Dětství.

Narodil se v roce 1975 v newyorské čtvrti South Jamaica, Queens. Jeho matka (Sabrina Jackson) byla drogovou dealerkou, zavraždili ji, když mu bylo osm let. Se svým otcem se nikdy nesetkal a ani neví, kdo jím je. Po smrti své matky vyrůstal ve sklepě bez oken, v domě svých prarodičů. Od jedenácti let začal boxovat a zhruba od dvanácti prodávat crack, pod přezdívkou „Boo Boo”. V boxu byl tak úspěšný, že se v druhé polovině 80. let 20. století účastnil juniorských olympijských her. Ovšem stejných úspěchů se nedočkal na střední škole. Navštěvoval „Andrew Jackson High School”, z které byl ovšem brzy vyloučen za držení cracku a zbraně, za což byl i uvězněn. V roce 1994 byl dvakrát zatčen a poslán na sedm měsíců do ústavu pro mladistvé delikventy. Po těchto zkušenostech začal používat přezdívku 50 Cent, jako symbol svého přerodu. Tuto přezdívku si zvolil podle brooklynského zloděje Kelvina „50 Cent” Martina.

Hudební kariéra.

Počátky (1998–2001).

50 Cent se poprvé hudební scéně představil v roce 1998, a to díky, tehdy již legendárnímu, Jam Master Jayovi, ze skupiny Run-D.M.C., který ho upsal na svůj label a naučil ho vše okolo psaní textů. Poprvé se objevil na písni skupiny Onyx – „React". O rok později opustil label po nabídce od profesionálního dua producentů "Trackmasters", kteří ho uvedli ke Columbia Records. Při nahrávání alba zvládl vytvořit třicet šest písní během dvou týdnů. Ty nejlepší byly sestaveny na album Power of the Dollar, které mělo vyjít během roku 2000. Ovšem po útoku z dubna 2000, při kterém byl devětkrát postřelen, Columbia Records rozvázala kontrakt a album nikdy nevyšlo. Album obsahovalo singl „How to Rob” (ft. The Madd Rapper), což byl disstrack na padesát osobností tehdejší hudební scény. Druhým singlem byla píseň „Thug Love” (ft. Destiny's Child). Údajným podnětem k útoku na 50 Centa byla kontroverzní píseň „Ghetto Qu’ran”.

Get Rich or Die Tryin‘ (2002–2004).

Po dubnovém útoku se uchýlil do exilu v Kanadě, kde do roku 2002 nahrál okolo 30 písní, které byly určeny pro různé DJ a jejich mixtapy. Jeho manažer a producent Sha Money XL se však rozhodl vydat nejlepší z nich na jednom mixtapu, a tím vznikl "50 Cent Is the Future", první hip-hopový mixtape svého druhu. Poté nahrál kompilační mixtape "Guess Who’s Back", který si v té době poslechl i rapper a producent Eminem. Ten tuto nahrávku přehrál šéfu labelu Aftermath Entertainment Dr. Dremu, který se nakonec rozhodl 50 Centa upsat.  Poté, se záštitou labelů Shady Records, Aftermath Ent. a Interscope Rec. nahrál své nové debutové album. Ještě před vydáním alba se zpropagoval na Eminemově soundtracku k filmu 8. míle a na propagačním LP „24 Shots“. Také vydal dva mixtapy se svou skupinou G-Unit, kterou tím představil svým posluchačům. Jeho studiové debutové album "Get Rich Or Die Tryin'" se stalo obrovským úspěchem. Alba se prodalo 872 000 kopií jen v prvním týdnu v USA, celosvětově se ho nakonec prodalo přes dvanáct milionů. Jen v USA bylo 8x platinové. Vedoucími singly jsou písně „In Da Club“ (1. příčka v žebříčku Billboard Hot 100), „Wanksta“ (13. příčka), „21 Questions“ (ft. Nate Dogg) (1. příčka) a „P.I.M.P.“ (3. příčka). Dalším singlem byla píseň „If I Can't“ (76. příčka).  Během roku 2003 ještě vydal společné album skupiny G-Unit, kterou upsal pod svůj label G-Unit Records, který založil pod Interscope Records. Album neslo název "Beg for Mercy" a prodalo se ho přes 3 miliony kusů.

The Massacre a soundtracky (2005–2006).

Roku 2005 vydal své druhé album "The Massacre", kterého se celosvětově prodalo přes 9 milionů kusů. Alba se v USA prodalo přes milion kusů během prvního týdne, čím se stalo jedním z nejrychleji se prodávaných alb hudební historie. Produkci zajistili Dr. Dre, Eminem, ale i další producenti. Úvodními singly jsou písně „Disco Inferno“ (3. příčka), „Candy Shop“ (ft. Olivia; 1. příčka) a „Just a Lil’ Bit“ (3. příčka). Dalším singlem poté byla bonusová píseň z deluxe verze alba „Outta Control (Remix)“ (ft. Mobb Deep), která se umístila na 6. příčce amerického žebříčku.  Ke konci roku vydal společně s G-Unit a dalšími členy "G-Unit Records" soundtrack ke svému prvnímu filmu "Get Rich or Die Tryin"'. Alba Get Rich or Die Tryin' OST se celosvětově prodalo okolo dvou milionů. Singly z alba jsou písně „Hustler’s Ambitions“ (65. příčka), „Window Shopper“ (20. příčka) a „Best Friend“ (ft. Olivia) (35. příčka). Společně s ním vydal i soundtrack ke své první konzolové hře nazvané "Bulletproof". Tento stejnojmenný soundtrack ovšem příliš komerčních úspěchů nezaznamenal.

Curtis (2007–2008).

V září 2007 vydal své třetí studiové album nazvané "Curtis". Kvůli problémům s datem vydání (album se odkládalo více jak půl roku), obvinil label Interscope ze sabotáže. Navíc rozpoutal sázku s Kanye Westem o to, kdo prodá za první týden více alb. Vyhrál Kanyeho "Graduation". Album "Curtis" představily singly „Straight to the Bank“ (32. příčka), „I Get Money“ (20. příčka), „Ayo Technology“ (ft. Justin Timberlake a Timbaland) (5. příčka) a „I’ll Still Kill“ (ft. Akon) (95. příčka). Album debutovalo na druhé příčce žebříčku prodeje alb v USA, když se ho v první týden prodalo 695 000 kusů. Celkem se ho prodalo okolo tří milionů kopií celosvětově.

Before I Self Destruct (2009–2011).

Album s názvem "Before I Self Destruct" mělo být vydáno ještě před "Curtisem", ale 50 Cent dal přednost konceptu alba, který splňoval spíše "Curtis". A tak album, kvůli dalším odkladům vyšlo až v listopadu 2009, i když mělo původně vyjít v prosinci 2008. "Before I Self Destruct" je atmosférou prequelem alba "Get Rich Or Die Tryin'". Ta se liší od minulých alb svou temnou podobou. Alba se prodalo okolo půl milionu. Ústředními singly jsou písně „Ok, You’re Right“, „Baby By Me“ (ft. Ne-Yo) (28. příčka) a „Do You Think About Me“ (ft. Governor). Celosvětově se ho prodalo okolo milionu kusů.  Na začátku roku 2010 získal prestižní cenu Grammy za spolupráci na Eminemově písni „Crack a Bottle“. V roce 2010 oznámil, že začíná pracovat na novém albu nazvaném "Black Magic", album mělo být v klubovém hudebním stylu Eurodance. Dříve ovšem oznámil, že vydání tohoto alba odkládá a začíná pracovat na hip-hopovém albu s pracovním názvem "The Return of the Heartless Monster".  Také chtěl, po splnění smlouvy u Interscope Records, vydat album "Before I Self Destruct II". Jako promo píseň byla vydána skladba „Outlaw“, která se umístila na 87. příčce žebříčku Billboard Hot 100, ačkoliv nejde o singl.

Street King Immortal a Animal Ambition (2012-dodnes).

Street King Immortal (I. část).

Pro nové album přislíbil beaty od Dr. Dreho. Původně mělo být album vydáno v listopadu 2011, poté v prosinci, poté byl termín vydání stanoven na 2. července 2012. V červnu 2012 bylo oznámeno, že album ponese název "5 (Murder by Numbers)" a bude vydáno 3. července 2012, a to údajně i bez reklamní podpory labelu Interscope Records. Nakonec však album "5 (Murder by Numbers)" dal zdarma ke stažení, a tím nešlo o běžné album. Ve stejný den oznámil, že oficiální páté studiové album ponese název "Street King Immortal". původní datum vydání bylo 13. listopadu 2012.  První promo singl z alba nesl název „New Day“ (ft. Dr. Dre a Alicia Keys), produkci původně zajistil Swizz Beatz pro Aliciu Keys, ale konečný beat dotvořili Dr. Dre a Eminem, a byl zveřejněn 28. července 2012. Singl debutoval na 79. příčce US žebříčku Billboard Hot 100. Druhý singl byl píseň „My Life“ (ft. Eminem a Adam Levine), který debutoval na 27. příčce. Album poté mělo být vydáno 26. února 2013, ale nakonec bylo odloženo na neurčitý termín na jaře roku 2013. Ale ani ten nebyl dodržen. Z alba dále byly zveřejněny písně „Major Distribution“ (ft. Snoop Dogg a Young Jeezy) a „We Up“ (ft. Kendrick Lamar). V současnosti je vydání alba plánováno na konec roku 2014.

Animal Ambition.

V prosinci 2013 oznámil, že pracuje na novém hudebním projektu s názvem "Animal Ambition", v té době se mluvilo pouze o mixtape či o street albu. Avšak nakonci února 2014 oznámil, že se vykoupil ze smlouvy se společnostmi Shady / Aftermath / Interscope, se kterými měl kontrakt ještě na jedno album. Současně podepsal novou spolupráci s vydavateli Caroline Records, Capitol Records a Universal Music Group. Téhož dne oznámil, že jeho novým albem bude právě "Animal Ambition", s plánovaným datem vydání 3. června 2014. Jedná se o konceptuální album s tématem prosperity. Od 18. 3. 2014 byla každý týden z alba zveřejněna nová píseň. Prvním singlem byla zvolena píseň „Don't Worry Bout It“ (ft. Yo Gotti). Žádný z celkově deseti singlů se nedostal do hitparády Billboard Hot 100. Album bylo skutečně vydáno 3. června 2014 pod vydavatelstvími G-Unit Records, Caroline Records a Capitol Records. V USA se umístilo na 4. příčce v žebříčku Billboard 200 s 46 728 prodanými kusy v první týden prodeje.

Street King Immortal (II. část).

Po vydání alba "Animal Ambition" v červnu 2014 se chystal vydat na turné, a poté chtěl ke konci roku 2014 vydat i dlouho připravované album "Street King Immortal", o kterém prohlásil, že půjde o více osobní album. V červnu 2014 však dal zpět dohromady svou skupinu G-Unit a začal nahrávat písně s ní. Také původně plánoval společné album, které mělo být vydáno na podzim 2014.  V červnu také ohlásil, že jeho další sólové album "Street King Immortal", které mělo být původně vydáno již v roce 2012, bude vydáno 16. září 2014. Plánované společné album G-Unit nakonec bylo rozděleno do dvou EP. V srpnu 2014 se skupinou G-Unit vydali nezávislé EP s názvem "The Beauty of Independence". EP obsahovalo šest nových písní. Druhá část, EP s názvem "The Beast is G-Unit", měla být původně vydána v říjnu 2014, poté v listopadu a v prosinci, ale nakonec bylo zvoleno až datum 3. března 2015.  Na začátku září oznámil, že odkládá vydání alba "Street King Immortal", důvodem mělo být soustředění se na tvorbu s G-Unit. Nový termín vydání tak je až pro rok 2015. V květnu vydal singl „Get Low“ (ft. 2 Chainz a Jeremih), píseň se v hitparádách neumístila. V červnu 2015 oznámil, že album "Street King Immortal" vydá v září 2015. Avšak ani toto datum nedodržel a místo toho v listopadu vydal mixtape "The Kanan Tape".

Filmová kariéra.

Herectví.

I když se poprvé začal objevovat na televizních obrazovkách v různých dokumentech, svou skutečnou hereckou kariéru započal roku 2005. Pro začátek namluvil sám sebe v populárním seriálu Simpsonovi. Poté debutoval v celovečerním snímku Johna Sheridana nazvaném "Get Rich or Die Tryin’" ("Zbohatni nebo chcípni"), který vypráví o jeho vlastním životě. O rok později přijal roli v poválečném dramatu Home of the Brave ("Země zatracených"), ve kterém hraje vojáka, který se vrátil z války v Iráku a nedokáže se vyrovnat s tím, co zažil. Roku 2008 přijal vedlejší roli v thrilleru "Righteous Kill" ("Oprávněná vražda"), kde si zahrál majitele hudebního klubu s kriminální minulostí.  Roku 2009 spoluzaložil filmovou produkční společnost Cheetah Vision Films, pod kterou od roku 2010 natáčel okolo pěti filmů ročně. Hrál v jednom díle seriálu "Entourage" ("Vincentův svět"), ve filmu "Streets of Blood" ("Krvavé ulice"), který byl o policejní práci v New Orleans po hurikánu Katrina, a také ve filmu britské produkce "Dead Man Running". Jeho největší filmovou zkušeností roku 2009 ovšem byl jeho režisérský a scenáristický debut ve filmu "Before I Self Destruct", ve kterém i hrál. Film vyšel jako bonus ke stejnojmennému CD.  V roce 2010 přišly do kin nebo rovnou vyšly na DVD filmy "Morning Glory", "Twelve" a "Caught in the Crossfire". S vlastní produkční společností natočil snímek "The Gun". Roku 2012 hrál ve filmech "All Things Fall Apart", "Freelancers" a "Fire with Fire". Jeho častým hereckým kolegou je Val Kilmer. V roce 2013 hrál ve snímcích "Plán útěku", "Zmrzlá zem" a "Frajeři ve Vegas". V roce 2015 ve filmech "Špión" a "Bojovník". V roce 2018 hrál ve filmech "Dokonalá loupež" a "Plán útěku 2". V roce 2019 si zopakoval roli hackera Hushe ve snímku "Plán útěku 3".  Mezi lety 2014 a 2018 hrál v úspěšném seriálu stanice Starz s názvem "Power". Seriál, který na obrazovkách vydržel šest sérií, také produkoval skrze svou společnost G-Unit Films and Television Inc. V roce 2017 mu stanice BET odvysílala vlastní talk show "50 Central". Měla jen jednu řadu. V roce 2018 produkoval nový seriál "The Oath". Ten byl obnoven i pro druhou sérii. V roce 2020 měla premiéru první řada seriálu "For Life", u kterého 50 Cent figuroval jako výkonný producent.  V lednu 2020 obdržel svou vlastní hvězdu na hollywoodském chodníku slávy.

Režie.

Po svém debutu s filmem "Before I Self Destruct" se začal věnovat i režii videoklipů. Nejdříve představil dva „minifilmy“ k písním z alba "Before I Self Destruct". V roce 2010 režíroval hudební klipy k mixtapovým písním členů G-Unit – Tony Yaya a Lloyda Bankse. Další videoklip natočil v roce 2014.

Scenárista.

Scenáristický debut si odbyl v roce 2009 scénářem k filmu "Before I Self Destruct". Roku 2010 napsal příběh k filmu "The Gun" a scénář k filmu "Things Fall Apart".

Spory (Beef).

Počátky („How to Rob“, Ja Rule a Murder Inc.).

V roce 1999, vydal píseň „How to Rob“, ve které dissoval na padesát osobností, např.: rappery, zpěváky a umělce jako jsou: Jay-Z, Busta Rhymes, Timbaland, Will Smith, Bobby Brown, Whitney Houston, Mariah Carey, Puff Daddy, Missy Elliott, DMX, R. Kelly, Mike Tyson nebo Wu-tang Clan.  Nejstarším sporem je rozepře s rapperem, který si říká Ja Rule. Spor se táhne již z dob, kdy 50 Cent nebyl příliš známý. Ja Rule obvinil 50 Centa z krádeže šperků, to vyústilo v pobodání 50 Centa. Již na albu Power of the Dollar je disstrack „Life’s on the Line“. Na soundtracku „8. Mile“ i albu Get Rich Or Die Tryin' jsou poté disstracky „Wanksta“ a „Back Down“. Album The Massacre obsahuje diss „Piggy Bank“ a album Get Rich or Die Tryin' OST zase diss „Window Shopper“.  O trochu kratším je spor s hudební společností Murder Inc.. Společnost vede Irv Gotti, u kterého se prokázaly spojitosti s podsvětím. Na labelu byl upsán i Ja Rule. 50 Cent měl ovšem problém s přítelem Irva Gottiho – Kennethem „Supreme“ McGriffem, drogovým bossem. Toho si podal v písni „Ghetto Qu’ran“ a podle mnohých právě tato píseň vedla k postřelení 50 Centa v roce 2000. V roce 2011 Ja Rule potvrdil, že byl beef urovnán a tím ukončen.

Newyorský beef (Fat Joe, Nas, Diddy, D-Block a Dipset).

Fat Joe si vysloužil nenávist 50 Centa účastí na písni Ja Rula „New York“. Proto ho zahrnul do svého dissu „Piggy Bank“. V roce 2008 50 Cent spolu s G-Unit vydal mixtape plný disstracků nazvaný „Elephant In the Sand“. Spor byl urovnán v říjnu 2012, kdy společně vystoupili pro uctění vzpomínky, jejich předčasně zemřelého společného promotéra Chrise Lightyho.  V roce 2005 vedl spor i s rappery Nasem a Diddym. Ovšem tyto spory brzy vyprchaly. Nas se 50 Centovi znelíbil kvůli jeho sympatiím k vyhozenému Gameovi a Diddy kvůli nejasnostem v kontraktu rappera Mase, který se začal spojovat s G-Unit Records. Na každého 50 vydal jen jeden diss. Nase zahrnul do dissu „Piggy Bank“ a Diddyho pomluvil v dissu „Hip Hop“.  Jadakisse a jeho skupinu D-Block 50 Cent zavrhl ve svém newyorském dissu „Piggy Bank“. Jadakiss pobouřil 50 Centa, když přijal, stejně jako Fat Joe, spolupráci na tracku Ja Rula „New York“. Jadakiss a D-Block prakticky fungovali jako protiváha k 50 Centovi a G-Unit. Nesmyslný spor byl v roce 2009 ukončen, kdy se stali 50 Cent s Jadakissem přáteli a společně vystupovali na prvním ročníku festivalu ThisIs50.  V roce 2007 vypukl spor se zakladatelem skupiny The Diplomats – Cam'ronem. 50 Cent vydal disstrack „Funeral Music“ a dále ho dissoval na písni rappera Young Bucka „Hold On“. Ještě během roku 2007 ukončil beef se zbývajícími členy The Diplomats. V roce 2009 ukončil spor i s Cam'ronem. Členové skupiny The Diplomats Jim Jones a Juelz Santana také vystoupili na festivalu ThisIs50.

Jižanský beef (Lil Wayne, DJ Khaled, Rick Ross a Triple C's).

Rok 2007 přinesl také spor s rapperem Lil Waynem, kterému 50 věnoval píseň „Part Time Lover”. O rok později Wayne odpověděl v písni „Louisianimal“. Po dalším roce 50 vydal disstrack „Play This on the Radio“. Také Wayne zmínil v písni „Officer Ricky Go Ahead (Try Me)“. Tento diss obsahoval řádky i na DJ Khaleda. Na Khaleda natočil i kontroverzní video „A Psychic Told Me“, které ovšem brzy vymazal z internetu. Nepřímo v něm vyhrožoval zabitím Khaledovy matky.  Rapper Rick Ross nahrál na 50 Centa diss „Mafia Music“ za to, že se na něj křivě podíval. 50 odpověděl dissem „Officer Ricky Go Ahead (Try Me)“, v kterém odhalil Rossovu minulost u policie. Následoval diss „Tia Told Me“, v kterém se svěřuje, co mu prozradila jedna z matek Rossových dětí Tia Kemp. Na ThisIs50.com zveřejňuje posměšnou sérii videí „Saturday Cartoon“, v které si dělá legraci z Ricky Rosse, dále sérii „Pimpin' Curly“, která zesměšňuje dvojici Pimpin Ken a Foxy Brown, která kritizovala 50 Centa kvůli písni „Officer Ricky“. S G-Unit nahrává diss „I’ll be the Shooter“, na který natočí i klip. Ross odpoví dissy „Valley of the Death“, „In Cold Blood“, „Push 'Em Over The Edge“, „Don't Count The Boss Out“ a „Mafia Music“ (remix) (ft. Game, Ja Rule a Fat Joe). Poté, co 50 Cent zesměšní prodeje Rossovi skupiny Triple C’s (12 000 kusů v prvním týdnu), ho začínají dissovat i nepříliš známí členové této skupina, na ně 50 Cent doposud nezareagoval.  K beefu s Rossem se vyjádřil i 50ho bratranec Two Five, který na Rosse nahrál disstrack „The Hustle“, dále Lloyd Banks s dissem „Officer Down“, Tony Yayo s písní „Somebody Snitch“, Mazzaradi Fox s písní „Deep Cover“, Game, který Rossovi jasně vzkázal, že pokud se neobrátí s žádostí o pomoc na něj tak ho 50 Cent bezmilosti zničí a rapper Maino, který prohlásil, že se mu na Rossovi nelíbí že všem lhal. Nejnověji se do beefu přimotal i pornoherec Brian Pumper, který narapoval diss právě na Rick Rosse.

Beef s bývalými členy G-Unit (Game a Young Buck).

Roku 2005 byl Game vyhozen z Unit. 50 Cent ho ještě téhož roku stihl zesměšnit na konci klipu k dissu „Piggy Bank”. Také v Deluxe vydání alba "The Massacre" nahradil remix Gameovi písně „Hate it or Love it“ remixem k písni „Outta Control“ (ft. Mobb Deep). Game sice započal s kampaní nazvanou G-Unot, ale 50 Cent brzy odkoupil práva na tuto „značku“ a tak ji dále Game nemohl používat. Naopak G-Unit začala používat slogan „Game Over“. Spor s Gamem je nejplodnější na disstracky. Nejnovějším je „So Disrespectful“ na albu Before I Self Destruct. V roce 2009 Game oficiálně ukončil beef s 50 Centem, doposud se však 50 Cent k tomuto vývoji nevyjádřil.  Ve smutnou situaci vyústil spor s dlouholetým členem G-Unit, Young Buckem, 50 Cent zveřejnil roku 2008 záznam hovoru, ve kterém se Buck omlouvá 50 Centovi a prosí ho, aby ho vzal zpět do Unit. Young Buck okamžitě reaguje zraňujícím disstrackem „Taped Conversation“ a později „Terminate on Sight“, „Laugh Now Cry Later“ „My Whole Life“ a „I'm Out Here“, 50 Cent prohlásil, že Buck může zůstat u G-Unit Rec., ale to Buck rezolutně odmítl a začal se spojovat s Gamem. Jenže 50 Cent tvrdí, že Buck je stále oficiálně upsán. I jemu patřil diss na albu "Before I Self Destruct" „So Disrespectful“.  Roku 2014 Young Buck spolu s ostatními členy vydali nové nahrávky jako celek G-Unit, tím je beef uzavřen.

Diskografie.

"Vlastní článek:" Diskografie 50 Centa

Hudební videa.

"Vlastní článek:" Seznam hudebních klipů 50 Centa

Filmografie.

"Vlastní článek:" Filmografie 50 Centa

Ocenění.

50 Cent vyhrál již 60 cen a byl 83x nominován.  Vlastní článek: Seznam 50 Centových ocenění

Curtis James Jackson (* 6. července 1975, Queens, New York), známý spíše pod pseudonymem 50 Cent, je americký gangsta rapper, který se proslavil alby "Get Rich Or Die Tryin'" a "The Massacre". Celosvětově prodal dohromady 21 milionů nosičů jen těchto multiplatinových alb a celkem přes 30 milionů svých nahrávek, čím se řadí mezi nejúspěšnější rappery všech dob. Roku 2010 získal svou první cenu Grammy. Jako první umělec vydal samostatný mixtape, a to "50 Cent Is the Future" (2002). Také jako první vydal bonusové DVD s hudebními videoklipy ke všem písním z alba ("The Massacre", 2005).

英语:50 Cent(1975年-7月6日),本名柯蒂斯·詹姆斯·杰克逊三世(英语:Curtis James Jackson III),美国说唱歌手。他借由2003年专辑《Get Rich or Die Tryin'》(至死求富)和2005年专辑《The Massacre》(大屠杀)而扬名。两张专辑都获得了双白金销售认证,总计售出超过2100万份拷贝。


Literární dílo.

Sekvence pochází ze 13. století a bývala připisována papeži Inocenci III., který zemřel v roce 1216. Pravděpodobně ji však napsal Jacopone da Todi (1230–1306), nejprve právník, básník a posléze mnich řádu sv. Františka. I tento názor však bývá v literatuře zpochybňován s tím, že ne zcela průkaznou informaci o Todiho autorství měl jako první přinést teprve irský františkán Lukáš Wadding v díle "Scriptores Ordinis Minorum" z roku 1650 a starší pisatelé prý autora skladby neznali. Byla vyslovena též možnost, že autorem hymnu by mohl být Svatý Bonaventura.  V roce 1727 byla katolickou církví báseň oficiálně zařazena jako sekvence při mši na svátek Panny Marie sedmibolestné (15. září).  Jímavá slova vyjadřující bolest matky nad ztrátou syna se stala inspirací pro umělecké vyjádření všech žánrů v celém průběhu historie od 13. století do současné doby.

Hudební zpracování textu.

Hans van der Velden, který se dlouhodobě zabýval historií sekvence, nashromáždil do roku 2007 sbírku 216 nahrávek hudebního zpracování této básně od různých autorů. Skladatelů, kteří zhudebnili tento text, je do dneška (2007) více než 600. Mezi nejznámější patří Orlando di Lasso (1532–1594), Palestrina (1526–1594), Giovanni Battista Pergolesi (1710–1736), Joseph Haydn (1732–1809), Gioachino Rossini (1792–1868), Franz Schubert (1797–1828), Giuseppe Verdi (1813–1901), Antonín Dvořák (1841–1904) a ze současných autorů např. Krzysztof Penderecki (*1933) nebo Karl Jenkins (skladba z roku 2008).  Jakub Jan Ryba (1765–1815), autor České mše vánoční, zhudebnil tuto sekvenci jednou na latinský text a dokonce dvakrát na český text. Druhá česká verze vznikla v roce 1790, je jedním z prvních větších Rybových děl a uvádí se pod názvem Stabat Mater aneb Stála Matka litující.  Pendantem k této básni je hymnus, patrně téhož autora, Stabat Mater speciosa (Stála matka radostná) vyjadřující radost matky nad narozením syna. I tato báseň byla mnohokrát zhudebněna, i když podstatně méně často.

Stabat Mater, či Stabat Mater dolorosa (latinsky "Stála Matka bolestná") je první verš ze středověkého církevního hymnu "Stabat Mater", líčícího bolest Panny Marie pod Kristovým křížem. Některými křesťany je považována za jednu ze sedmi největších latinských hudebních sekvencí všech dob. Je založena na proroctví Simeona, podle kterého meč probodne Srdce Matky Ježíše Krista (Lk 2:35).

《圣母悼歌》(拉丁文:Stabat Mater Dolorosa,或简写为 Stabat Mater),是13世纪天主教会称颂马利亚 (耶稣的母亲)的一首歌,其作者有几种不同说法,包括圣法兰西斯教团的雅各布内·达·托迪及教宗依诺增爵三世。该歌内容与痛苦圣母有关。


Dějiny.

Sporé zbytky stezek a další nálezy napovídají, že ostrov znali a navštěvovali Polynésané. V době, kdy o něm přinesly zprávy první velrybářské lodě, byl však neobydlený.  Nejstarší doloženou zmínku o ostrově přinesl v roce 1822 kapitán velrybářské lodi "Oeno", George B. Worth, po němž se ostrov někdy pojmenovával. Později zde zastavovaly další lodě, některé tu také ztroskotaly. Naposledy byl ostrov „objeven“ 9. září 1842 lodí "Isabella" z New Bedfordu, jejíž kapitán George E. Netcher prý dal ostrovu jméno po svém plavčíkovi, který ho první spatřil: Howlandův.  Spojené státy se přihlásily k vlastnictví ostrova v roce 1857 na základě Guano Islands Actu přijatého 1856. Jeho zásoby guana dolovaly americké a britské firmy ve druhé polovině 19. století. V roce 1935 došlo ke krátkému pokusu o kolonizaci Howlandova ostrova. Začal rotující posádkou čtyř studentů a absolventů Chlapecké školy Kamehameha, vojenské školy v havajském Honolulu. Přestože zájemci se hlásili na vědeckou expedici a předpokládali, že stráví tříměsíční práci sbíráním biologických vzorků, jakmile byli na moři, bylo jim řečeno, že „Vaše jména vstoupí do historie.„ a že z ostrovů se stanou „známé letecké základny na trase spojující Austrálii s Kalifornií.“ Nedaleko západní pláže byla založena osada Itascatown, sestávající z půl tuctu malých dřevěných staveb a stanů, pojmenovaná po lodi americké pobřežní stráže, která osadníky přivezla a posléze jim poskytovala spojení se světem. Nezkušení kolonisté dostali velké zásoby konzervovaných potravin, vody a dalšího materiálu včetně benzínové ledničky, vysílačky, zdravotnického materiálu a (typické pro tuto dobu) značného množství cigaret. Jídelníček si zpestřovali rybařením. Většinu jejich práce představovalo pravidelné pozorování počasí a postupné vytváření základní infrastruktury na ostrově, včetně čištění přistávací plochy pro letadla. Podobné projekty běžely i na nedalekém Bakerově ostrově, Jarvisově ostrově a dvou dalších ostrovech.  V souladu s jeho předpokládanou rolí letecké základny měl být Howlandův ostrov zastávkou na doplnění paliva pro americkou pilotku Amelii Earhart a jejího navigátora Freda Noonana na jejich letu kolem světa v roce 1937. Letadlo se vydalo na cestu z Lae na Nové Guineji a jeho rádiové vysílání bylo zachyceno na Howlandově ostrově, když se k němu letadlo přiblížilo, nicméně ho už nikdo nikdy nespatřil.  Po americkém vstupu do druhé světové války zaútočilo 8. ledna 1941 na ostrov 14 japonských bombardérů. Útok nepřežili dva z kamehamežských osadníků (Richard „Dicky“ Kanani Whaley and Joseph Kealoha Keli'hananui). O dva dny později japonská ponorka srovnala se zemí to, co z osady zbylo. Dva přeživší osadníci byli evakuováni 31. ledna 1942 americkým torpédoborcem. Koncem roku 1943 ostrov obsadil prapor amerického námořnictva.  Po válce zůstal ostrov neobydlený. Přemnožily se na něm divoké kočky, potomci zvířat přivezených osadníky. Kočky byly postupně odstraněny v 80. letech 20. století a z ostrova s okolím se stala přírodní rezervace. Vstup na něj je dovolen jen na zvláštní povolení amerického úřadu pro ryby a zvěř, které se obvykle vydává jen vědcům a výzkumníkům, občas ale také majitelům amatérských radiostanic. Narůstajícím problémem jsou však nepovolené návštěvy komerčních rybářských lodí a vrtulníků.

Geografie.

Ostrov leží v severním Pacifiku, má plochu pouhých 1,84 km2 (455 akrů) a 6,4 km pobřeží. Tvar ostrova je protažený v severojižním směru. Podnebí je rovníkové, s málo srážkami a pálícím sluncem. Teploty jsou trochu zmírňovány konstantním východním větrem. Povrch je nízký a písečný: korálový ostrov obklopený úzkým zřaseným útesem s mírně zvednutou centrální částí. Nejvyšší bod leží asi 6 metrů nad hladinou moře.  Nejsou zde přírodní zdroje pitné vody. Přírodu ostrova tvoří roztroušené trávy a plazivé keře. V roce 1942 očití svědkové popisovali „nízký háj uschlých a trouchnivějících stromů kou“ na malém návrší uprostřed ostrova, ale o 58 let později (2000) člen vědecké výpravy hlásil „pustou pláň korálového písku, bez jediného stromu“ a několik stop po troskách budov. Howland je především hnízdiště pro ptáky a mořské živočišstvo.  Spojené státy si nárokují exkluzivní ekonomickou zónu 200 námořních mil (370 km) a teritoriální vody 12 námořních mil (22 km).

Doprava.

Ostrov nemá přístavy. Lodě musí kotvit před korálovými útesy, na břeh se lze dopravit pomocí člunů, které mohou přistávat uprostřed západní pláže.  Plánované letiště na ostrově se jmenovalo "Kamakaiwi Field" po Jamesi Kamakaiwim, mladém Havajci, který sem přijel s první čtyřčlennou skupinou osadníků, posléze se stal vedoucím skupiny a strávil zde celkem 3 roky. Letiště sestávalo ze tří nezpevněných přistávacích drah postavených v roce 1937 kvůli modernímu letadlu Lockheed Amelie Earhart. Letiště nebylo nikdy použito, během války bylo několikrát poškozeno a nakonec zcela zmizelo. Ironií osudu tak na ostrově, jehož kolonizace byla motivována vybudováním důležité letecké základny, nakonec nepřistálo jediné letadlo a navíc je ostrov široké veřejnosti znám především díky letadlu, jehož cesta na ostrov skončila tragédií.  Na ostrově je také denní maják, pojmenovaný "Earhart Light" po zmizelé pilotce. Denní maják je stavba ve tvaru majáku, pomalovaná bílými pruhy, která sice nesvítí jako maják, ale má být alespoň za dne vidět ze vzdálenosti několika mil. Nachází se v místě bývalého Itascatownu. Za války byl poničen, později byl opraven, ale v roce 2000 se údajně nacházel v rozkladu a nebyl nově natřen už celá desetiletí.

Howlandův ostrov (anglicky "Howland Island") je neobydlený atol nedaleko rovníku uprostřed Tichého oceánu, asi 3100 km jihozápadně od Honolulu. Leží na zhruba v polovině cesty z Austrálie na Havaj. Jeho nejbližším sousedem je Bakerův ostrov, který leží asi 70 km na jih. Relativně nedaleko (několik set kilometrů na jihovýchod, jih a jihozápad) se také nachází souostroví Kiribati.

豪兰岛(英语:Howland Island,)是一个无人居住的珊瑚礁,位于赤道之上(准确位置:北纬0°48′,西经176°38′)的中太平洋区域,大约距离美国夏威夷檀香山市3,100公里(1,675海里),刚刚好位于夏威夷与澳大利亚之间。


Rodina iPod.

První verze iPodu byla na trh uvedena 23. října 2001 s pevným diskem o kapacitě 5 GB. Od té doby se přehrávače z rodiny iPod staly nejlépe prodávanými MP3 přehrávači s tržním podílem 63 % (v USA). V období říjen 2001 až duben 2007 se prodalo celkem 100 milionů přehrávačů iPod.  V roce 2008 tvoří paletu produktů iPod Classic s pevným diskem, iPod Touch s dotykovým displejem, iPod nano schopný přehrávat i videa a iPod shuffle, který nemá displej. Někdejší modely iPod Mini a iPod Photo byly znovu integrovány do řady iPod Classic. Model iPod Classic ukládá média na interní pevný disk, zatímco všechny ostatní modely mají flash paměť kvůli menším rozměrům. Stejně jako mnoho dalších přehrávačů mohou být i iPody (kromě iPod Touch) užity jako externí paměťová média.  Fascinujícím efektem velké popularity iPodů je tzv. „ekosystém iPod“ – v současné době se výrobou doplňků pro iPod zabývají stovky společností a nabízejí nepřeberné množství příslušenství, jak veskrze praktického, tak mírně až zcela nesmyslného (například držák toaletního papíru s dokovací stanicí pro iPod).

iTunes.

Obsah iPodu nelze kopírovat klasickým systémem složek a mp3 souborů, místo toho je jeho obsah spravován programem iTunes, který hudbu řadí pouze na základě ID3 tagů.  V roce 2003 byl navíc spuštěn iTunes Music Store, dnes iTunes Store, který je v současné době nejúspěšnější systém pro on-line prodej hudby. Skrze něj bylo již prodáno více než 2 miliardy písniček. Obchod je dostupný v USA, většině zemí EU a řadě dalších (celkem 21 v září 2006). Prodej hudby byl také rozšířen o video - seriály, videoklipy, krátké filmy apod. V září 2006 přibyly hry a celovečerní filmy. ITunes v ČR je spuštěno od roku 2011. Jednotlivé písničky stojí nejvíce 0,99 USD, na celá alba jsou slevy.

Podcasting.

iPod obohatil internet o tzv. podcasting - zkombinování klasického rádia, MP3 a RSS, kdy se v pravidelných intervalech stahují MP3 soubory, které si člověk může nahrát na iPod a v libovolném pořadí přehrávat.

Současná nabídka.

Současná nabídka rodiny iPod (k prosinci 2013) zahrnuje:

iPod je multimediální přehrávač firmy Apple. Tento název se užívá pro celou rodinu přenosných MP3 přehrávačů od Apple. Zkráceně se tak také velmi často označuje nejvyspělejší klasický přehrávač, iPod Classic ("iPod 6G"). iPody mají jednoduché uživatelské rozhraní, které se ovládá pomocí dotykového kolečka (tzv. "click wheel"). Výjimkou je model iPod Touch a poslední dvě generace iPod Nano, které se ovládají pomocí dotykového displeje.

英语:iPod是一款苹果公司设计和销售的便携式多功能数码多媒体播放器。iPod系列中的产品都提供设计简单易用的用户界面,除iPod touch与第六、七代iPod nano、iPod shuffle外皆由一个环形滚轮—iPod Click Wheel操作。在早期,大多数iPod产品使用内置的硬盘储存媒介,而iPod nano、iPod shuffle及iPod touch则早已采用闪存。iPod也可以作为电脑的外置数据储存设备使用。


Historie.

Athletic Club de Madrid.

Tým původně založili 26. dubna 1903 jako Athletic Club de Madrid tři baskičtí studenti žijící v Madridu. Viděli v něm jakousi větev týmu Athletic Bilbao. V roce 1904 se připojili k odpadlým hráčům z týmu Real Madrid. Začali hrát v barvách jako Athletic Bilbao, tedy v modré a bílé, ale od roku 1911 hrají ve svých současných barvách. Důvod této změny není znám s naprostou jistotou. V roce 1919 společnost Compañía Urbanizadora Metropolitana, která budovala podzemní komunikační systém v Madridu, získala půdu poblíž univerzity. Jako součást projektu zde byl vybudován sportovní stadión pojmenovaný Estadio Metropolitano de Madrid s kapacitou 35 800 diváků. Od roku 1923 jej měl pronajmutý právě klub Atlético de Madrid (tehdy ještě Athletic Club de Madrid) až do roku 1966, kdy se tým přestěhoval do svého současného působiště, tehdy nově vybudovaného stadiónu Estadio Vicente Calderón. Po přestěhování týmu byl Estadio Metropolitano de Madrid zdemolován a nahrazen budovami, které patří univerzitě.  Roku 1921 se Athletic Madrid stal nezávislým na Athleticu Bilbao a od roku 1923 se usadil na svém prvním stadiónu. Ve 20. letech zvítězil třikrát v soutěži "Campeonato del Centro", v letech 1921 a 1926 skončil na druhém místě v poháru Copa del Rey. Na základě těchto výsledků došlo roku 1928 k pozvání klubu do soutěže "Primera División" La Ligy. Během první sezóny byl manažerem týmu Angličan Fred Pentland, avšak v roce 1930 klub sestoupil do nižší soutěže "Segunda División". V roce 1934 se pod vedením Pentlanda opět vrátil zpátky do nejvyšší soutěže. O dva roky později tým znovu sestoupil poté, co jej v polovině sezóny převzal Josep Samitier. V témž roce však došlo k začátku španělské občanské války v jejímž důsledku byla klubu „udělena milost“ a jeho sestup společně s La Ligou byl pozastaven.

Athletic Aviación de Madrid.

V roce 1939, kdy se La Liga opět rozběhla, se Athletic Madrid sloučil s týmem Aviación Nacional ze Zaragozy, tím vznikl tým Athletic Aviación de Madrid. Aviación Nacional byl původně založen roku 1937 členy španělského letectva. Bylo jim slíbeno účastnické místo v Primera División v sezóně 1939-40, ale španělská fotbalová federace toto zamítla. Klub se tedy sloučil s Athleticem, které během občanské války ztratilo 8 mužů sestavy. Tento celek se nakonec tohoto ročníku nejvyšší soutěže zúčastnil, avšak jen díky tomu, že půda, na níž hrál tým Real Oviedo, byla během konfliktu poškozena. S manažerem Ricardem Zamorou se tým následně stal v roce 1940 poprvé v historii mistrem Španělska, tj. vítězem La Ligy, následujícího roku jej obhájil.  V roce 1941 diktátor Francisco Franco zakázal týmům používat ve svých názvech cizojazyčná slova a jména. Tým se tedy přejmenoval na Atlético Aviación de Madrid. V roce 1947 se tým rozhodl ze svého jména odstranit vojenskou příslušnost a přejmenoval se na svůj současný název Club Atlético de Madrid. V témž roce se mu podařilo zvítězit na stadionu Metropolitano nad Realem Madrid 5:0, což je dosud nejvyšší vítězství týmu nad svým městským rivalem.

Zlatá éra.

V letech 1950 a 1951 pod vedením manažera Helenia Herrery a s pomocí Larbi Benbareka, marockého fotbalisty a jedné z prvních afrických hvězd, získal Atlético Madrid další dva tituly mistra Španělska. S odchodem Herrery v roce 1953 však tým začal sklouzávat za Real Madrid a FC Barcelonu, po zbytek 50. let naň zbyly bitvy o třetí tým země s Atléticem Bilbao. V závěru 50. a během 60. a 70. let Atlético de Madrid bojoval s Barcelonou o pozici druhého nejlepšího týmu země. V sezóně 1957/58 obsadil post manažera čechoslovák Ferdinand Daučík (též Fernando Daucik) a dovedl tým až na druhé místo La Ligy. Tímto výsledkem se kvalifikoval do příštího ročníku PMEZ. Veden brazilskými útočníky Vavou a Enrique Collarem dosáhl klub semifinále poté, co porazil týmy Drumcondra FC, CSKA Sofia a FC Schalke 04. V semifinále však narazil na svého úhlavního rivala – Real Madrid. V prvním utkání zvítězil Real 2:1 na domácím hřišti, v druhém však na stadionu Metropolitano zvítězil Atlético 1:0. Rozhodující třetí duel se hrál na neutrální půdě v Zaragoze, vítězství a postup nakonec slavil konkurenční Real, který zde vyhrál 2:1.  Atlético nakonec Realu připravilo pomstu, pod vedením manažera José Villalongy, bývalého kouče městského rivala, porazili bílý balet ve dvou po sobě následujících finálích španělského poháru Copa del Rey v letech 1960 a 1961. Roku 1962 zvítězil v Poháru vítězů pohárů, když porazil v opakovaném finále Fiorentinu 3:0. O rok později došel opět do finále této soutěže, tentokrát však podlehl Tottenhamu Hotspur 5:1. Atlético táhl v této době Enrique Collar, který se stal vlivným hráčem, společně se záložníky Miguelem Jonesem a Adelardem. Toto nejlepší období v historii klubu se však shoduje s obdobím, kdy v letech 1961–1980 kraloval La Lize právě jiný madridský tým – Real Madrid.

Finále PMEZ.

Významní a důležití hráči hrávali za Atlético v této éře. Jednalo se zejména o veterána Adelarda a pravdielné skorující Luise Aragonése, Javiera Iruretu a José Eulogio Gárateho. Poslední jmenovaný získal třikrát za sebou v letech 1969–1971 Trofeo Pichichi. Tým mimo jiné angažoval také několik známých argentinských hráčů – Rubéna Ayalu, Panadera Díaze a Ramóna "Cacha" Herediu, mimo to také trenéra Juana Carlose Lorenza, taktéž Argentince. Lorenzo věřil v disciplínu, obezřetnost a narušení soupeřovy hry. I přes jistou kontroverznost jeho metody slavily úspěch a po vítězství v La Lize roku 1973, o rok později došel do finále Poháru mistrů evropských zemí (PMEZ). Na cestě do něj vyřadil Galatasaray Istanbul, Dinamo Bukurešť, Crvenou zvezdu Bělehrad a Celtic Glasgow. Ve finále však narazil na silný Bayern Mnichov. Finálový duel skončil remízou 1:1, v odvetě však již kraloval německý velkoklub a zvítězil 4:0.

Éra Luise Aragonése.

Krátce po porážce ve finále PMEZ angažovalo Atlético jako trenéra svoji bývalou hvězdu Luise Aragonése. Ten vedl tým v několika obdobích, konkrétně v letech 1974−1980, 1982−1987, 1991−1993 a 2002−2003. Jeho první úspěch přišel velmi brzy. Bayern Mnichov jako vítěz PMEZ odmítl účast na Interkontinentálním poháru, a tak jej jako druhý tým nahradilo právě Atlético. V tomto poháru porazilo celkově ve dvou zápasech (první 0:1, druhý 2:0) argentinský tým CA Independiente. Aragonés také tým dovedl k vítězství v Copa del Rey v roce 1976 a v La Lize v roce 1977.  Během jeho druhého období trénování dovedl tým na druhé místo v La Lize a vítězství v Copa del Rey. Velmi mu k tomu pomohl mexický kanonýr Hugo Sánchez, který nastřílel v lize 19 branek a obdržel Trofeo Pichichi. Ten stejný také skóroval dvakrát ve finále španělského poháru, ve kterém Atlético porazilo Athletic Bilbao 2:1. Sánchez v týmu strávil jedinou sezónu, poté se odebral přes město do Realu Madrid. I přes tuto ztrátu dovedl Aragonés tým k vítězství ve španělském superpoháru v roce 1985. O rok později dokormidloval tým do finále Poháru vítězů pohárů, kde však podlehl 3:0 Dynamu Kyjev.

Éra Jesúse Gila.

Jesús Gil se stal prezidentem týmu v roce 1987. Atlético tehdy již deset let neslavilo titul La Ligy a zoufale se snažilo o nějaký úspěch. Gil přivedl několik velice drahých hráčů, např. Paula Futreho. Avšak titul zůstáuval stále nedotknutelný. Gil v následujících letech najal a propustil hodně manažerů, např. Césara Luise Menottiho, Rona Atkinsona, Javiera Clementa a vracejícího se Luise Aragonése v honbě za úspěchem. Až v roce 1996, kdy byl manažerem Radomir Antić, se sestavou obsahující jména jako José Luis Caminero, Luboslav Penev, Diego Simeone, Milinko Pantić, Juan Manuel Lopéz a Kiko, ten vytoužený úspěch přišel. Atlético tehdy vyhrálo jak ligu, tak národní pohár. Ale ani tento výsledek nijak nezměnil Gilovu taktiku, Antić se u týmu udržel ještě následující tři sezóny, poté byl v roce 1998 nahrazen Arrigem Sacchim. Následující rok se nakrátko Antić vrátil, avšak již záhy jej vystřídal Claudio Ranieri. Sezóna 1999/00 však skončila pro tým katastrofou. Ranieri byl vyhozen a třetí příchod Antiće selhal zabránění nevyhnutelného. I přes úspěch v Copa del Rey, kde tým dokráčel až do finále, došlo k sestupu do Segunda División, druhé nejvyšší španělské fotbalové ligy. Zde Atlético strávilo dvě sezóny. V roce 2001 se neumístilo na postupových pozicích, o rok později se stalo celkovým vítězem.

Současnost.

Před smrtí Jesúse Gila v roce 2004 se stal novým prezidentem klubu Enrique Cerezo. Nové tisíciletí ukázalo, že v tabulce by se Atlético mělo pohybovat okolo středu. V roce 2006 se k týmu přidalo několik velice zdatných fotbalistů – Fernando Torres, jeden z největších talentů nedávné minulosti španělského fotbalu, portugalští reprezentanti a internacionálové Costinha a Maniche a Argentinec Sergio Agüero. Přestože tým vynakládá nemalé finanční částky na platy svých kvalitních hráčů, dobré výsledky prosazuje jen s velkým úsilím. V červnu 2007 klub opustil Torres, který se upsal anglickému Liverpoolu, opačným směrem putoval jiný Španěl – Luis García. Z Villarrealu přišel reprezentant Uruguaye Diego Forlán.  V sezónách 2008/09 a 2009/10 klub hrál Ligu mistrů. V prvním případě vypadl v osmifinále s Portem a druhém se loučil se soutěží už po základních skupinách. Následně se ale dokázal v Evropské lize 2009/10 probojovat až k vítězství, když Atlético postupně vyřadilo Galatasaray, Sporting CP, Valencii a Liverpool, následně si ve finálovém zápase poradili s anglickým klubem z Londýna Fulhamem 2:1 po prodloužení. Tým pod vedením trenéra Quique Sáncheze Florese táhli hráči jako Sergio Agüero, Diego Forlán, Simão, José Manuel Jurado, José Antonio Reyes, Antonio López, Álvaro Domínguez nebo devatenáctiletý brankář David de Gea.  Triumf v Evropské lize si Atlético zopakovalo v sezóně 2011/12, když porazilo ve finále další španělský tým Athletic Bilbao 3:0. V základní skupině B Evropské ligy 2012/13 bylo Atlético Madrid (obhájce trofeje) přilosováno k týmům Académica de Coimbra (Portugalsko), Hapoel Tel Aviv (Izrael) a FC Viktoria Plzeň (Česká republika). Ve skupině obsadilo Atlético druhé místo za první Plzní (bilance 4 výhry, 0 remíz a 2 prohry, 12 bodů). V šestnáctifinále bylo vyřazeno ruským klubem FC Rubin Kazaň poměrem 1:2 z dvojzápasu (domácí prohra 0:2 a venkovní výhra 1:0). Ve finále Copa del Rey 17. května 2013 porazilo Atlético 2:1 Real Madrid, skórovali Diego da Silva Costa a João Miranda. Byl to jubilejní desátý triumf klubu v této soutěži.  V sezoně 2013/14 vyhrálo Atlético titul v La Lize, když udrželo za zády Real i Barcelonu. Ve finále Ligy mistrů UEFA 2013/14 proti Realu Madrid mělo na dosah celkový triumf, ale nakonec prohrálo s městským rivalem 1:4, když v nastaveném čase vedlo 1:0, ovšem chvíli před koncem vyrovnal Sergio Ramos na 1:1 a mužstvo se poté v prodloužení úplně zhroutilo.  Na začátku sezony 2014/15 získalo španělský Superpohár (Supercopa de España), když porazilo Real. Byla to druhá trofej klubu v této soutěži.  S koncem sezóny 2016/17 přišlo i rozloučení se stadionem Vicente Calderóna. V nové sezóně se klub přestěhuje do supermoderního fotbalového stánku Wanda Metropolitano. Někdy se označuje rovněž jako La Peineta. Původně se jednalo o městský stadión, jehož přestavba byla zamýšlena pro možné budoucí využití při olympiádě v Madridu. Nicméně město nikdy nevyhrálo volbu zaručující konání tohoto sportovního svátku v roce 2012. Proto v roce 2007 byla podepsána dohoda mezi radnicí, klubem a titulárním sponzorem pivovarem Mahou o rekonstrukci stadiónu na nový moderní fotbalový stánek pro Atlético Madrid. Kontroverze ovšem budí čínský sponzor Wanda Group. Ta se stala titulárním sponzorem "Metropolitano", to rozlítilo některé fanoušky Colchoneros, kteří považují jméno čínského konglomerátu v názvu stadionu za výsměch historii klubu. Kapacita činí 68 000 míst.  S novou sezónou 2017/18 přichází i modernizace klubového loga. Jedná se spíše o evoluci, která měla za úkol přiblížit logo nové éře Atlética. Vyznačuje se jednoduchostí, lehkostí, redukcí zdobných prvků a celkově zaoblenějšího tvaru.

Historické názvy.

Zdroj:

Soupiska.

"Aktuální k datu: 2. září 2019"

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Účast v evropských pohárech.

Zdroj:

Atlético de Madrid (celým názvem: Club Atlético de Madrid) je španělský fotbalový klub, který sídlí v Madridu. Od sezóny 2002/03 působí v Primera División, španělské nejvyšší fotbalové soutěži. Klubové barvy jsou modrá, bílá a červená. Založen byl dne 26. dubna 1903 jako Athletic Club de Madrid, který založili tři baskičtí studenti žijící v Madridu. V roce 1921 se stalo Atlético kompletně nezávislým na Athleticu Bilbao (a Basků), přičemž madridský celek hrál v tomto partnerství jakousi baskickou enklávu mimo Bilbao. V letech 1939–1947 byl klub součástí frankistických vzdušných sil po fúzí s Aviación Nacional ze Zaragozy. Na počátku roku 1941 pak vymizel z názvu anglický Athletic, který byl nahrazen španělským názvem Atlético (čímž bylo také vymazáno poslední pouto na baskický Athletic). Stalo se tak z důvodu pečlivého frankistického potírání všech anglicismů v zemi. V této době se stal také fotbalovou jedničkou v Madridu, kdy poprvé a také naposled nahradil Real Madrid z pozice toho silnějšího klubu ve městě. Opětovná změna nastala až v padesátých letech, kdy se stal z Realu hegemon nejen ve Španělsku, ale i na evropské půdě. Po těchto změnách nebylo Atlético v konečném součtu následujících padesáti let příliš dominantní oproti městskému rivalovi a nebo katalánské Barceloně (jediné tituly ""Rojiblancos"" v této éře pochází ze sezón 1965/66, 1969/70, 1972/73, 1976/77 a 1995/96), přičemž dokonce na počátku nového milénia přišel teprve druhý sestup z nejvyšší soutěže. Po návratu do La Ligy začala postupná změna k lepšímu a po nástupu Diega Simeoneho v roce 2011 došlo k načatí další zlaté éry klubu (započaté titulem v sezóně 2013/14 a následovaných dvěma finálovými účasti v LM – 2013/14, 2015/16).

马德里竞技()简称马竞,是一家位于西班牙马德里的足球俱乐部,成立于1903年4月26日,目前于西班牙足球甲级联赛比赛。


Anatomie.

Hrochovití se vyznačují mohutným tělem s poměrně malýma nohama. Kůže může být místy až 4 cm tlustá a obsahuje mnoho mazových žláz, které ji udržují vlhkou, a také velké množství tuku, který hrochům pomáhá vznášet se ve vodě. Oči jsou vysoko posazené, stejně tak i uzavíratelné nozdry a uši. Na nohou mají zachované čtyři prsty, které jsou spojené plovacími blánami. Hrochovití mají úplný chrup. Špičáky a řezáky neustále dorůstají a stoličky se vyměňují stejně jako u slonů. U hrochů mohou být dolní špičáky až 30 cm dlouhé. Krátký, ale silný ocas slouží k rozmetávání trusu a moči, a tím si značkují svá teritoria. Dospělý samec hrocha obojživelného může vážit až 4 tuny a je dlouhý i přes 3 metry. Hrošík liberijský je mnohem menší, samci váží kolem 200 kg. Od hrochů se také liší menší hlavou a tmavší kůží. Hrochovití mají jeden žaludek, ale rozdělený na tři komory, což jim umožňuje trávit celulózu.

Způsob života.

Hroši obojživelní tráví většinu času ve vodě. Tvoří stáda vedená vůdčím samcem. Jsou to velmi teritoriální zvířata. Hrošíci žijí v hustých lesích většinou samotářsky nebo v malých skupinkách. Hrochovití jsou býložravci, krmí se hlavně v noci, kdy se chodí pást. Mimo trávy se také živí vodními rostlinami a hrošíci i spadlým ovocem. Samice hrocha rodí po dvouletých intervalech většinou jedno mládě rovnou do vody. Mláďata hrošíků se rodí na souši. Samice jsou březí 200-240 dní. Hroši se v zajetí mohou dožít až 50 let, v přírodě žijí kolem 30 let.

Do čeledi hrochovitých (Hippopotamidae) patři jen dva žijící druhy – hroch obojživelný a hrošík liberijský. Oba druhy žijí v Africe. "Hippopotamus" znamená v překladu „říční kůň“. Hroši velmi dobře plavou a chodí pod vodou. Hrošíci liberijští nejsou tolik vázáni na vodu a tráví mnohem více času na souši. Podle nových průzkumů se zdá, že hrochovití jsou pravděpodobně geneticky bližší kytovcům než ostatním sudokopytníkům. Hroch je místy běžný druh, ale hrošík liberijský je ohrožen ničením jeho přirozeného prostředí a lovem.

河马科(学名:)是偶蹄目–凹齿下目的一个演化支,与鲸类互为姊妹群,现仅存 2 属 2 种,即河马与倭河马,都产于撒哈拉以南非洲。


Historie.

Založení a rané začátky.

Saint-Étienne je městem s průmyslovou minulostí, byli to tedy dělníci, kdo v roce 1919 založili zdejší fotbalový klub. Podobně jako automobilka Peugeot ve městě Sochaux, i zdejší potravinový maloobchod Groupe Casino založený Geoffroym Guichardem podporoval fotbal. Protože byla firma s klubem spojená a mnozí zaměstnanci zde hráli fotbal, promítl se firemní název v názvu klubu – "L’Amicale des employés de la Société des magasins Casino" (ASC). Fotbalová asociace později zakázala uvádět firmy v názvu, klub se tedy přejmenoval na "Amicale Sporting Club", aby byla zkratka ASC zachována. V roce 1927 došlo ke spojení s jiným klubem jménem "Stade Forezien Universitaire". Konečně tak vznikl Association Sportive de Saint-Etienne, jehož činnost už však podnik Groupe Casino déle nepodporoval. Oblíbená zelená barva podnikatele Geoffroyho Guicharda již týmu zůstala.  Guichard podpořil výstavbu stadionu věnováním potřebných pozemků. Samotná stavba v roce 1930 a skončila ten další. Už jako profesionální celek se Saint-Étienne připojilo k druholigové soutěži v sezóně 1933/34. Zde tým strávil pět let než dokázal postoupit do té nejvyšší. V závěru sezóny 1937/38 potřeboval vyhrát proti týmu Tourcoing z města Tourcoing. Po prvním poločase se hrálo 2:2, během druhé půle se Saint-Etienne vzmohlo a konečný stav činil 7:2. To zakončilo premiérový prvoligový ročník 1938/39 čtvrté, ale dalšímu pokroku bránilo vypuknutí 2. světové války.

Poválečná éra.

Po válce Saint-Étienne převzal jeho někdejší hráč Jean Snella, který v roce 1955 získal první klubovou trofej v podobě poháru Coupe Charles Drago, ve kterém se utkaly týmy vyřazené před čtvrtfinále Coupe de France. O dva roky později klub vyhrál francouzskou ligu a zároveň se poprvé mohl utkat s týmy pohárové Evropy. Ve dvojutkání PMEZ (předchůdce Ligy mistrů) proti skotským Glasgow Rangers ale neuspěli. Roku 1962 se vyhrál domácí pohár a ačkoli klub spadl do druhé ligy, vzápětí se vrátil a svou úvodní sezónu získal mistrovský titul.  Nejúspěšnějším obdobím klubu byla 60. a 70. léta, kdy v rozmezí let 1964 až 1976 vyhrál 8 ze 12 titulů mistra. Mezi roky 1962 až 1977 navíc šestkrát ovládl Coupe de France. Bývalý úspěšný kouč Remeše Albert Batteux získal s týmem v roce 1968 první double. Ovládnout ligu čtyřikrát po sobě jako Saint-Étienne v letech 1967 až 1970 se předtím žádnému francouzskému klubu nepodařilo.  Největší úspěchy v PMEZ zaznamenal v letech 1974 až 1976. V ročníku 1974/75 Saint-Étienne porazilo chorvatský Hajduk Split a polský Ruch Chorzów, v semifinále ale narazilo na Bayern Mnichov, který jako obhájce zvítězil i v tomto ročníku, pro francouzský klub to tedy byla konečná. V dalším ročníku 1975/76 došel tým až do finále hraném na skotském stadionu Hampden Park, znovu ale padl se silným Bayernem. Ačkoli Bayern poslal na hřiště hvězdy jako byli Beckenbauer, Rummenigge nebo Gerd Müller, byli to Francouzi, kdo v prvním poločase dvakrát trefili brankovou konstrukci, poprvé hlavou Jacques Santini a posléze Dominique Batheney. Ačkoli skotské publikum fandilo Saint-Étienne, byl to bavorský celek kdo rozhodl jediným gólem Franze Rotha v 57. minutě. Mezi příznivci Saint-Étienne se následně diskutovalo, zdali tvar spojnice břevna a tyče nezabránil jejich fotbalistům ve skórování. Spojnice skotských branek totiž byly hranatého profilu a nikoliv zaoblené. Přesto byl tým po příjezdu do Paříže přivítán nejen desítkami tisíc fotbalových příznivců, ale i prezidentem Valérym Giscardem d'Estaingem.  Roku 1979 dorazil Michel Platini a přispěl k zisku dosud posledního titulu v roce 1981. Další ročník 1981/82 unikl týmu titul o pouhopouhý bod na Monaco, přičemž Étienne nastřílelo nejvíc gólů ze všech – 74 – na nichž se podílel také sám Platini, který jich vstřelil 22.  Průběhem 80. let však došlo k úpadku a klub se pohyboval mezi první a druhou ligou. Stejně tomu bylo v 90. letech. Poslední návrat do nejvyšší ligy proběhl v roce 2004.

Zpět v první lize.

V první sezóně mezi elitou skončil tým v zelených dresech na 6. místě. Další sezonu spadl na 13. místo. Pod trenérem Ivanem Haškem získal v sezoně Ligue 1 2006/07 11. místo. Pátá pozice v konečné tabulce Ligue 1 2007/08 umožnila Saint-Étienne start v Poháru UEFA, kde se tým probojoval do osmifinále. Nepřekonanou překážkou se stal německý SV Werder Bremen, později poražený finalista.  Na trofej si příznivci museli počkat přes 30 let, na jaře 2013 se však zásluhou trenéra Christophe Galtiera dočkali triumfu v ligovém poháru – Coupe de la Ligue. O výhře 1:0 nad Stade Rennes jedinou trefou rozhodl útočník a muž zápasu Brandão. Ligový ročník 2012/13 dokončilo mužstvo na pátém místě. Ofenzívu táhl gabonský forvard Pierre-Emerick Aubameyang, který s 19 góly dal vzpomenout na éru Platiniho. Jeho výkony ale zaujali Dortmund, v létě tak odešel.  V ročníku Ligue 1 2014/15 tým zopakoval páté místo z ročníků 2007/08 a 2012/13. Vypjaté derby du Rhône na svoji stranu strhli domácí, Lyon tak na Stade Geoffroy-Guichard nebodoval po dvaceti letech. O vítězství 3:0 svými góly rozhodli Sall, van Wolfswinkel a Cohade. Saint-Étienne neprohrálo ani jarní zápas na hřišti Lyonu, kde uhrálo remízu 2:2. Trenér Galtier vedl mužstvo rovněž do bojů Evropské ligy. V cestě k postupu do skupin stál turecký klub Karabükspor, přes který se mužstvo v zeleném dostalo až na penalty. Ve skupině ale Saint-Étienne uhrálo 5 remíz a 1 prohru, skončilo tedy poslední.

Soupiska.

[C]

Česká stopa.

V sezóně 2006/2007 byl trenérem klubu Ivan Hašek, který do něj přivedl českého útočníka Marka Heinze.

Externí odkazy.

Oficiální stránka klubu

Association Sportive de Saint-Étienne Loire (známé taky jako AS Saint-Etienne či A.S.S.E.) je profesionální francouzský fotbalový klub sídlící ve městě Saint-Étienne. Momentálně působí v nejvyšší francouzské fotbalové soutěži Ligue 1. V této soutěži drží klub historický titul, když mistrovský titul získal již 10×. Dalšími velkými úspěchy klubu je šest vítězství ve Francouzském poháru, 5× vyhrál Trophée des champions (Francouzský Superpohár). Ziskem jednadvaceti domácími trofejemi se řadí mezi nejúspěšnější francouzské kluby historie. Na mezinárodním poli na velkou trofej stále čeká. Nejblíže byl klub v sezoně 1975/76, kdy došel až do finále Poháru mistrů evropských zemí. V něm podlehl 0-1 německému FC Bayern München.

圣伊天体育会(,,简称A.S. Saint-Étienne 或首字母缩略字ASSE)是法国的一家体育会,位处法国中东部卢瓦尔省首府的圣德田市。圣伊天乃法国一家最具历史兼最成功的体育会,曾10夺法国甲组联赛冠军。


Pobřeží.

Jezero Bangweulu leží ve sníženině náhorní plošiny, která nese označení Bangweulská pánev, kterou vyplňuje jezero a přilehlý rozsáhlý mokřad. Jezero a mokřad jsou chráněny Ramsarskou úmluvou jako lokalita mezinárodního významu.

Vodní režim.

V období dešťů voda pokrývá rozsáhlé plochy mokřadů, které mají zřídka hloubku větší než 1 m. Jezero zadržuje asi 5 km3 vody. Plochu jezera pokrývá velké množství ostrovů z nichž největší je Mbabala s plochou 80 km2. Jezero náleží do povodí řeky Konga. Celá rozsáhlá přilehlá oblast má plochu 190 000 km2 a sbírá vodu ze 17 řek. Do jezera přivádí vodu především řeka Chambeshi. Jižním směrem z něj vytéká jediná řeka Luapula se stálým průtokem 440 km3/s která ústí do řeky Kongo. Období dešťů, tj. doba srážek, záplav a vysoké vodní hladiny, přichází mezi listopadem a březnem a spadne zde cca 1200 mm srážek. Roční úhrn je však značně proměnlivý a činí 1100 – 1500 mm. Srážky spadlé v Bangweulské pánvi se v jezeře a přilehlém mokřadu odpaří tzv. evapotranspirací, tj. kombinaci výparu působením slunce a vypařováním vody z fyziologických procesů rostlin během fotosyntézy a dýcháním. Udává se, že se zde vypaří 2100 mm vodního sloupce.

Fauna a flóra.

Vegetace Bangweulské pánve je mozaikou mnoha typů vegetace, které jsou podmíněny půdními podmínkami a záplavovým režimem.  Nedílnou součástí této vegetační mozaiky je též otevřená hladina jezera. Pestré střídání vegetačních typů způsobuje vysokou druhovou pestrost rostlin i živočichů. V době dešťů se zde daří nejen komárům, ale k jezeru přilétá množství ptáků – pelikáni, jeřábi, čápi, kolpíci, ibisové, člunozobci, volavky, plameňáci, husy, kachny, vlhy a mnoho dalších. Celkem zde žije 400 druhů ptáků. Takový „ptačí ráj“ je často vyhledáván přírodovědci. Zajímavostí jezera je poddruh antilopy voduška červená ("Kobus lechwe smithemani"), která žije pouze zde a často se sdružuje do 10 000 hlavých stád. Z dalších antilop uveďme antilopa sitatunga ("Tragelaphus spekei") a pakoně. Z predátorů jsou zde zastoupeny hyeny a leopardi. Žijí zde též sloni, hroši, krokodýli a mnoho dalších druhů.

Obyvatelé.

Lidé na břehu jezera žijí po celé stovky let. V okolí jezera žije až 170 000 lidí. První známí lidé, kteří zde žili, se označovali jako Ba-twa - „divocí lidé“. Obývali jezerní ostrovy. Dnes obývají krajinu jiné etnické skupiny národa Bemba, národa Kabende, obývající jižní část Bangweulské pánve a oblast mokřadu, národa Unga žijí v mokřadu a Ng ́umbo v severní části jezera a ostrovech.  Jezero je hlavní zdroj obživy tamních obyvatel. Vyloví z něj každý rok 57 000 tun ryb, což řadí Bangweulu mezi nejproduktivnější rybolovnou oblast Zambie. Metody lovu jsou primitivní, přesto nelze pozorovat vážný pokles úlovků. Jezero obývají především ryby z čeledi Vrubozubcovití (cichlidy). Hlavní rybářská sezóna je od června do srpna. Lidé se vydávají do centrálních částí mokřadu a budují si zde jednoduchá dočasná sídla, která leží na březích jezera či jeho ostrovech. Výška příbytků koresponduje s maximální výškou lidí. Základ tvoří dřevěná kostra z mladých větví, která je pokryta trávou. Stavby mají vejčitou základnu a kopulovitý tvar. Většinou v nich žije 1 až 3 osoby. Vchod je uprostřed delší strany. Stavba slouží svému účelu pouhé tři měsíce. Poskytuje ochranu pouze proti chladu a větru. V období rybolovu zde neprší. Největším městem u jezera je Samfya. Byla založena v roce 1900 jako rybářská osada.

Historie.

Ačkoliv jezero bylo objeveno portugalským cestovatelem jménem Francisco de Lacerda v roce 1798, proslavil ho především David Livingstone, který k jezeru dorazil v roce 1868. Po šesti letech zde také nalezl smrt.

Bangweulu () je jezero v rovníkové Africe v severovýchodní Zambii mezi 29° 30’ a 30° 40’ východní délky a 10° 45’ a 12° 40’ jižní šířky v nadmořské výšce 1158 m. Jezero má značně proměnlivou rozlohu od 4000 do 15 000 km2. Je 80 km dlouhé a 41 km široké. Průměrná hloubka činí 4 m a maximální hloubka dosahuje přes 10 m.

班韦乌卢湖(Lake Bangweulu)跟班韦乌卢沼地和班韦乌卢平原组成其中一个全球最大的湿地系统,位于赞比亚卢阿普拉省的刚果河上游流域,总面积与美国康涅狄格州相若,海拔1,140米,是重要的生态系统。班韦乌卢湖的面积约3,000平方公里,在5月雨季结束时因沼地和平原被淹没而面积增加至15,000平方公里,平均深度只有4米左右。


费利克斯·门德尔松·巴托尔迪

Život.

Mládí.

Mendelssohn se narodil v Hamburku jako syn židovského bankéře Abrahama Mendelssohna a Ley Salomonové z rodiny Itzigů. Jeho dědečkem byl významný judaistický filozof Moses Mendelssohn. Abraham se ale židovské víry chtěl vzdát, jeho děti nejdříve vůbec nebyly vychovávány v náboženském duchu, nakonec byly v roce 1816 pokřtěny jako luteráni (Abraham a Lea se nechali pokřtít až v roce 1822). Jméno Bartholdy přijal Felix Mendelssohn po svém strýci Jakobovi, který ho zakoupil a sám ho užíval.  V roce 1812 se rodina přestěhovala do Berlína, rodiče se snažili svým čtyřem dětem (Felix, Paul, Fanny a Rebecka) dát co nejlepší vzdělání. Nejstarší sestra Fanny Mendelssohnová, později provdaná Fanny Henselová (1805-1847), se stala známou klavíristkou a sama také komponovala. Otec Abraham si původně myslel, že právě ona má z jeho dětí největší hudební nadání. V té době se ale nepovažovalo za vhodné, aby žena nastoupila kariéru profesionálního hudebníka, proto zůstala sice jen amatérskou, avšak významnou hudebnicí.  Mendelssohn, podobně jako Mozart, byl ve své době označován za zázračné dítě. První klavírní lekce mu dávala jeho matka, od sedmi let ho začala učit Marie Bigotová v Paříži. Od svých osmi let začal v Berlíně studoval skladbu u Carla Friedricha Zeltera. Své první významnější hudební dílo – klavírní kvartet, složil ve třinácti letech. Felix později začal studovat skladbu u skladatele a klavírního virtuóza Ignaze Moschelesa, který se ve svém deníku svěřil, že ho prakticky již neměl čemu naučit. Moscheles a Mendelssohn se později stali kolegy a blízkými přáteli.  Skladby mladého Mendelssohna byly nejprve přednášeny soukromým orchestrem pro zámožné přátele jeho rodičů. Své první symfonie napsal již v období mezi 12. a 14. rokem života, tato díla byla ale dlouhou dobu prakticky ignorována, i dnes se na koncertech hrají jen zřídka. První dobře přijatou Symfonii op. 11 C dur napsal v patnácti letech. O rok později zkomponoval Smyčcový oktet Es dur, první dílo, v němž se již naplno projevil jeho hudební génius. Tento oktet spolu s overturou k Shakespearově hře Sen noci svatojánské, kterou napsal o rok později, jsou jeho nejznámější raná díla. Další hudbu pro tuto hru složil 16 let poté, včetně známého Svatebního pochodu. V roce 1827 měla premiéru jeho pátá opera "Die Hochzeit des Camacho", toto představení bylo zároveň posledním za jeho života. Tento neúspěch ho odradil od komponování dalších oper (později ale ještě napsal tři), později plánoval napsat operu na motivy Shakespearovy hry Bouře, ale tento plán zavrhl.

Dospělost.

Mezi lety 1826 a 1829 studoval Mendelssohn v Berlíně estetiku, právě v této době se rozhodl, že se v životě bude živit hudbou.  Roku 1829 Mendelssohn odcestoval do Velké Británie, kde ho Ignaz Moscheles představil vlivným hudebním kruhům. Mendelssohn tam zažíval veliké úspěchy, dirigoval a hrál na mnoha veřejných i soukromých koncertech. Při následujících návštěvách Británie se setkal s královnou Viktorií a jejím hudbymilovným manželem princem Albertem, oba se záhy stali jeho obdivovateli. V průběhu svého života navštívil Británii celkem desetkrát, na základně inspirace z cest po této zemi napsal dvě významná díla: Fingal’s Cave (známější pod názvem "Hebridy") a "Skotskou symfonii" (Symfonii č. 3).  Po smrti Zeltera se Mendelssohn neúspěšně ucházel o místo dirigenta Sing-Akademie zu Berlin; v roce 1835 byl vybrán jako dirigent Gewandhausorchesteru v Lipsku. Mendelssohn zůstal po zbytek života v Lipsku, kde založil Lipskou konzervatoř a přemluvil Ignaze Moschelese a Roberta Schumanna, aby se spolu s ním stali profesory.  V posledních letech života měl Mendelssohn značně podlomené zdraví, které se ještě zhoršilo důsledkem přepracování a nervových stresů – hluboce jím otřásla smrt jeho sestry Fanny v květnu 1847. Mendelssohn zemřel v listopadu téhož roku poté, co prodělal sérii srdečních infarktů. Jeho smrtí byli zarmouceni lidé po celém Německu i v dalších zemích, zejména ve Velké Británii, kde byl dlouhou dobu velice populární. Je pohřben na berlínském hřbitově Dreifaltigkeitsfriedhof I (Berlín-Kreuzberg).

Osobní život.

Mendelssohnův život probíhal bez větších osobních zvratů. Manželství s Cécile Jeanrenaud (svatba se konala v březnu 1837) bylo velmi šťastné a z jejich svazku vzešlo pět dětí: Carl, Marie, Paul, Felix a Lilli. Mendelssohn byl velice dobrý malíř, své dopisy někdy doplňoval humornými ilustracemi.  Kromě hudby byl Mendelssohn vzdělaný také v umění, literatuře, jazycích a filozofii. Hovořil anglicky, italsky a latinsky a zajímal se o klasickou literaturu.

Znovuobjevení Bacha, zájem o Schuberta.

Mendelssohn byl hluboce ovlivněn hudbou J. S. Bacha. Jeho prateta Sarah Levy, rozená Itzigová, byla žákyně Bachova syna Wilhelma Friedemanna Bacha a podporovala vdovu po jeho dalším synovi, Carlu Philippu Emanuelu Bachovi. Za svůj život nashromáždila mnoho Bachových rukopisů. Jeho hudbu, která na přelomu 18. a 19. století upadla do relativního zapomnění, velice obdivoval Mendelssohnův učitel Zelter. V roce 1829 v Berlíně Mendelssohn za Zelterova přispění nazkoušel a dirigoval Bachovy Matoušovy pašije. Mimořádný úspěch tohoto provedení (prvního od Bachovy smrti v roce 1750) byl důležitým krokem ke vzkříšení Bachovy hudby v Německu i v celé Evropě.  Mendelssohn se také zajímal o hudbu Franze Schuberta. 21. března 1839, více než deset let po autorově smrti, dirigoval v Lipsku premiéru jeho osmé symfonie.

Hodnocení Mendelssohna.

V průběhu 19. století se objevily pokusy redukovat Mendelssohnův přínos evropské hudbě. Tři roky po jeho smrti vydal Richard Wagner pamflet "Das Judenthum in der Musik", kde kritizoval židovské skladatele včetně Mendelssohna (v německé veřejnosti tehdy sklidil jen minimální ohlas, později byl využit za nacistického režimu – tehdy byl často zdůrazňován Mendelssohnův židovský původ, hraní jeho skladeb bylo zakazováno a jeho sochy bořeny).  Mimo Německo dosáhl Mendelssohn obrovské popularity zvláště ve Velké Británii; dodnes zůstává oblíbeným autorem klasické hudby, velice často se hraje zejména jeho "houslový koncert e moll", "Italská symfonie" nebo již zmíněný "Svatební pochod".

Dílo.

Na nekomerčním projektu Musopen postupně přibývají volně šiřitelné (pod public domain licencí) Mendelssohnovy skladby, které nahráli a zpracovali přední světoví hudebníci.  Mendelssohn složil celkem 121 děl, za jeho života jich bylo vytištěno 72.

Jakob Ludwig Felix Mendelssohn Bartholdy (3. února 1809, Hamburk – 4. listopadu 1847, Lipsko) byl jeden z nejvýznamnějších německých romantických hudebních skladatelů.

雅各·路德维希·费利克斯·门德尔松·巴托尔迪(,1809年-2月3日-1847年-11月4日),通称费利克斯·门德尔松,又译孟德尔颂。德国犹太裔作曲家,生于德国汉堡的富裕家庭,逝于莱比锡。门德尔松是德国浪漫乐派最具代表性的人物之一,


Výskyt.

Žije v Severní Americe od Aljašky na západě po poloostrov Newfoundland na východě. Na jih zasahuje až do Tennessee a na severozápad Mexika. V minulosti se urzoni v letním období vyskytovali i na severu a západě Velkých plání v USA.  Žijí především v jehličnatých i listnatých lesích. Jsou ale velmi přizpůsobiví a lze je nalézt i v otevřené tundře nebo na pastvinách.

Taxonomie.

Urzon kanadský je jediný zástupce rodu urzon ("Erethizon"). Urzoni patří spolu s rody "Coendou", "Echinoprocta" a "Sphiggurus" (kuandové) do podčeledi Erethizontinae, která spolu s podčeledí tvoří čeleď Erethizontidae – urzonovití.  čeleď Erethizontidae – urzonovití  Přes podobný vzhled jsou urzoni jen málo příbuzní s dikobrazy.

Vzhled.

Urzoni mají robustní postavu. Tělo měří 645–680 mm, ocas je 145–300 mm dlouhý. Váží obvykle 3,5 – 7 kg, ale velcí samci mohou údajně dosáhnout váhy až 18 kg. Svrchní část těla pokrývají duté ostré ostny asi 2 mm silné a až 75 mm dlouhé (tedy výrazně kratší než u dikobrazů). Je jich pŕibližně 30 000. Kolem nich rostou delší tuhé chlupy, někdy bíle zakončené.  Horní část těla je obvykle tmavě hnědá až do černa, jednotlivé ostny mají žlutavý základ a černou špičku. Na spodní části těla rostou tmavé tuhé chlupy bez ostnů. Krátký tlustý ocas ze svrchní strany kryjí ostny. Na předních nohách mají čtyři prsty, na zadních a pět. Ty jsou opatřené mohutnými zahnutými drápy, díky nimž - a také díky dlouhým silným palcům - šplhají po stromech. Chodidla jsou silná a holá.  Mají malou hlavu, menší uši a stejně jako ostatní příslušníci této čeledi celkem 20 zubů – jejich zubní vzorec je formula_1. Silné, ven směrované hlodáky jsou oranžově zbarvené. Samice mají dva páry mléčných žláz.

Způsob života.

Urzoni nejsou výhradně stromoví savci. V listnatých lesích se zdržují převážně ve větvích, oproti tomu v jehličnatých lesích více na zemi (především na jaře a v létě). V obou případech často šplhají do větví až 18 m vysoko, zde lezou pomalu, ale velmi jistě. Neskáčou z větve na větev. Skrýše si budují v pařezech, v dutých stromech (až 6 m nad zemí), v jeskyních, v půdních rozsedlinách nebo si je vyhrabávají v zemi nebo ve sněhu. Často používají i další dočasné úkryty. V doupěti bývá obvykle jen jedno zvíře, ale v zimě někdy sdílí vhodný úkryt více jedinců.  Říká se, že mají špatný zrak, ale dobře slyší a mají také výborný čich. Jsou převážně noční zvířata, ale občas se živí i ve dne. V zimě neupadají do zimního spánku, ale denně vylézají hledat potravu; jen ve velkých mrazech zůstávají v doupěti. V zimě se vzdalují od doupěte v průměru jen 8 m (podle jiné studie 130 m), v létě 150 m (podle jiné 1200 m). Během sledování v Catskill Mountains ve státě New York bylo zjištěno průměrné potravní teritorium jednoho jedince 64,9 ha v létě a 7,4 ha v zimě. Obvykle používají stále stejné cesty od doupat k místům, kde se krmí.

Ostny jako obrana.

Ursoni se pohybují pomalu a působí neohrabaně. Při nebezpečí utíkají nebo lezou na stromy, ale jsou-li zahnáni do úzkých, otočí se k útočníkovi zády, vztyčí ocasní ostny a začnou couvat. Pokud varování nezabere, zasáhnou útočníka ocasem. Ostny opatřené zpětnými háčky se snadno uvolní a zůstanou vězet v ráně. Díky zpětným háčkům se dostávají hlouběji do kůže útočníka, což může způsobit těžké hnisavé záněty. Většina šelem, jako rysové či vlci, si je tohoto nebezpečí vědoma, a proto se urzonovi raději vyhýbá. Přesto ho některá zvířata loví: rys červený, rosomák a kuna rybářská jsou schopni urzona převrátit na záda a zaútočit na jeho nechráněné břicho.

Potrava.

Na jaře se tito živočichové živí výhonky, pupeny a květy, později listím, bobulemi, ořechy a nejrůznějšími plody. Zimní potrava se skládá z jehličí, lýka a jemné kůry stromů. Občas drží potravu v předních packách. Lížou také sůl a ohryzávají kosti, aby si zajistili dostatek minerálů.  Denně zkonzumují asi 450 g potravy. Jediný urzon dovede za týden zničit celý strom.  Podle některých badatelů dokáží urzoni zdevastovat přírodu tím, že během zimy okoušou kůru na všech stromech nad sněžnou čarou; jiní přírodovědci však toto zpochybňují. Ohryzávají také dřevěné nástroje používané lidmi, protože z nich získávají potřebnou sůl.

Rozmnožování.

K páření dochází na podzim a na začátku zimy. Partneři si nejprve navzájem otírají čumáčky o sebe, pak si samec označkuje samici tak, že se postaví na zadní a pomočí ji. Doba březosti je 205–217 dní. Od dubna do června rodí samice jedno mládě; dvojčata jsou vzácná.  Mláďata jsou dobře vyvinutá, váží 340–640 g, kůži mají pokrytou dlouhými černými chlupy a krátkými měkkými krátkými ostny, které do několika hodin ztvrdnou. Ihned po narození vidí a umí chodit. Ve věku dvou dnů už je mladý urzon schopen lézt po stromech. V zajetí jsou kojena několik měsíců, ale v přírodě jsou zřejmě odstavována dříve. Dospělá jsou podle různých pozorovatelů po 1,5 – 2,5 letech. Nejvyšší věk zaznamenaný v přírodě je 18 let.

Stupeň ohrožení.

Urzon kanadský není podle posouzení Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) ohrožen a v červeném seznamu druhů je vyhodnocen jako málo dotčený druh.

Zajímavost.

Od dávných dob používaly indiánské ženy urzoní ostny jako materiál na zdobení oděvů a dalších předmětů, zejména na výšivky. Po namočení je zplošťovaly a pak barvily. Této dekorační technice se říká quillování.

Chov v zoo.

Tento druh je chován přibližně v 45 evropských zoo (stav červen 2019). Největší zastoupení má přitom v Německu, kde je k vidění takřka ve 20 zařízeních. V rámci Česka se pak jedná o čtyři zoo:  Historicky byl chován také v Zoo Hluboká, Zoo Jihlava a Zoo Plzeň. Na Slovensku je urzon kanadský chován v Zoo Košice.

Chov v Zoo Praha.

Urzon kanadský byl do Zoo Praha prvně dovezen v roce 1958. První úspěšný odchov byl zaznamenán již o rok později, tedy v roce 1959. Chov pokračoval až do roku 1993. Poté následovala pauza. K obnovení chovu tohoto druhu došlo v roce 2003. Ke konci roku 2018 byl chován pár. 13. června 2019 se narodilo mládě.  Urzoni sezónně obývají expozici naproti vstupu do pavilonu Indonéská džungle. Zajímavostí je, že historicky tato expozice sloužila pro chov lachtanů.

Urzon kanadský ("Erethizon dorsatum") je severoamerický hlodavec. Vzhledem připomíná dikobraza, s nímž bývá laiky zaměňován. Na rozdíl od něj má kratší a měkčí ostny a dovede šplhat po stromech.

北美豪猪("Erethizon dorsatum")是美洲豪猪科下的一种豪猪。美洲河狸是在北美洲唯一较北美豪猪大的啮齿目动物。北美豪猪是属于豚鼠小目,其祖先于3000万年前由非洲横渡大西洋到达巴西,并于300万年前南北美洲生物大迁徙后进入北美洲。


Nabíjení a vybíjení.

První revolvery vznikly už v době předovek. Komory válců nebyly provrtané skrz a nabíjely se zepředu. Nejdřív se nasypal prach a potom se vložila sférická olověná střela obalená textilní ucpávkou, z druhé strany vedl původně k prachové náplni kanálek – zátravka, jímž prošlehl plamen od pánvičky křesadlového zámku. Před každým výstřelem bylo třeba ručně pootočit válec a na pánvičku nasypat prach. Byly to zbraně, které měly do spolehlivosti a hlavně komfortu ještě hodně daleko. Pokroku bylo dosaženo až s vynálezem třaskavin pro kapsle a vzniku perkusních zámků, pak rázem představovaly revolvery významný pokrok, zejména při obraně před přesilou. Pod hlavní byla většinou uložena nabíjecí páka, která pomáhala střelci natlačit střely do komory, bylo-li to však možné, válec se vyjímal ven a nabíjel se v klidu na stole. První prakticky použitelné revolvery se objevily až s nástupem perkusního zámku, tj. ve 30. letech 19. století. Ještě ranější revolvery, které vznikly v době křesadlových zámků, už za třicetileté války, byly pouze technickou kuriozitou a neměly zautomatizované otáčení válce ani praktický význam.  V 50. letech 19. století se objevují první revolvery na jednotné kovové, nejprve tzv. "kolíčkové náboje" systému Lefaucheux. Nabíjení těchto zbraní prošlo určitým vývojem. Zpočátku bylo nutné vyjmout válec ze zbraně, nabít a vložit zpět. Pozdější modely, již na okrajové náboje se středovým zápalem, používaly nabíjecí klapku vzadu u válce, který se ze zbraně již nevyjímal. Nejznámějším příkladem je Colt Single Action Army. Po odklopení klapky bylo možné vyhodit z jedné komory prázdnou nábojnici a vložit nový náboj. Potom se pootočil válec a bylo možné nabít další komoru. Nabíjení tímto způsobem je sice pomalé, ale toto řešení je stále používáno u loveckých zbraní ve výkonných rážích, protože válec je pevně usazen v rámu a lépe tak snáší rázy při výstřelu.  Dalším stupněm vývoje byly tzv. zlamovací revolvery. Rám byl otočný kolem čepu, který byl umístěn před válcem. Při stisku uzamykacího tlačítka a vyklopení hlavně nahoru, později dolů se revolver „zlomil“ a odhalila se zadní část válce. Nyní bylo snadné vyjmout prázdné nábojnice z válce (u pozdějších verzí pomocí centrálního vyhazovače) a nabít nové náboje, buď po jednom nebo za použití moderního přípravku (rychlonabíječ nebo měsíčkový klip). Zlamovací revolvery se nyní již téměř nepoužívají, protože konstrukce zlamovacího rámu je považována za příliš slabou pro moderní výkonné náboje.  Poslední a nejpoužívanější metodou je výklopný válec. Po stisku tlačítka se válec vyklopí, nejčastěji doleva. Prodloužená osa válce slouží zároveň jako centrální vyhazovač, zatlačením na osu zepředu dojde k vyhození všech nábojnic z válce. Po nabití nových nábojů stačí válec zaklopit zpět do rámu a zbraň je připravena ke střelbě.

Jednočinné (SA) revolvery.

U jednočinných (single action) revolverů je třeba před každým výstřelem ručně natáhnout kohout. Při napnutí kohoutu dochází zároveň k pootočení válce a před hlaveň je vystavena další komora. Při stisku spouště je uvolněn kohout, který následně odpálí náboj. Pro další výstřel je nutné opět natáhnout kohout. Tento systém je nazýván jednočinný (single action) právě proto, že spoušť provádí jen jednu činnost – uvolnění kohoutu. Chod jednočinné spouště je lehký a krátký, a proto je střelba v tomto režimu přesná. Pro obranu nejsou jednočinné revolvery příliš vhodné, protože natahování kohoutu výrazně snižuje rychlost palby. Zrychlit palbu je možné pomocí tzv. fofrování (fanning), kdy střelec drží spoušť stále stisknutou a malíkovou hranou druhé ruky napíná kohout. Tato technika je použitelná jen pro střelbu na krátkou vzdálenost.

Dvojčinné (DA) revolvery.

U dvojčinných (double action) revolverů je možné střílet promáčknutím spouště bez ručního napínání kohoutu. Stiskem spouště se napíná kohout a zároveň se otáčí válec. Když kohout dosáhne své zadní polohy, tak se uvolní a odpálí náboj. Chod spouště v tomto režimu je mnohem delší a tvrdší než v jednočinném. To má negativní vliv na přesnost střelby, protože dlouhá a tvrdá spoušť zvyšuje pravděpodobnost strhnutí. Rychlost palby je ovšem větší, což je pro obranu výhodné, protože většina obranné střelby se odehrává na vzdálenost několika metrů. Většina DA revolverů umožňuje palbu také v SA režimu. Některé revolvery jsou ovšem výhradně dvojčinné (double action only – DAO). Kohout je zcela skryt v rámu zbraně a není možné ho ručně natáhnout. Skrytý kohout minimalizuje riziko, že se při tasení zachytí o oděv a také umožňuje střelbu z kapsy.

Použití tlumičů hluku.

Až na výjimky nebylo u starších konstrukcí možné použít u revolverů tlumič, protože mezi hlavní a válcem byla z konstrukčních důvodů mezera až 1 mm, kterou při výstřelu unikla značná část plynů a to vyvolalo značný neodfiltrovatelný hluk. Moderní revolvery však mají mezeru zúženuou běžně na 0,1 mm, špičkové, ručně dopasované modely až 0,02 mm (Colt Python, některé modely Cassul), takže již nedochází k úniku spalin, jež by výrazněji ovlivnily hluk utlumeného výstřelu (únik je dokonce menší, než u samočinné zbraně!). Vždy však je nutno použít střelivo, udělující střele jen podzvukovou rychlost (označené SS – SubSonic), protože nejpodstatnější složkou hluku výstřelu je sonický třesk střely, letící nadzvukovou rychlostí.  Přesto existovalo již dříve několik málo konstrukcí, kde má použití tlumiče smysl. Nejznámější je Nagant M1895, vyráběný a rozšířený hlavně v Rusku v období od roku 1895 až do konce 2. světové války. Vyráběl se v několika verzích, některé (důstojnické z období 1.sv.války) měly pro zvýšení účinnosti a dostřelu nezvyklou konstrukci: Při výstřelu se válec přitlačí na hlaveň a v kombinaci se zvláštními náboji (střela je zcela zapuštěna v nábojnici, která přesahuje cca 5 mm z válce) je ústí nábojnice zatlačeno až do hlavně a tak mezera mezi válcem a hlavní je zcela eliminována. Takový revolver je však velmi konstrukčně složitý a drahý, tato konstrukce byla záhy opuštěna a již dlouho se nic podobného nevyrábí.

Automatické revolvery.

Dvojčinné revolvery sice umožňují poměrnou rychlou palbu, ale za cenu dlouhého a tvrdého chodu spouště. Proto byly zkonstruovány automatické revolvery, které se snažily zkombinovat rychlost palby DA režimu s lehkou spouští SA režimu.  Webley-Fosbery Automatic Revolver byl první takovou konstrukcí uvedenou v roce 1901. Pracoval na principu zpětného rázu, při výstřelu se válec a hlaveň pohybovaly dozadu, napnuly kohout a otočily válcem. V té době existovalo jen několik modelů samonabíjecích pistolí, které byly navíc větší, méně spolehlivé a dražší. Automatický revolver byl poměrně populární, když se poprvé objevil, ale byl záhy překonán rychlým vývojem samonabíjecích pistolí.  V roce 1997 firma Mateba sestrojila nový typ automatického revolveru s názvem Mateba Autorevolver, který používá energii zpětného rázu k otočení válce. Firma sestrojila několik verzí s různě dlouhými hlavněmi v rážích.357 Magnum,.44 Magnum a.454 Casull. Kromě "frajerských" výkonných nábojů je v revolverech Mateba použita další neobvyklá "vychytávka" – pro zmenšení výšky mezi rukou, držící zbraň a odpalovaným nábojem, která při zpětném rázu při výstřelu zvedá ústí zbraně jsou u revolverů Mateba náboje odpalovány ze spodní komory válce!  Automatické revolvery představují slepou vývojovou větev. Jsou příliš komplikované, těžké a drahé. Nepřinášejí žádnou výhodu proti samonabíjecím pistolím a ruší největší výhody klasických revolverů – jednoduchost obsluhy a spolehlivost.

Revolver je víceranná, obvykle ruční palná zbraň, v níž jsou náboje umístěny v otočném válci.

转轮手枪(英语:revolver,也称英语:wheel gun)是一种属手枪类的小型单管枪械,拥有转轮式的弹巢(cylinder),通常一般有6个膛室、也有少至4个、多达12个膛室的设计。外摆式弹巢的转轮手枪为了配合多数人使用右手的习惯,多为向左90度转出弹巢以装填弹药,因此中文常称为左轮手枪,其实原名称为转轮手枪,与左右无任何关联。


Nejstarší žánry.

Dobrodružství je průvodním jevem dějin (vzniká zejména v obdobích, kdy dochází k silnému napětí mezi osobností a společností a ke konfliktu mezi sociálními silami), a tak i jeho ztvárnění uměleckými prostředky je součástí vývoje a dějin světové literatury. Dobrodružnost je tak charakteristickým rysem mnoha historických literárních žánrů, jako jsou:

Osmnácté století.

V 18. století se začala zásadně měnit kompozice dobrodružného literárního díla. Podle kompozice můžeme totiž v dobrodružné literatuře rozlišit dva základní typy literárních děl:  Sílící vliv měšťanstva v období průmyslové revoluce přinesl s sebou mimo jiné také potřebu poutavé a zábavné literární tvorby určené již ne jen šlechtickým kruhům, ale širší veřejnosti. Již roku 1719 napsal anglický spisovatel Daniel Defoe dobrodružný román "Robinson Crusoe (The Life and Strange Surprising Adventures of Robinson Crusoe of York)" líčící život trosečníka na pustém ostrově. Defoe tímto svým dílem inicioval vznik subžánru dobrodružné literatury, označovaný jako robinzonáda. Ta přetrvala až do dnes, setkáváme se s ní i ve vědeckofantastických románech. Další román Daniela Defoa "Dobrodružný život kapitána Singletona (1720, The Life, Adventures and Piracies of the Famous Captain Singleton)" se dá považovat za jedno z prvních děl s pirátskou tematikou.  Žánr fantastických cestopisů a podivuhodných cest vyvrcholil jednak v satirickém spise Jonathana Swifta "Gulliverovy cesty (1726, Travels of Lemuel Gulliver"), jednak v knize německého spisovatele Gottfrieda Augusta Bürgera "Baron Prášil (1786, Wunderbare Reisen zu Wasser und zu Lande, Feldzüge und lustige Abenteuer des Freiherrn von Münchhausen)", který v ní ovšem rozvíjí i pohádkové motivy.

Devatenácté století.

19. století začalo nástupem romantismu, což se v dobrodružné literatuře projevilo následujícím skutečnostmi:  Rozvoj americké literatury přinesl s sebou nové náměty. V období romantismu vedla potřeba vyjádřit se k ostrým společenským problémům (boj proti kolonizaci, otrokářství, boj farmářů proti násilné kapitalizaci, nesouhlas s utlačováním původního indiánského obyvatelstva) k tomu, že mnozí američtí spisovatelé začali hledat svůj ideál mimo městské a podnikatelské prostředí v exotických krajinách, v nedotčené americké přírodě, v prériích. Díky Jamesu Fenimorovi Cooperovi a jeho pentalogii "Příběhy Kožené punčochy (1826-1841, Leatherstocking Tales)" tak vznikl jeden z nejoblíbenějších subžánrů dobrodružné literatury western, resp. indiánka, který dále rozvinul především německý spisovatel Karel May. Cooper rovněž inicializoval svým románem "Vyzvědač (1821, The Spy)" vznik špionážního románu. Další americký spisovatel Edgar Allan Poe uváděl ve svých dílech člověka za hranice reálného světa a psal i podivuhodné příběhy odehrávající se v tajemných i neexistujících prostředích, např. "Příběhy Arthura Gordona Pyma (1838, The Narrative of Arthur Gordon Pym)". Jiní autoři zobrazili pomocí drsných, až surově realistických příběhů život zlatokopů, např. Francis Bret Harte nebo Jack London. Poslední ze jmenovaných proslul rovněž jako autor děl odehrávajících se v exotických jižních mořích. Díla Marka Twaina "Dobrodružství Toma Sawyera (1876, The Adventures of Tom Sawyer)" a zejména "Dobrodružství Huckleberryho Finna (1884, Adventures of Huckleberry Finn)" zase rozvíjejí téma úniku ze stísňujících provinciálních poměrů. V oblasti hororu navázal na Edgara Allana Poea Ambrose Bierce, mistr černého humoru a demaskér válečné slávy stíhající cynismus a sadismus.  Rozvoj techniky v druhé polovině 19. století vedl ke vzniku vědeckofantastické literatury neboli science-fiction. Za její zakladatele jsou považování francouzský spisovatel Jules Verne (pokud jde o technickou science-fiction) a Angličan Herbert George Wells, který se věnoval spíše vlivu technologií na člověka a ve svém díle nastolil témata, z nichž vychází science-fiction dodnes (například kontakt s mimozemskými civilizacemi, cesty časem, biotechnologie atp.). Paralelně se rozvíjel další žánr fantastické literatury známý jako fantasy, jež vychází z pohádek a mytologie a částečně se překrývá se science-fiction a hororem.

Dvacáté století a současnost.

Dobrodružná literatura 20. století již pokračovala jen v rozvíjení tradičních dobrodružných žánrů (za jediný nový žánr lze považovat pouze komiks):

Česká dobrodružná literatura.

Česká dobrodružná literatura se rozvíjela v podstatě ve stejné žánrové bohatosti, jako dobrodružná literatura světová. Její prvky můžeme najít již v staročeském rytířském románu "Alexandreis" z konce 13. století nebo v cestopise Václava Šaška z Bířkova z druhé poloviny 15. století. Od 16. století a zejména pak v době českého národního obrození koncem 18. a na počátku 19. století byly vydávány tzv. "Knížky lidového čtení" jako nenáročná četba širokých vrstev měst i venkova. Ve většině případů šlo o dobrodružně fantastická vyprávění cizího původu, často velmi stará, společná s jinými evropskými literaturami, jejichž české zpracování pevně vrostlo do naší literární tradice. Objevovaly se také triviální lupičské romány, jako byl např. "Lips Tulian". V druhé polovině 19. století se začal rozvíjet historický román, jehož hlavní úlohou ovšem bylo poukázat na slavnou českou minulost a podpořit tak obrozenecké hnutí (Winter, Jirásek), přesto se také objevili spisovatelé, kteří dějiny využívali k napsání napínavých příběhů (především Josef Svátek). Počátky science-fiction v české literatuře můžeme v té době najít v některých romanetech Jakuba Arbesa a ve "Výletech pana Broučka" (1888) od Svatopluka Čecha. Na ně navázal v první polovině 20. století Karel Čapek, který poprvé ve své divadelní hře R.U.R. z roku 1920 použil slovo robot (slovo vymyslel jeho bratr Josef, když se ho Karel ptal, jak má umělou bytost pojmenovat). Kromě této hry napsal Karel Čapek napsal i další díla, která lez zařadit do oblasti science-fiction, např. román "Krakatit" z roku 1922, všechna však svým závažným obsahem překračují její rámec. Na tradice napínavé dobrodružné četby navázali v druhé polovině 20. století například Radovan Šimáček (např. historická detektivka "Zločin na Zlenicích hradě L. P. 1318" z roku 1941) a Vladimír Neff svou trilogií "Královny nemají nohy" (1973), "Prsten Borgiů" (1975) a "Krásná čarodějka" (1980) odehrávající se v době třicetileté války.  K nejznámějším spisovatelům české dobrodružné literatury 20. století patří (v chronologickém řazení):

Dobrodružná literatura je souhrnné označení pro epický literární žánr vyznačující se poutavým a napínavým dějem odehrávajícím se často v exotických krajinách a sloužící převážně pro zábavu čtenáře. Mnohdy je tento žánr právem označován za konzumní literaturu, protože snaha o zajímavost a poutavost vedla často ke komercializaci a k vytváření děl za hranicemi umění (kýč a brak).

旅游文学指内容与旅游相关的创作。当人们去旅游时,以文字形式来记录旅游,就成了「旅游文学」。凡是兼具旅游与文学之成品,如游记、诗等等,都是「旅游文学」。