázání na falické stadium, kterým považuje Freud vývoj člověka za více méně dokončený. Nastupuje heterosexuální sexuální chování. Freud spekuloval, že člověk se vyvinul z druhu, u kterého puberta nastávala v 5–6 letech (genitální stadium tedy navazovalo na stadium falické). Stadium latence je tak jen přechodné stadium poskytující dítěti dodatečný čas, aby si osvojilo kulturní normy, poznatky a sociální role.

Současné psychoanalytické směry.

Mezi nejvýznamnější současné psychoanalytické směry patří například : K dalším intenzivně se rozvíjejícím psychoanalytickým konceptům patří např. mentalizace, schopnost reflektovat mentální stavy, a neuropsychoanalytické teorie propojující subjektivní zkušenost, kterou popisuje psychoanalýza, s neurovědami

Kritika psychoanalýzy.

Freudova psychoanalýza je kritizována v oblasti vývoje morálky a hodnot, kdy právě tento vývoj nekončí v dětství (jak předpokládá Freud), ale pokračuje do konce života jedince. Reforma psychoanalýzy zahrnovala ve 40. letech vznik nového sociologického směru s prvky psycho-biologického principu jako jednoho z možných přístupů k osobnosti (představitelé reformovaného psychoanalytického učení jsou Horneyová, Sullivan, Fromm).  Často se udává, že psychoanalytickým teoriím obvykle zcela chybí empirický základ, obvykle jde o výzkumem nikterak nepodložené představy jednotlivých teoretiků. Někteří ji označují za pseudovědu. Existují však empirické výzkumy, které fungování základních psychoanalytických principů potvrzují. Efekt psychoanalýzy a psychoanalytické terapie je u některých diagnóz také poměrně přesvědčivě doložen.  Jednu z nejznámějších kritik psychoanalýzy vznesl filozof Karl Popper, který tvrdí, že psychoanalýzu není možné, na rozdíl od jiných vědeckých odvětví, falzifikovat.  PSYCHOANALÝZA V ČESKÝCH ZEMÍCH

Psychoanalýza je soubor psychologických teorií a psychoterapeutická metoda léčby psychických problémů. Vychází z díla Sigmunda Freuda (1856–1939). Dodnes se však rozvíjí a přichází do kontaktu např. i s kognitivními vědami, neurovědami, sociálním konstruktivismem a fenomenologií. S dalšími příbuznými směry (např. s analytickou psychologií (Jung) a individuální psychologií (Adler)) bývá psychoanalýza zařazována do kategorie psychodynamické psychologie, která za základ lidské psychiky a motivace lidského chování považuje neuvědomované procesy skrytě probíhající v podvědomí, předvědomí či nevědomí. Freudova psychoanalýza přisuzuje hlavní roli pudům, především sexuálnímu pudu, který nazývá libido. Současná severoamerická psychoanalýza se však poměrně často vůči pudům vymezuje a přesouvá důraz na vztah a intersubjektivitu.

精神分析学(英文:Psychoanalysis)或称心理分析学,是于19世纪末期由奥地利帝国神经学家西格蒙德·弗洛伊德的创立的一门学科。当时精神病学普遍受生物学的影响,对于心理现象的构成、发展及治疗,以工业革命时代流行的机械主义的方式进行,弗洛伊德于1885年到巴黎拜著名精神及人脑科学家Charcot为师,并受到Charcot研究歇斯底里的影响,开始了他关于早期或童年创伤经历和情绪病的研究。其首个研究个案是联同Josef Breuer完成,病者化名Anna O的病患记录,他们初期利用催眠和讲谈疗法,心理病患者提供了解心灵困扰的技术,后来鉴于弗洛伊德认为催眠虽然可以发现病患者的过去创伤经历的片断,但却没法为病者带来治疗的方法,弗洛伊德因而开始建立另一套潜意识理论。