Poslání organizace.

Hlavním úkolem SSM od roku 1970 (po obsazení Československa spojeneckými vojsky Varšavské smlouvy) podle pokynů nově, nesvobodně ustanoveného vedení KSČ, bylo ovládnout vysoké a střední školy, znormalizovat stav na středních a vysokých školách, cenzurovat názory mladých studujících lidí, potlačovat včas svobodu názorů a posilovat v mladých lidech vědomí mocenského, neměnného postavení KSČ. SSM se stal předstupněm KSČ, cílem byla výchova mládeže v duchu marxismu-leninismu.  Po rozpadu jednotného systému ČSM a PO ČSM v roce 1968 následovalo obsazení Československa vojsky Varšavské smlouvy v srpnu 1968 a navazující období postupné tzv. normalizace. Dne 27. listopadu 1969 byla ustavena "Federální rada dětských a mládežnických organizací ČSSR", která připravila jejich opětné sjednocení, ke kterému došlo roku 1970. Od roku 1970 tak byla opět zamezena činnost samostatných skautských organizací - Junáků a dalších 17 mládežnických organizací, založených či obnovených v období let 1968 a 1969. Po roce 1970 byla bývalým vedoucím junáku práva na členství v SSM odpírána. Na základních školách, pro děti do 15 let nahradily zakázaný skauting komunistickou stranou normalizované organizace, zejména PO SSM. SSM byl organizací navazující na středních školách na dětský Pionýr. SSM byl organizačně, byrokraticky od KSČ řízenou organizací.  Vyhovující funkcionáři SSM byli připravováni na členství v KSČ a na zařazení do vedení podniků, zejména aby pomohli kádrovým útvarům v podnicích při normalizaci. Na problematiku dohledu nad funkcionáři SSM byli vyčleněni speciálně vyhovující a prověření členové KSČ, styční pracovníci se SSM (v Praze například působil takto Miroslav Šlouf). Funkcionáři SSM sdělovali své hodnocení spolužáků či spolupracovníků styčným osobám z KSČ. Spoludodávali svá doporučení pro možnosti pracovního uplatnění, případně pro studium, a pro kádrové hodnocení ostatních lidí, i těch, kteří nebyli členy SSM. Kdo nebyl v SSM, měl tak od počátku znemožněnou pracovní kariéru, nedostal doporučení ke studiu na vysoké škole, nedostal také doporučení k individuálnímu výjezdu do zahraničí, do západních zemí.  Pro způsob vedení a řízení organizace byla tato taktéž lidově nazývána jako „Svaz souložící mládeže“ (SSM).

Organizační struktura.

Ústředí.

Nejvyšším svazáckým orgánem byl celostátní sjezd, svolávaný jednou za pět let. Mezi těmito sjezdy organizaci řídil ÚV SSM. Celá organizace byla tvořena územními republikovými organizace v ČSR a SSR a navíc organizací SSM v ozbrojených silách. Tyto republikové organizace svolávaly republikové sjezdy, měly své sekretariáty a předsednictva. Ty zároveň řídily krajské výbory SSM a národní rady PO SSM.

Struktura v krajích.

Krajskou organizaci tvořily všechny okresní svazácké organizace příslušného kraje. V jejím čele byl krajský výbor, který nepřímo řídil i krajskou organizaci PO SSM. Spolupracoval s krajskými orgány Národní fronty, měl i svůj sekretariát. Městské organizace v Praze a Bratislavě byly postaveny na úroveň organizací krajských.

Okresní organizace.

Tu tvořily všechny základní organizace SSM v okrese vyjma armády a zahrnovaly, tedy i řídily okresní organizaci PO SSM. Nejvyšším orgánem byla formálně okresní konference SSM, v období mezi tím pak sekretariát OV SSM a předsednictvo OV SSM.

Základní organizace.

Se souhlasem OV SSM vznikaly ZO SSM na závodech, školách všeho typu, ve vesnicích i městech. Ve větších závodech a školách pak vznikly celozávodní, celoškolské, celoučilištní výbory SSM, ve městech městské výbory SSM. Tyto pak svolávaly své konference.

Sjezdy.

I. sjezd SSM ČSSR 1972.

Ve dne 8. – 10. září 1972 proběhl český sjezd SSM, 666 delegátů zastupovalo 410 000 členů SSM. Předsedou českého ústředního výboru (ČÚV) SSM byl zvolen Jindřich Poledník. Ve dnech 15. – 17. září 1972 následoval slovenský sjezd SSM, předsedou slovenského ÚV SSM byl zvolen Michal Zozulák. Celostátní I. sjezd SSM ČSSR proběhl ve dnech 27. – 30. září 1972 v Praze ve Sjezdovém paláci Parku kultury a oddechu Julia Fučíka. Sjezdu se zúčastnilo 1 285 delegátů a 520 hostů, vedoucí státní a straničtí činitelé KSČ, zástupci mládežnických organizací ze 32 zemí světa, delegace Světové federace demokratické mládeže (SFDM) a zástupci Mezinárodního svazu studentstva (MSS). Sjezd přijal některé úpravy ve Stanovách, např. upravil formulaci o vztahu SSM ke KSČ: "„...SSM vychází ve své činnosti z programu KSČ a je jejím aktivním pomocníkem.“", dále pak upravil formulaci činnosti SSM: "„SSM neustále upevňuje socialistickou jednotu všech sociálních a věkových skupin čs. mládeže.“" Předsedou ÚV SSM byl zvolen Juraj Varholík.

Mimořádný sjezd SSM 1990.

Mimořádný sjezd SSM se konal ve dnech 27. a 28. ledna 1990 v Praze. Sjezd rozhodl o zániku SSM s tím, že právním pokračovatelem se stává Svaz mladých (SM), který byl dne 23. dubna 1990 zaregistrován ve smyslu ustanovení § 2 zákona č. 68/1951 Sb., o dobrovolných organizacích a shromážděních.

Transformace SSM.

Po sametové revoluci zastával prodemokratický blok vysokoškoláků názor, že by svaz ("mládežnický moloch") měl být zrušen. Dokonce se tak na přelomu let 1989/90 někde na místní úrovni i stalo. Na centrální úrovni panoval jiný názor. Předsedovi Ústředního výboru SSM se tak na mimořádném sjezdu SSM v lednu 1990 podařilo "zastánce likvidace" odstranit, přijmout vnějškově demokratizační stanovy a přejmenovat socialistický svaz na Svaz mládeže. Vzhledem k tomu, že s tímto rozhodnutím souhlasilo i Federální shromáždění, vytvořil na jaře 1990 bývalý disident John Bok ze znovuobnovených organizací „Majetkoprávní unii”, která měla zabránit zpronevěření rozsáhlého svazáckého majetku, v kterém se nacházely i objekty zrušených organizací. Pod vedením Jozefa Mikloška byla zřízena komise, jejímž úkolem bylo zmapovat rozsah majetku zabaveného mládežnickým organizacím po roce 1948.  Majetek bývalého SSM zahrnoval majetek základních organizací, působících na všech středních školách a fakultách vysokých škol či v podnicích, majetek Pionýrské organizace SSM, majetek vyšších struktur SSM (obvodních, městských, okresních, krajských a republikových výborů SSM), majetek tzv. hospodářských zařízení (např. Vydavatelství Mladá fronta, Mladý svět, deník Smena, Cestovní kancelář mládeže, atd.) Jenom nemovitostí bylo 132. Právě nemovitosti získal svaz budováním ze státních podpor, které se ročně pohybovaly kolem 200 – 300 milionů Kčs, potom jako nástupnická organizace ČSM. Ta byla organizací, která zabírala majetek zakázaných organizací pro děti a mládež po únoru 1948. Předběžně byl vyčíslen na 2,921 miliard korun.  Majetek organizací Národní fronty byl sice ze zákona od května 1990 tzv. zmrazen, ale do té doby se Svazu mládeže podařilo založit kolem 300 "postsvazáckých" organizací a majetek na ně převést. Na základě zákona č. 497/1990 Sb., o navrácení majetku SSM lidu ČSFR stát nakonec získal asi 90% svazáckého majetku, nutno ale zmínit, že období transformace (zejména jara 1990) provázela celá řada pochybných "postsvazáckých" majetkových přesunů, problematické postupy Federálního ministerstva kontroly (FMK), funkcionáři SM odmítali vydávání majetku, prováděli účetní manipulace, podávali na státní autority žaloby a trestní oznámení. Státem převzatý majetek byl zákonem č. 113/1993 Sb. o Fondu dětí a mládeže, dán do fondu, který jej spravoval až do 1. 12. 2000, kdy vstoupil do likvidace.

Navrácení majetku SSM státu.

S majetkem bývalého SSM mohl jeho držitel až do 17. 5. 1990 volně nakládat. Teprve zákonným opatřením předsednictva Federálního shromáždění (FS) č. 177/1990 Sb., o některých opatřeních týkajících se majetku politických stran, politických hnutí a společenských organizací, byly s účinností ode dne 18. 5. 1990 převody majetku zakázány, taktéž byla omezena jejich hospodářská činnost. K zákonnému opatření vydalo Federální ministerstvo financí (FMF) prováděcí vyhlášku č. 224/1990 Sb., která měla evidenci majetku zabezpečit. Vyhláška nestanovila nejen soupis věcných nemovitostí, ale ani nestanovila vyčíslení hodnoty pozemků.  Zestátnění a převzetí majetku SSM proběhlo podle zákona č. 497/1990 Sb., o navrácení majetku SSM lidu ČSFR, který nabyl účinnosti dnem 1. 1. 1991. Zákon nepřesně vymezil rozsah majetku bývalého SSM a neurčil přesně pojem držení. K provedení tohoto zákona přijala vláda ČSFR usnesení č. 902 ze dne 20. 12. 1990, kterým určila, že „hospodářská zařízení” převezmou za stát zmocněnci. Majetek v držení bývalého SSM měly převzít okresní úřady. Nedořešená byla v roce 1991 otázka majetku bývalých fakultních, celoškolských, celoučilištních a celozávodních výborů SSM. V roce 1991 byla předběžně vyčíslena celková hodnota majetku bývalého SSM na necelé 2,9 mld. Kčs (v pořizovacích cenách), z toho ve federaci cca 1 500 mil. Kčs, v ČR cca 860 mil. Kčs a v SR cca 510 mil. Kčs.

Hospodářská zařízení Svazu mládeže.

Hospodářská zařízení Svazu mládeže (SM), z kterých později vznikly akciové společnosti:  Další hospodářská zařízení a majetek:  V podniku Zenitcentrum činil předběžně vyčíslený stav majetku k 31. 12. 1990 61 155 tis. Kčs. Vedení organizace se státem nespolupracovalo, těžce se sepisoval stav pohledávek a závazků (absence faktur nebo jejich náležitostí, nevyúčtování faktur, neprůkaznost zahraničního obchodování, atd). Některé skutečnosti nasvědčovaly podezření z trestné činnosti. Státu se nepodařilo došetřit přebírání majetku státem v Zenitcentru v Berouně (vedoucí střediska Ing. Střítecký spáchal sebevraždu). Ředitel podniku, jeho zástupce i ekonomický náměstek dali výpověď a podnik se nacházel bez statutárního zástupce. Z inventarizace zahraničně obchodní činnosti vyplynulo neoprávněné snížení majetku organizace. Po odvolání zmocněnce JUDr. Tomáš Absolóna, který plnil úkoly jen formálně, se ujala funkce 31. 1. 1991 zmocněnkyně Ing. L. Klofová. Ale i ona se z části podílela na pomalém průběhu inventarizace. Podnik byl v platební neschopnosti a FMF tak muselo organizaci poskytnout půjčku na výplaty mezd. Vláda ČSFR na své schůzi dne 30. 9. 1991 nakonec rozhodla o likvidaci Zenitcentra a o bezodkladném ustavení likvidátora. Kontroly Nejvyššího kontrolního úřadu v letech 1994–1996 zjistily, že:

Správy účelových zařízení.

Rozhodující část majetku SSM byla v České republice a Slovenské republice soustředěna ve správách účelových zařízení (SÚZ). V ČR představoval majetek SÚZ cca 723 mil. Kčs, tedy více než 80% z celkového majetku. V SR, kde majetek SÚZ včetně vydavatelství „Smena” činil cca 243 mil. Kčs, byl jeho podíl na celkovém majetku cca 48%. Správy účelových zařízení Svazu mladých (bývalých SÚZ SSM) přešly 1. 1. 1991 na základě § 1 ústavního zákona č. 497/1990 Sb., o navrácení majetku Socialistického svazu mládeže lidu České a Slovenské Federativní Republiky, do vlastnictví státu. Česká republika, zastoupená ministerstvem hospodářství ČR, založila 17. 12. 1992 obchodní společnost JUNIA s.r.o. Ke vzniku obchodní společnosti došlo zápisem do obchodního rejstříku dne 9. 2. 1993. Do obchodní společnosti vložila Česká republika, zastoupená MH ČR, vklad ve výši 100 000,- Kč jako základní jmění společnosti. Organizační složky (7 odštěpných závodů JUNIE s.r.o.: odštěpné závody JUNIA, s.r.o., Praha, České Budějovice, Ústí nad Labem a Ostrava) byly zapsány do obchodního rejstříku dne 29.7. 1993. Kontrola NKÚ v roce 1994 zjistila, že do ukončení kontroly nebyl mezi Fondem dětí a mládeže a JUNIÍ učiněn právní akt, který by tuto obchodní společnost opravňoval k nakládáni s majetkem bývalého SSM.

Fond dětí a mládeže.

Zákonem č. 113/1993 Sb. byla zřízena právnická osoba Fond dětí a mládeže (FDM), které byl svěřen majetek bývalého SSM. Kontroly Nejvyššího kontrolního úřadu v letech 1994–1996 zjistily, že Fond dětí a mládeže převzal od ministerstva hospodářství místo akcií (založených akciových společností AGM, CKM, JUNIOR centrum, Mladá fronta a Stavocentral) pouze hodnotu vkladu, která byla doložena výpisy z obchodního rejstříku jednotlivých akciových společností. Ministerstvu hospodářství jako zakladateli jmenovaných akciových společností nebyly akcie odevzdány hned po vzniku, ale až v roce 1994 (respektive v roce 1995 přímo Fondu dětí a mládeže). Tím se FDM podílel na řízení uvedených obchodních společností (od 13. 9. 1993 až do 1. pololetí 1995) bez právního důvodu. Ke dni 1. 12. 2000 byl Fond dětí a mládeže zrušen a dán do likvidace (předseda Ing. Petr Kučera), ke dni 1. 1. 2005 přešla práva a povinnosti zrušeného fondu na Ministerstvo financí ČR.  Policie ČR se zabývala posledními správci "podivně" rozprodaného majetku:  Nejkřiklavější byl případ hotelu Belária v Hradci nad Moravicí, který měl podle kontroly NKÚ z roku 2005 cenu nejméně 70 milionů Kč a byl v roce 2004 prodán za 24, 5 milionu Kč při započtení údajného zhodnocení nájemcem.. Za nezákonný a nevýhodný prodej nemovitostí Fondu dětí a mládeže (FDM) dostal bývalý likvidátor Pavel Žák trest tři roky nepodmíněně. Někdejší likvidátor fondu způsobil podle rozhodnutí soudu převodem 36 budov či pozemků škodu přes 215 milionů korun.  Budova a 2 pozemky nacházející se v katastrálním území Teplice:

Následnické organizace.

Mladí lidé, kteří se po roce 1989 nedistancovali od socialismu, nebo ti, kteří socialismus nezažili, ale zaujaly je socialistické myšlenky, založili několik svazů:

Socialistický svaz mládeže (zkratka SSM) byla organizace v ČSSR sdružující mladé lidi ve věku 15–35 let, fungující mezi lety 1970 až 1989. Organizace byla řízena a spravována KSČ. SSM byla nástupnickou organizací po zaniklém Československém svazu mládeže (ČSM), který zanikl v roce 1968. Prvním předsedou Ústředního výboru SSM byl Juraj Varholík, posledním předsedou ÚV SSM před zánikem organizace byl Martin Ulčák. V roce 1971 dosáhl počet členů SSM čísla 541 000, v roce 1985 už to bylo 1 661 000 členů.

社会主义青年联盟(,缩写为SSM)是捷克斯洛伐克社会主义共和国的青年组织,受捷克斯洛伐克共产党领导,成立于1970年,1989年解体。


Buněčné dýchání (respirace).

Nejlepším zdrojem energie pro buňku je aerobní oxidace glukózy. Glukóza je sérií metabolických dějů přeměněna na vodu, oxid uhličitý a velké množství energie, které buňka potřebuje k životu. K tomu ale potřebuje kyslík, a musí se nějak zbavit odpadního oxidu uhličitého.  U jednobuněčných i malých a jednoduchých mnohobuněčných organismů může docházet k difúzi plynů povrchem těla. Tito živočichové tedy nepotřebují žádné dýchací orgány.

Difúze plynů.

U ostatních živočichů je to složitější. U obratlovců, kteří dýchají vzduch, je vzduch vdechován nosem, prochází horními a dolními dýchacími cestami až do plic. Dýchací cesty přechází do dýchacího oddílu plic, který je tvořen hlavně alveoly. Dýchací plyny difundují přes alveolární membránu ve směru tlakových a koncentračních gradientů.  Z toho vyplývá, že přechod plynů závisí na parciálním tlaku těchto plynů v atmosféře a na parciálním tlaku plynů v neokysličené krvi, která vstupuje do plic.  Ve velkých nadmořských výškách je parciální tlak kyslíku menší než v nížinách. To je důvod namáhavějšího dýchání ve vyšších nadmořských výškách.

Plíce savců.

Plíce savců jsou párové orgány uložené v hrudní dutině. Na povrchu jsou hladké, zdravé plíce jsou narůžovělé. Jejich barva svědčí o prostředí, ve kterém pracovaly, plíce lidí (ale i psů), kteří žijí ve městech, jsou zašedlé, plíce kuřáků jsou černé, na jejich povrchu jsou vidět dehtové skvrny.  Plíce mají houbovitou konzistenci. Už po prvním nádechu se naplní vzduchem, část tohoto vzduchu se už nikdy nedostane z plic ven. Proto plíce živě narozených dětí (i mláďat ostatních savců) ve vodě plavou, na rozdíl od plic mrtvě narozených, které klesnou ke dnu. Této skutečnosti se využívá v soudním lékařství.  Hrudní dutina je vystlána pleurou, tenkou vazivovou blánou, která pokrývá hrudní stěnu a nazývá se pohrudnice ("parietální pleura"). Pleura přechází na plíce a pokrývá je jako poplicnice ("viscerální pleura"). Mezi pohrudnicí a poplicnicí je úzký prostor, zbytek tělní dutiny coelomu, který je vyplněn malým množstvím tekutiny, která umožňuje hladký pohyb. V pohrudniční dutině je také podtlak, který zabraňuje kolapsu měkkých plic a umožňuje jejich naplnění vzduchem při nádechu.  Při proděravění pohrudnice se tlaky v pleurální dutině vyrovnají a plíce zkolabuje. Tento stav se nazývá pneumothorax.  Mezi plícemi je pleurou obalený prostor, nazývané středohrudí, ve kterém je uloženo srdce a ve kterém procházejí důležité cévy, nervy a jícen.

Stavba plic.

Každá plíce má zhruba trojúhelníkovitý tvar, levá plíce je menší než pravá.  Plicní základna ("basis") se dotýká hlavního dýchacího svalu savců, bránice. Plicní hrot ("apex") směřuje směrem k hlavě. V plicní brance ("hilus") do plíce vstupuje průduška ("bronchus"), plicní žíly a plicní tepna, mízní žíly a nervy. Na vnitřní ploše plic jsou otisky orgánů středohrudí, hlavně srdce.  Plíce jsou rozčleněné na laloky, u člověka má pravá plíce laloky tři, menší levá má dva. Třetí lalok pravé plíce, lalok přídatný ("lobus accessorius") se vsouvá do prostoru mezi velkými žílami a srdcem, u člověka má jazýčkovitý tvar, proto se mu také říká "lingula", jazýček. V průměrných plicích se udrží okolo 3 litrů vzduchu.  Každý lalok je dále rozdělen vazivovými přepážkami, které vycházejí z poplicnice, na bronchopulmonální segmenty. Každý segment má vlastní přívod vzduchu i krvení. Segmenty jsou dále rozděleny na lalůčky, aciny, které mají pyramidový tvar. Základna acinu je na povrchu plíce, hrot směřuje k plicní brance.  Vnitřek plic se skládá z rozvětvujících se průdušek, tedy dolních cest dýchacích, a dýchacího oddílu, části, kde dochází k výměně plynů.  Průduška, která vstupuje do plic plicní brankou, se 25krát větví (u člověka). Tvoří tak průduškový strom (arbor bronchalis)  Hlavní průduška ("bronchus principalis") → lalokové průdušky ("bronchi lobares") → segmentální průdušky ("bronchi segmentales") → subsegmentální průdušky → terminální průdušky  V průběhu větvení se mění stavba stěny průdušek, hlavní průduška má podobnou stavbu stěny jako průdušnice, je tvořena chrupavkou, s každým dalším větvením chrupavky ubývá a relativně přibývá hladké svaloviny. Sliznice je pokrytá řasinkovým epitelem, řasinky kmitají směrem ven a pomáhají odstraňovat nečistoty.  V průběhu větvení časem zmizí i hladká svalovina, stěna je tvořena jen tenkou sliznicí, s epitelem s řasinkovými buňkami, malým množstvím pohárkových buněk a buňkami Clarovými, které produkují surfaktant, látku, která snižuje povrchové napětí a brání tak kolapsu průdušky.  Jedna terminální průduška ventiluje jeden plicní lalůček. V něm se větví na průdušinky ("bronchioli"), které už patří k dýchacímu oddílu plic.  Průdušinky se několikrát rozvětví, až na respirační průdušinky ("bronchioli respiratorii"). Tyto průdušinky ústí do plicních sklípků, alveolů. Každý respirační bronchiolus zásobuje vzduchem asi 200 alveolů.

Plicní sklípky.

Alveoly (neboli plicní sklípky) jsou tenkostěnné váčky, ve kterých probíhá difúze dýchacích plynů. Jejich stěna je tvořena pouze jednou vrstvou extrémně tenkých buněk, pneumocytů I. typu. Bazální membrána, na kterou pneumocyty nasedají, přechází ve stěnu okolních kapilár, aby mohly plyny volně přecházet. Alveolární membrána je tlustá jen asi 1 μm.  Kromě pneumocytů I. typu jsou ve stěně alveolů i tlustší pneumocyty II. typu, které stejně jako Clarovy buňky průdušek produkují surfaktant (= látka pokrývající vnitřek plicních sklípků, která snižuje povrchové napětí a brání tak smrštění sklípků a následnému kolapsu plic), a makrofágy, tzv. prašné buňky, které fagocytují prach a jiné cizí částice v alveolu.  Dohromady v jedné plíci je přes 350 miliónů plicních sklípků a jejich celkový povrch je 40 - 100 m.

Krevní zásobení plic.

Plicní brankou do plic vstupují plicní tepny, které přivádějí neokysličenou krev. Tepna se větví podobně jako průdušnice a průdušinky, až na kapiláry, které opřádají alveoly. Cévy nesoucí okysličenou krev se spojují v plicní žíly, které ústí do levé předsíně srdce. Ze srdce je pak okysličená krev rozváděna po celém těle.  Kromě toho existuje také nutritivní oběh plic, kterým je do plic přiváděna okysličená krev, jež je vyživuje.

Plicní ventilace.

Jako plicní ventilace se označuje proudění vzduchu v plicích. Nádech ("inspirium") je aktivní proces, při kterém se stahem bránice a vnějších mezižeberních svalů zvětší objem hrudní dutiny, a plíce se vlivem podtlaku v pohrudniční dutině roztáhnou a naplní vzduchem.  Výdech ("exspirium") je za normálních okolností pasivní děj.

Statické a dynamické objemy plic.

Vitální kapacita plic.

Je to maximální množství vzduchu, které lze vydechnout po největším možném nádechu. Je závislá na fyzické zdatnosti člověka. Měří se pomocí spirometru, do kterého vydechneme co největší množství vzduchu po maximálním nádechu. Jaká je vitální kapacita plic jedince oproti průměrnému člověku se dá zjistit pomocí jednoduchého vzorečku. Hodnotu naměřenou spirometrem se vynásobí stem a vydělí povrchem těla a koeficientem daným pro pohlaví. Pro ženy je to 2000 ml, pro muže 2500 ml.  Vzorec pro výpočet povrchu těla v m je: výška v centimetrech * váha v kilogramech * 71,84 / 10000

Plíce ptáků.

Ptáci mají nejvýkonnější dýchací soustavu ze všech obratlovců. Vzduch vdechnutý nozdrami na zobáku proudí do plic průdušnicí a průduškami, které se v plicích rozvětvují. Jejich větve procházejí plícemi a vstupují do vzdušných vaků, kterých je 5 párů. Mají jemné blanité stěny rozvětvující se ve výběžky, které prostupují různými částmi těla včetně dutých kostí. V plicích zůstává jen část vdechnutého vzduchu, část prochází do vaků, odkud se při výdechu vrací do plic, kde probíhá výměna plynů. Je to zcela jiný mechanismus dýchání než u savců. Plíce jsou malé, přirostlé na strop hrudní dutiny a slouží pouze pro výměnu plynů. Objemově se mění jen málo. Mechaniku pohybu vzduchu zajišťuje svalovina trupu.

Plíce (lat. "pulmo"), též " pneumo" z řec. "πνεύμω - dech," je párový orgán, který umožňuje výměnu plynů mezi krví a vzduchem. Plíce savců včetně člověka se skládají z miliónů tenkostěnných váčků, plicních sklípků, alveol, které jsou opředeny krevními kapilárami. Do alveol se dostává vzduch, kyslík difunduje do krve v kapilárách, naopak oxid uhličitý se z alveol při výdechu dostává z těla ven.

肺是很多进行空气呼吸的动物的呼吸系统中重要的一个器官,大部分四足类动物、一些鱼类和蜗牛都有肺。哺乳动物和其他身体结构较为复杂的动物则拥有两个肺,其位于胸腔中靠近脊柱,并分别位于心脏的左右两侧。


Geografie.

Rozprostírá se na území čtyř historických regionů - Báčky, Banátu, Sremu a z malé části Mačvy. Hlavním a zároveň největším městem je Nový Sad, druhým v pořadí je Subotica. Rozloha je 21 506 km2, počet obyvatel: 1 931 809, hustota obyvatelstva: 89,85/km2 (2011). Nachází se ve střední Evropě, severní části Srbska v Panonské nížině. Území je rozděleno řekami Dunaj a Tisa na Bačku, Banát a Srem.

Historie.

Oblast byla důležitá už v dobách římské říše, nacházelo se zde město Sirmium (dnes Sremska Mitrovica). Během 6. století přišli do oblasti Slované a od 9. století byla Vojvodina ovládaná Maďary až do století šestnáctého. Po bitvě u Moháče v roce 1526 a pádu Banátu v roce 1552 se oblast dostala pod kontrolu Osmanské říše.  Díky Karlovickému míru z roku 1699 a později Požarevackému míru z roku 1718 Vojvodina připadla Rakousku. To znamenalo odsun osmanského a islámského obyvatelstva a přísun nových kolonistů, ze všech oblastí tehdejší habsburské monarchie. Přicházeli tak nejen Srbové, Maďaři, či Němci (ti byli odsunuti v roce 1945), ale také i Češi, Slováci, Chorvati, nebo Rumuni. Srbská menšina se začala kulturně organizovat a rozvíjet, přestože pravoslaví bylo habsburskou monarchií potlačováno, do oblasti přicházely knihy z Ruska a dalších pravoslavných zemí.  Po revolucích roce 1848 bylo na krátkou dobu založeno Srbské vévodství v rámci Habsburské monarchie (z té doby pochází jméno Vojvodiny: "vojvodina" znamená "vévodství"). Po 1. světové válce se stala Vojvodina součástí Království SHS. Území po roce 1929 ztratilo, podobně jako další části Jugoslávie, svoji autonomii a bylo začleněno do rozsáhlejšího systému bánovin. Národnostně promíchané obyvatelstvo bylo však do jisté míry problémem, z hospodářského hlediska ale slabému jugoslávskému státu alespoň pomáhaly dobře se rozvíjející oblasti s německým obyvatelstvem. Během války byla Vojvodina v roce 1941 rozdělena mezi několik států: severozápadní část (Bačku a Baranju) zabralo Maďarsko, které kdysi Vojvodinu ovládlo, severozápadní část Chorvatsko, malou východní část Rumunsko a jižní část Nedićovo Srbsko (Srem, který byl po válce začleněn do Vojvodiny, patřil v té době Slavonii, kterou ovládl Nezávislý stát Chorvatsko).  Po válce vznikla 1. září 1945 v rámci federalizované Jugoslávie autonomní oblast Vojvodina, mající současný rozsah, a která od té doby náleží k Srbsku. Těsně po válce vypukly ohledně Vojvodiny spory, zdali má být území přičleněno k Srbsku, či fungovat jako zcela nezávislá republika v rámci Jugoslávie. Poválečnými změnami obyvatelstva došlo k dominanci Srbů (kteří zde měli po válce jen něco přes 1/3 obyvatelstva), odstranění Němců, a úbytku především Maďarů, kteří zůstali v úzkém pruhu táhnoucím se od severních hranic s Maďarskem zhruba jihovýchodním směrem.

Správní členění.

Vojvodina je rozdělena do 7 okruhů (sr. "okrug"):

Slováci ve Vojvodině.

Slováci jsou třetí nejpočetnější národností ve Vojvodině. Tvoří absolutní většinu v obci Petrovec (66,42 %) a jsou nejvýznamnější národností v obci Kovačica (41,07 %). Nejvíce Slováků žije Kovačici (5697), pak v Báčském Petrovci (5549). Celkem žije ve Vojvodině 56 637 Slováků, což tvoří 2,79 % všech obyvatel. Jsou potomky převážně evangelických vystěhovalců z 18. století, kteří se usadili na úrodném území, řídce obývaném po zpustošení země Turky. Zachovávají si jazyk i folklórní zvyky svých předků.

Vojvodina (: "Аутономна Покрајина Војводина/Autonomna Pokrajina Vojvodina", : "Vajdaság Autonóm Tartomány", slovensky: Autonómna pokrajina Vojvodina, : "Provincia Autonomă Voivodina", : "Autonomna Pokrajina Vojvodina", rusínsky: "Автономна Покраїна Войводина"), je autonomní oblast na severu Srbska. Hlavním městem a hospodářským centrem je Novi Sad, dalšími většími městy jsou Subotica, Zrenjanin či Sombor.

伏伊伏丁那自治省(塞尔维亚语:Аутономна Покрајина Војводина/Autonomna Pokrajina Vojvodina)是塞尔维亚北部的一个自治省。伏伊伏丁那民族构成复杂,其中塞尔维亚人为主体民族,马扎尔人为第二大民族。伏伊伏丁那有六种官方语言。最大都市是诺维萨德。


Průběh jednání.

Jednání o mírové smlouvě měla probíhat v Udine. Ačkoli to měl Napoleon Bonaparte z Milána coby kamenem dohodil, nechal císařova zmocněnce, nejlepšího rakouského diplomata hraběte Ludwiga Cobenzla, den čekat.  Jednání začala 27. září. Postupovala velice pomalu a Napoleon musel vyvinout obrovské diplomatické úsilí. Pokusil se Cobenzla zastrašit, že jednání budou přerušena. Cobenzl byl však neústupný. Již během předběžných leobenských jednání narazil na slabé místo rakouské diplomacie - Prusko.  Společně čelit Prusku, rakouskému rivalovi, se Cobenzlovi zamlouvalo. Napoleonovi na Prusku nezáleželo a splnění této smlouvy také nepovažoval za závazné. Cobenzl se přesto dohadoval o každý bod smlouvy a jednání protahoval. Z Paříže přicházely každý dnem nové směrnice, ta poslední ukládala přerušit jednání a pokračovat na Vídeň do 29. září. Napoleon potřeboval konec tažení a spěchal. Rozhodl se tedy riskovat. Nótu o „ultimátu do 29. září“ ukázal Cobenzlovi, který jí byl naprosto zaskočen. Napoleon mohl přerušit jednání a jeho vláda by byla jen spokojena. Vyděšený Cobenzl byl ochoten souhlasit se vším.  Bylo to otevřené dělení kořisti. Benátská republika byla rozdělena mezi Rakousko, Francii a Cisalpinskou republiku. Mohuč a levý břeh Rýna připadl Francii. Rakousko uznalo nové italské republiky. Všechny otázky byly vyřešeny, a tak se 11. října obě strany sešly, aby smlouvu podepsaly.  Vyskytly se však netušené obtíže. Napoleonovi se nelíbil článek o Mohuči a rýnské hranici a navrhl jej opravit podle sebe, Cobenzl měl námitky. Za dva dny byl text ale oficiálně schválen, teď už šlo jen o to ho podepsat. Bylo dohodnuto, že se podpisy uskuteční v městečku Campo Formio, na poloviční cestě mezi rezidencemi obou stran. Když však byla smlouva 17. října konečně vyhotovena, hrabě Cobenzl, který se obával dalších Napolonových kousků, nečekal v Campo Formiu a odjel do Codroipo za ním. Tam byla také smlouva v noci na 18. října podepsána.  Ačkoli Napoleon ani Cobenzl v Campo Formiu nebyli, smlouva, jež ukončila pětiletou válku mezi Francií a Rakouskem, vešla do dějin jako mír z Campo Formia.

Mír v Campo Formio 17. října roku 1797 ukončil válku mezi Francií a Rakouskem a potvrdil nové východní hranice Francouzské republiky až k levému břehu Rýna. Habsburská monarchie tu uznala ztrátu svého vlivu v Itálii a vzdala se Lombardie a Belgie výměnou za Benátsko, Istrii a Dalmácii.

坎波福尔米奥条约(Treaty of Campo Formio)或坎波福尔米奥之和是第一次反法同盟战争中,由法国与奥地利签订的和约。条约于1797年10月17日在坎波福尔米多(今意大利)签订,由法国代表拿破仑·波拿巴与奥地利代表路德维希·冯·科本茨尔伯爵所签订。条约标志着第一次反法同盟的崩溃、拿破仑于意大利战场的最终胜利和第一波的法国大革命战争终结。


Historie.

Vývoj phpBB započal James Atkinson jako jednoduché UBB fórum pro jeho vlastní internetovou prezentaci 17. června 2000. Nathan Codding a John Abela (nyní oba bývalí členové týmu phpBB) se připojili do vývojářského týmu poté, co se phpBB připojilo na SourceForge CVS, a práce na verzi 1.0.0 začala. První předběžná, plně funkční verze byla připravená 1. června 2000.  phpBB 1.0.0 byla oficiálně vydána až 9. prosince 2000, následovaná, po mnoha úpravách a vylepšeních, dalšími dvěma verzemi 1.x řady phpBB. Konečné vydání 1.x řady neslo název phpBB 1.4.4, vydané 6. listopadu 2001. Ještě během života jedničkové řady, Bart van Bragt, Paul S. Owen (bývalý spolu-manažer projektu), Johnathan Haase (nyní už bývalý člen týmu) a Frank Feingold přišli do týmu.  Práce na phpBB 2.0.x začaly 17. února 2001. Všechny zdrojové kódy byly napsány od úplného začátku; ambice vývojářů už daleko přesáhly ty původní s 1.x řadou systému. Doug Kelly (nyní už bývalý člen týmu) se připojil do týmu krátce poté. Po dlouhém roce usilovné práce a testování, phpBB 2.0.0, přezdívaná „Super Furry“, byla vydána 3. dubna 2002 (o tři dny později než bylo plánováno).  V prosinci 2004 bylo značné množství stránek používajících phpBB napadeno počítačovým červem Santy, který využíval chyby ve starých verzích phpBB pro přepsání HTML a PHP souborů.  Poslední vydání 2.0.x řady je 2.0.23, z února 2008. Vydání dvojkové řady jsou omezeny jen na opravy chyb a bezpečnostních děr.  V půlce prosince 2007 byla vydána první finální verze třetí řady pod označením 3.0.0. Kromě od základu přepsaného kódu přináší mnoho nových funkcí a možností.

phpBB 3 "Olympus".

20. května 2007 vyšla první Release Candidate verze phpBB3, která je již podporovaná a která už se velmi přiblížila finální verzi 3.0.0. Skripty fóra jsou úplně přepsané a slibují zvýšení výkonu a mnoho nových funkcí. Administrační rozhraní (známé jako ACP) bylo obohaceno o mnoho nových možností a funkcí pro správu a nastavení fóra.  Nová verze také umožňuje hladký přechod ze starší řady phpBB2 se zachováním veškerého nastavení.  13. prosince 2007 vyšla finální verze phpBB3. Ta je nyní poslední verzí a další vývoj phpBB bude pokračovat na ní.

phpBB je oblíbený, bezplatný a open source systém pro vytvoření interaktivního fóra používající serverový skript PHP a podporující širokou škálu databázových systémů jako MySQL, PostgreSQL, MSSQL, Microsoft Access, ODBC nebo Oracle.

phpBB是自由软件,也是开放源代码的网络论坛系统,使用PHP作为程序语言,并支持如MySQL、PostgreSQL、MSSQL、SQLite与Oracle等的资料库。


Přesnější vymezení.

Existuje několik definic hazardních her, na jejichž základě různé hry mohou i nemusí být chápány jako hazardní. Zde jsou shrnuta některá kritéria:

Míra náhody.

Hazardní hry lze především vymezit jako hry, jejichž výsledek závisí na náhodě. Protože však svou roli hraje náhoda prakticky ve všech hrách i sportech, za hazardní hry považujeme takové hry, u nichž je míra náhody velmi vysoká. U některých her je ovšem dosti složité rozhodnout, jak velkou roli v nich náhoda hraje. Navíc je míra náhody i u stejného typu hry pro různé hráče odlišná, obvykle je tím vyšší, čím méně jsou hráči zkušení, zatímco osvojováním herních mechanismů míru náhody snižují.

Sázecí poměr.

Často se uvádí, že základním požadavkem, aby hra mohla být chápána jako hazardní, je sázecí poměr, nepříznivý vůči sázejícím. Z tohoto hlediska nelze například mariáš (hraný o peníze) považovat za hazardní hru, protože veškeré vsazené peníze zůstávají mezi hráči. Je zřejmé, že toto kritérium pro vymezení hazardní hry nestačí. Lze si například snadno představit situaci, kdy nějaké kasino (třeba se snahou nalákat nové hráče) vyhlásí bonus pro vítěze v ruletě, což by mohlo dočasně vychýlit sázecí poměr ve prospěch sázejících a ruleta by „na chvíli“ přestala být hazardní hrou. Naopak v podstatě jakýkoli sportovní turnaj, na němž je uhrazen startovní poplatek, by bylo možné považovat za hazardní hru, protože startovní poplatek nebo jeho část zůstane v rukou organizátorů a výhra tedy není ekvivalentní vložené částce.

Výše sázek.

Svou roli v tom, co lze chápat jako hazardní hru, jistě hraje i výše sázek. Například loterie je podle obou předchozích kritérií bezesporu hazardní hra, ovšem člověk, který si jednou jednou za měsíc koupí v trafice Sportku by asi sám sebe těžko označil za hazardního hráče. Za hazardní hry tedy obvykle považujeme takové, v nichž se hraje o vysoké částky – z hlediska zúčastněných hráčů („vysoká částka“ tedy může mít na základě sociálního statusu hráče velmi rozdílné hodnoty).

Současná česká legislativa.

Podle zákona o hazardních hrách, který vstoupil v platnost 1. ledna 2017, je hazardní hra definována takto: „"Hazardní hrou se rozumí hra, sázka nebo los, do nichž sázející vloží sázku, jejíž návratnost se nezaručuje, a v nichž o výhře nebo prohře rozhoduje zcela nebo zčásti náhoda nebo neznámá okolnost."“ Výslovně jsou v zákoně zmíněny tyto hazardní hry: loterie, kursové sázky, totalizátorové hry, bingo, technické hry, živé hry, tombolu a turnaje malého rozsahu. Loterií a podobných her se smějí účastnit pouze hráči starší 18 let.  Podle zákona o hazardních hrách smí na území České republiky provozovat hazardní hry české i zahraniční subjekty. Ty musí získat licenci vydávanou Ministerstvem financí ČR. Zákon mimo jiné reguluje maximální možnou sázku na 100 Kč v kasinech a 1000 Kč v internetových hrách. Také je omezena maximální možná výhra v jedné hře na 500 000 Kč. Výherní automaty, které jsou dlouhodobě považovány za nejrizikovější, již smí být umístěny pouze v licencovaných provozovnách a zvyšuje se na ně daň z 28 % na 35 %. Herny také nesmí hráčům dávat zdarma alkoholické nápoje a ruší se non-stop provoz. Licencovaná kasina smějí být otevřena non-stop, ovšem pro získání licence je potřeba splnit přísnější požadavky.  Kontroverzně byla přijata i možnost Ministerstva financí ČR blokovat jakékoliv webové stránky provozoven a zahraničních heren, které působí na českém trhu bez licence. Tato část zákona je velmi často spojována s možnou cenzurou internetu.  Česká legislativa je kritizována například ze strany pokerových nebo mariášových hráčů, kteří svou hru nepovažují za hazard, ale dovednostní disciplínu a kromě toho považují za nesmyslné, aby se turnaje v těchto hrách konaly pouze v licencovaných kasinech.

Sázecí poměry.

Různé hazardní hry používají různé sázecí poměry. "Sázecí poměr" je vlastně poměr vsazené částky k vyplaceným výhrám. Velmi často se používají termíny „výhernost“ nebo také „návratnost“, které procentuálně vyjadřují, kolik se dlouhodobě vrací hráči z každé jeho sázky. Právě neznalost sázecích poměrů je příčinou, že hráči hazardních her se chovají někdy velice pošetile.  Například na ruletovém kole Evropské rulety jsou čísla od 1 do 36 a nula (v případě Americké rulety navíc dvojitá nula). Pokud hráč vsadí na kterékoliv jednotlivé číslo Evropské rulety, tak vyhrává 36 násobek své sázky, ovšem čísel na kole je 37. Dlouhodobě tedy hráč každou svou sázkou prohrává 1/37 své sázky, což je přibližně 2,7 % její hodnoty. V případě hracích automatů v hernách a restauracích záleží na samotných pravidlech hry, ovšem obvykle je výhernost pro hráče mnohem nižší a každou sázkou dlouhodobě prohrává mezi 20 % až 25 % její výše. Výhernost musí být podle zákona vyšší, než 75 %, ovšem nelegálně provozované herny na toto nedbají a automaty nastavují tak, aby se výhernost pohybovala hluboko pod touto hodnotou.  Hry v online kasinech s licencí nabízí návratnost pro hráče výhodnější, než nabízí herny kamenné, a zpravidla se pohybuje mezi 90 % a 99 %. Hry jsou stále nastaveny tak, že je hráči dlouhodobě nemohou porazit, ovšem díky nižší počáteční investici online kasin, kdy není třeba vyrábět pro každou hru fyzický výherní automat, ale také víky konkurenčnímu boji a menšímu daňovému i paušálnímu finančnímu zatížení, si mohou online herny dovolit pro hráče výhodnější hry. Online kasina musí výhernost každé hry uvádět v herním plánu, který musí být přehledně k nahlédnutí.

Gamblerství.

Lákavá představa rychle získat peníze nebo jiné hmotné výhry a nastavení pravidel hazardních her tak, že z dlouhodobého hlediska jsou nevýhodné pro sázející, vytvářejí bludný kruh. Mnozí jedinci získávají patologickou závislost na hře, rostoucí finanční problémy se snaží vyřešit další účastí na hře, což je velmi nebezpečné.

Hazardní hra je taková hra šancí nebo dovedností, jejíž výsledek závisí výhradně nebo převážně na náhodě. Hazardní hra se obvykle hraje o peníze, případně jejich ekvivalent (žetony), které hráči sázejí na výsledek hry a které jsou po skončení hry nějakým způsobem rozděleny mezi výherce ("sázecí poměr"). Tento poměr bývá obvykle v neprospěch sázejících. To znamená, že se nerozděluje celý objem vsazených částek, ale jistá část zůstává bez ohledu na výsledek hry jejímu pořadateli.

赌博(英语: gambling)是一种利用有价之物,来竞争输赢的游戏,是人类的一种娱乐方式。任何赌博在不同的文化和历史背景有不同的意义。目前,在西方社会中,它有一个经济的定义,是指「对一个事件与不确定的结果,下注钱或具物质价值的东西,其主要目的为赢取金钱或物质价值」。通常情况,下注前无法确定结果,停止下注后才开始游戏。有些赌博在下注后可能立刻就知道结果,例如掷骰子或是俄罗斯轮盘,不过也有些赌博在下注后一段时间才知道结果,例如要等一场比赛甚至是一个球季的结束。


Historie.

Tento tým má kořeny v Atlantě, kde od 70. let hrál tým Atlanta Flames. V Atlantě však hokej nebyl příliš oblíbený a malá návštěvnost se podepisovala na stavu týmové pokladny. Proto se tento tým přestěhoval na místo hokeji zaslíbené, do Calgary. Začátky byly velmi skromné. Tým musel hrát v Stampede Corral, který měl kapacitu pouhých 7 243 diváků. Tým se hned v první sezóně probojoval do play-off, kde vyřadil Chicago Blackhawks a Philadelphia Flyers, ale nakonec je zastavila Minnesota. V roce 1986 tým postoupil do finále a v roce 1989 získal Stanley Cup. Následovalo úspěšné období týmu, přestože ve svém středu nemělo hvězdy. V sezóně 1991–92, která byla pro tým 75. chtěli navázat na předchozí léta, v nichž tým nikdy neskončil hůř než 6. Tato sezóna však skončila propadákem. Od roku 1994 se klub stával velmi průměrným díky odchodu několika opor a také špatnou ekonomickou situací. Ani výměna trenéra a manažerů nepomohla ke kýženému postupu do finále. Konečně, v sezóně 2003–04 se tým probojoval do finále NHL, tam však podlehl Tampě 4:3 na zápasy. Po výluce postoupil pokaždé tento tým do play off, ale ani jednou nepřešel přes první kolo. V sezoně 2005–06, podlehl 4:3 na zápasy Anaheimu, v sezoně 2006–07 4:2 na zápasy Detroitu, v sezoně 2007–08 4:3 na zápasy San Jose a v sezoně 2008–09 4:2 na zápasy Chicagu. Přestože pokaždé vypadli v prvním kole, vždy se tam dostali, až v sezoně 2009–10 jim postup utekl. Tento neúspěch měl za následek výraznější změny v sestavě. V této sezoně opustil Calgary jejich nejlepší hráč a jeden z nejlepších obránců ligy Dion Phaneuf, který odešel do Toronta za Matta Stajana, Niklase Hagmana a Iana Whitea.

Individuální trofeje.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Přehled kapitánů a trenérů v jednotlivých sezónách.

</div

Calgary Flames je profesionální kanadský klub ledního hokeje, který sídlí v Calgary v provincii Alberta. Do NHL vstoupil v ročníku 1980/81 a hraje v Pacifické divizi v rámci Západní konference. Své domácí zápasy odehrává v hale Scotiabank Saddledome s kapacitou 19 289 diváků. Klubové barvy jsou červená, černá, zlatá a bílá.

卡加利火焰(英语:Calgary Flames)是位于加拿大亚伯达省卡加利(简称卡城)的国家冰球联盟(NHL)队伍,隶属于西大区太平洋分区。火焰队的主要竞争对手是亚省的另一支NHL球队爱民顿油人,两队交锋的赛事广受注目,堪称阿尔伯塔德比(英语:Battle of Alberta)。


Historie.

Romulané byli původně Vulkánci, kteří nepřijali Surakovo učení logiky a potlačení emocí a raději odletěli z Vulkánu hledat jinou planetu. Od té doby se ovšem díky přizpůsobování jiné planetě odlišili i biologicky.

Romulanské impérium.

Většina Romulanů žije na planetách, kde vládne Romulanské impérium. Jedná se o vojenskou diktaturu, v jejímž čele stojí Praetor podporovaný armádou. Důležitou roli má i tajná služba zvaná Tal Shiar – její zástupci mají vyšší pověření než velitelé vesmírných lodí.  Romulanské impérium, oficiálně Romulanské hvězdné impérium (Romulan Star Empire), je z pohledu Federace okrajový stát ležící v beta kvadrantu. Sousedí s Federací a Klingonskou říší. Rozkládá se na území několika stovek slunečních soustav. Administrativně se dělí na kolonie a domovskou planetu Romulus.  Počátky romulanského státu spadají do 19. století.  Romulanské impérium je diktátorský stát s politickým systémem založeným na armádě a senátu. Hlavou státu je prétor, vrcholným zákonodárným orgánem je senát Romulanského impéria. Politická i vojenská struktura je velmi podobná Římskému impériu.

Kontakty.

První kontakt s lidmi, tedy pouze hlasový, byl již před vznikem Federace, když se loď Enterprise (NX-01) dostala do minového pole v romulanském prostoru. Bez obrazového kontaktu zůstali přes sto let i během první války s Federací zakončené příměřím a vytvořením neutrální zóny. Teprve poté kapitán Kirk a posádka USS Enterprise (NCC-1701) poprvé spatřili Romulany a všimli si jejich podobnosti s Vulkánci. Spory mezi Romulany a Federací jsou stálé a nemají konce, ale v otevřený konflikt od té doby nepřerostly.  Pro Romulany jsou velmi důležité kontakty s Klingony. Před uzavřením smlouvy mezi Klingony a Federací byli Romulané a Klingoni spojenci a docházelo k výměnám technologie – například Klingoni získali od Romulanů maskovací zařízení. Později se Romulané snažili intrikami změnit vládu v Klingonské říši a v době klingonské občanské války dodávali jedné straně zbraně.

Romulané jsou humanoidní mimozemský druh ze seriálu Star Trek. Vyznačují se vášnivostí a vychytralostí. Často bývají považování za zrádné, ale je důležité si uvědomit, že to platí pouze ve vztahu k jiným rasám - podle svých měřítek jsou Romulané loajální a čestní a velmi si na tom zakládají.

罗慕伦(英语:Romulan,也译罗慕兰),是科幻电视系列剧《星舰奇航记》中虚构的外星种族,是瓦肯人的分支种族。特征是性情暴躁、狡猾及见风转舵。他们是支配着银河系第二象限(Beta Quadrant)的一大帝国罗慕伦帝国的种族。


Historie.

Od roku 1994 přiznalo Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy České republiky (MŠMT) absolventům vyššího odborného studia právo používat za svým příjmením "titul" podle druhu završeného studia: diplomovaný specialista, diplomovaný umělec, diplomovaný technik, diplomovaný ekonom, diplomovaný fyzioterapeut, diplomovaný ergoterapeut, diplomovaný správní specialista, diplomovaný informační specialista, diplomovaný sociální pedagog, diplomovaná všeobecná sestra, diplomovaný farmaceutický asistent. V roce 1996 přibyl "titul" diplomovaný sociální pracovník. Tato označení se nikterak ze zákona nezkracovala.  V roce 1998 bylo označení školským zákonem sjednoceno. Za svým jménem mohou všichni absolventi vyšších odborných škol a od roku 2005 i konzervatoří, používat označení (neakademický titul) diplomovaný specialista, ve zkratce DiS. uváděné za jménem a oddělené od něj čárkou (blíže ISCED). Na diplomu se uvádí celé označení „Diplomovaný specialista v“ + "jméno vystudovaného oboru". Mezi jménem a označením se píše čárka, ve větě se píše (stejně jako u jiných titulů uváděných za jménem) čárka i za titulem, neboť se jedná o volný přívlastek (přístavek), např. „"Jana Nováková, DiS., je novou zdravotní sestrou na oddělení."“ – nezkráceně tedy: „"Jana Nováková, diplomovaná specialistka, je novou zdravotní sestrou na oddělení."“

Vzdělávání na konzervatoři.

Úspěšným zakončením vzdělávacího programu v konzervatoři se dosahuje buďto středního vzdělání s maturitní zkouškou, nebo vyšší odborné vzdělání v konzervatoři, přičemž vzdělávání v konzervatoři rozvíjí znalosti, dovednosti a další schopnosti žáka získané v základním a v základním uměleckém vzdělávání, poskytuje všeobecné vzdělání a připravuje žáky pro výkon náročných uměleckých nebo uměleckých a umělecko-pedagogických činností v oborech hudba, tanec, zpěv a hudebně dramatické umění (typicky herectví). Vzdělávání v konzervatoři se zpravidla ukončuje příslušným absolutoriem. Žáci tedy mohou ukončit vzdělávání maturitní zkouškou, nejdříve však po čtvrtém ročníku v případě šestiletého vzdělávacího programu konzervatoře a po osmém ročníku v případě osmiletého vzdělávacího programu konzervatoře.

Vzdělávání na vyšší odborné škole.

Vzdělávání na VOŠ nejprve předchází ukončené střední vzdělání s maturitní zkouškou. Denní studium trvá 2–3,5 let, dálkové 3–4 roky. Výuka je rozdělena na dva semestry, z nichž každý končí zkouškovým obdobím. Studium se skládá z přednášek, odborných seminářů, konzultací, cvičení a exkurzí. Zakončeno je absolutoriem, jehož součástí je obhajoba absolventské práce a zkoušky z odborných předmětů a cizího jazyka. Absolvent získá vyšší odborné vzdělání a je mu uděleno označení diplomovaný specialista (DiS.).  Na rozdíl od studia na veřejných vysokých školách, školné se platí nejen na soukromých, ale též na veřejných VOŠ. Veřejné VOŠ mají jeho výši stanovenou zákonem (2,5–5 tisíc Kč), soukromé školy si ji stanovují samy. Školy také mohou prominout placení části školného (veřejné až o polovinu, soukromé dle svého uvážení).  V porovnání s vysokoškolským bakalářským studiem by studium na VOŠ mělo být zaměřeno především na praxi (typické je v současnosti kupř. pro zdravotníky). Studium je legislativně upraveno školským zákonem (tedy zákonem č. 561/2004 Sb., zákon o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání, ve znění pozdějších předpisů), nikoliv vysokoškolským zákonem (tedy zákonem č. 111/1998 Sb., zákon o vysokých školách a o změně a doplnění dalších zákonů (zákon o vysokých školách), ve znění pozdějších předpisů).

Možnost zkráceného bakalářského studia.

V rámci stávající legislativy se vyskytla možnost po zdárném ukončení studia na vyšší odborné škole nastoupit v případě zájmu o bakalářské studium přímo do vyššího ročníku bakalářských programů vysokých škol. Tuto možnost dává současné znění zákona o vysokých školách.  Paragraf 49 odst. 3 zákona č. 111/1998 Sb. ze dne 22. dubna 1998 o vysokých školách ve znění pozdějších předpisů (zákon o vysokých školách) totiž říká, že vysoká škola nebo fakulta může stanovit odlišné podmínky pro přijetí uchazečů, kteří absolvovali studijní program nebo jeho část nebo studují jiný studijní program na vysoké škole v České republice nebo v zahraničí anebo absolvovali akreditovaný vzdělávací program nebo jeho část ve vyšší odborné škole nebo studují akreditovaný vzdělávací program ve vyšší odborné škole v České republice nebo v zahraničí.  Dle zákona o vysokých školách (vysokoškolský zákon) mohou VŠ stanovit absolventům VOŠ odlišné podmínky pro přijetí a dokonce uznat některé zkoušky z absolvovaných předmětů. Student si tak může zkrátit bakalářský studijní program až o polovinu.

Diplomovaný specialista (ve zkratce DiS. uváděné za jménem a odděleno čárkou) je neakademický titul, přesněji dle školského zákona označení, které svým absolventům udělují vyšší odborné školy (VOŠ) a konzervatoře (kvalifikace – blíže: ISCED), tedy nejedná se o akademický titul absolventa vysoké školy (VŠ).

副学士学位(英语:Associate Degree)是一种源自美国和加拿大的初级学位,为四级学位系统中的初级学位一种,一般分为文科副学士(英语:Associate of Arts,简称A.A.)及理科副学士(英语:Associate of Science,简称A.S.或ASc)。修读者一般须在社区学院或专科学院修读两年,通常无需通过论文考核,与高级文凭的严格制度不同。与之最接近的亚洲教育资历为大专文凭(但通常英制大专文凭取得者须在大学全职学习三年,因为英制中学只念五年)。


Přírodní podmínky.

Navzdory vysoké nadmořské výšce je klima v Šírázu relativně mírné, v některých případech ale mohou maximální zimní a letní teploty kolísat mezi 1 a 37 °C (dlouhodobý průměr je 6 a 30 °C). Srážky jsou přes léto výjimečné, prší téměř výhradně v zimě. Městem protéká řeka Rúdcháne-je Chošk (suché řečiště), která je po většinu roku vyschlá a její koryto ústí do bezodtokého slaného jezera jihovýchodně od města.

Historie.

V údolí při úpatí horstva Alláh o-Akbar je osídlení doloženo již v achaimenovské době, vznik opevněného sídliště je však spojen až s arabskou nadvládou po roce 648, kdy se v Šírázu postupně vytvořilo nové centrum Fársu místo dosavadního centra ve Stachru, zničeného muslimy. Již v 9. století se stal Šíráz rezidencí dynastie Saffárovců a později i Bújovců, čímž začal jeho rychlý rozkvět.  Po většinu středověku bylo město kulturní metropolí Persie, shromaždištěm básníků a literátů, a ani vpád Mongolů ho nijak výrazně nepostihl. Zkáza přišla teprve v 18. století, kdy Šíráz dobyli a vyplenili Afghánci, ale již za vlády Karíma Chána († 1779), který se zde usídlil, nastal nový rozvoj, kulturní i hospodářský.  Za Kádžárovců (1795–1925) význam města v souvislosti s přesunem rezidence do Teheránu na delší dobu upadl a počátkem 20. století zde došlo k rozsáhlým násilnostem proti židům. Dynastie Pahlaví pak zahájila ve třicátých letech rozsáhlou přestavbu aglomerace, jíž padla za oběť řada budov z dob vlády Karíma Chána a jeho nástupců (vznikly zde i první průmyslové podniky).  Moderní Šíráz je živou metropolí, městem zahrad a parků s řadou pamětihodností, z nichž některé prošly po islámské revoluci v roce 1979 zásadní rekonstrukcí.

Pamětihodnosti.

Nejnavštěvovanějšími místy v Šírázu jsou mauzolea básníků Háfize a Sa'dího, první z dob dynastie Zandovců (18. století), druhé navržené francouzským architektem A. Godardem v roce 1952. Obě jsou pro Íránce téměř poutními místy, zvláště hrobka Háfizova, kterou často vyhledávají mladé páry. Patrně nejdominantnější stavbou města však je citadela Karíma Chána, zbudovaná z cihel a sloužící jako rezidence i jako obytný prostor panovníka. Je tvořena dvoupatrovým palácem připomínajícím karavansaraj a mohutnou hradbou s cimbuřím, zpevněnou na rozích oválnými věžemi. Jednotlivé místnosti byly bohatě zdobeny nástěnnými malbami.  Ze sakrálních staveb je třeba připomenout Masdžid-e Džáme Atík (starou páteční mešitu), jejíž počátky sahají již do dob dynastie Saffárovců, Masdžid-e Vakíl z dob Karíma Chána a Masdžid-e Násir al Mulk, nazývanou též „Růžová mešita“. Mezi světskými stavbami vyniká palác v parku Bágh-e Eram, postavený ve slohu typickém pro kádžárovskou epochu.

Šíráz (persky: شيراز) je šestým největším městem Íránu a střediskem provincie Fárs, starověké Persidy. Leží asi 700 km jižně od Teheránu v nadmořské výšce 1 500 m n. m., okolní hornatý terén náleží k pohoří Zagros. Roku 2006 zde žilo 1 227 331 obyvatel.

设拉子( "Shīrāz" )地处伊朗西南部,是法尔斯省和设拉子县的首府。根据2016年人口普查,设拉子县全县的人口为1,869,001,市区人口为1,565,572,是伊朗第五大城市。


Názvosloví.

V případě sacharidů a aminokyselin se enantiomery rozlišují prefixem a. Existuje též značení (+) a (−) odvíjející se od směru stáčení roviny polarizovaného světla látkou, není však doporučené v systematických názvech, protože přímo nesouvisí s konfigurací (strukturou).  V systematickém názvosloví se enantiomery (obecně diastereomery) rozlišují sadou deskriptorů chirálních atomů, "R" a "S". Při pojmenovávání konkrétní látky nejprve označíme substituenty vycházející ze středu chirality čísly podle rostoucí důležitosti. Platí, že důležitost je dána relativní atomovou hmotností prvku, který se přímo váže na střed chirality. Pokud se na chirální uhlík váže více substituentů atomem stejného prvku a nemůžeme se tak rozhodnout o důležitosti hned v prvním kole, připočteme k relativní atomové hmotnosti prvního atomu substituentu všechny bezprostředně vázané atomy. Tak postupujeme dále, dokud se nedokážeme přesně rozhodnout, který ze substituentů je důležitější. Pokud z atomu vychází dvojná vazba (např. na kyslík), počítáme s tím, jako by tu byly atomy dva. Po očíslování substituentů vycházejících ze středu chirality začneme u atomu nebo skupiny s číslem 1. Pokud se důležitější ze sousedních substituentů nachází napravo od tohoto atomu, označíme látku jako "R", pokud je nalevo, jedná se o "S".

Vlastnosti.

Základní fyzikální vlastností, kterou se optické izomery liší a která jim také dala název, je optická aktivita, tedy rozdílné stáčení roviny polarizovaného světla při průchodu látkou.  Chemickými vlastnostmi se optické izomery většinou příliš neliší. Výjimkou je pouze biologická aktivita. V živé hmotě se většinou nachází základní organické stavební látky (aminokyseliny, sacharidy) jen s jednou možnou konfigurací. Např. všechny aminokyseliny jsou v bílkovinách v formě. Rozdílné optické izomery proto mohou rozdílně interagovat s enzymy, jejich účinky na živý organismus jsou tedy obecně odlišné. Z tohoto důvodu je v některých metabolických procesech aktivní pouze jedna forma chemických látek s optickou izomerií. Známým příkladem je vitamín C, forma kyseliny askorbové. Někdy jsou biologicky aktivní obě formy, ale způsob zapojení do metabolických procesů a tedy i vliv na organismus se mohou velmi významně lišit; záměna forem může mít i fatální následky. Např. thalidomid, účinná látka z léku prodávaného mezi roky 1957 a 1961 v téměř 50 zemích jako antiemetikum proti těhotenským nevolnostem, jehož jeden enantiomer působí proti těhotenským nevolnostem, zatímco druhý enantiomer je teratogenní.  Optické izomery se také mohou vyznačovat odlišnými senzorickými vlastnostmi. Např. -limonen má příjemnou pomerančovou vůni, -limonen je cítit po terpentýnu.

Enantiomery (nebo také optické antipody) jsou dvě látky, které mají stejný sumární vzorec i strukturní vzorec, prostorové uspořádání jejich molekuly jsou však zrcadlové obrazy a současně je nelze ztotožnit, jinými slovy mají se k sobě jako pravá a levá ruka (nemají rovinu symetrie), označují se proto jako vzájemně "enantiomorfní".

对映异构体(英语:Enantiomer ( )),又称对掌异构物、光学异构物、镜像异构物或旋光异构体,不能与彼此立体异构体镜像完全重叠。


Účel a výhody.

Existuje několik důvodů, proč byla tato technika vůbec zavedena. Její hlavní výhodou je tzv. zapouzdření (tento koncept byl o něco později rozvinut v tzv. objektově orientovaném programování) – oddělení vnějšího chování a rozhraní nějakého objektu od jeho vnitřní struktury. Toto striktní oddělení umožňuje v případě potřeby změnit „vnitřek objektu“ – jeho vnitřní reprezentaci a implementaci – aniž by na takovou změnu museli uživatelé objektu jakkoli reagovat, ba dokonce si uživatelé nemusí této změny ani všimnout.  Třeba v příkladu handle na otevřený soubor si lze představit, že přesná struktura informací, které si operační systém potřebuje udržovat, může záviset na konkrétním systému souborů, na kterém se soubor nachází. Pokud by se tedy nepoužíval handle, musel by program konkrétně podporovat všechny požadované souborové systémy.

Využití.

Mezi typická využití handlů patří:

Vnitřní reprezentace a práce s handly.

Handle je zpravidla jen malý objekt, nejčastěji se jedná o 32bitovou hodnotu; v některých případech se však formálně jako handle může používat celá datová struktura, u které pouze není dovoleno její přímé použití programem. Implementací handlu může být obvykle buď přímo ukazatel na odpovídající větší datovou strukturu, nebo identifikační číslo položky v tabulce spravovaných objektů. V silně typovaných jazycích může být i sama vnitřní struktura handlu před programem skryta (a jediné, co programovací jazyk dovolí, je hodnotu opravdu jen předávat volaným funkcím).  Handle obvykle platí jen pro proces, kterému byl přidělen, v některých případech je dokonce dovoleno handle využívat jen z vlákna, kterému bylo přiděleno. Operační systém či příslušná knihovna však mohou poskytovat prostředky, jak jinému procesu umožnit pracovat se stejným objektem – jak handle zduplikovat. Některé handly také může proces zdědit od procesu, který jej vytvořil.  Pomocí zpětného inženýrství se často programátorovi může podařit zjistit vnitřní reprezentaci handlu, což poté může využít k přímému přístupu k reprezentovanému objektu a případně s ním pracovat způsobem, který jinak poskytované rozhraní nenabízí. Takové využití však neguje všechny výše zmíněné výhody a vede k nefunkčnosti programu ve chvíli, kdy knihovna tuto vnitřní reprezentaci změní.

Handle (překládáno též jako madlo nebo rukojeť) označuje v programování pomocný objekt bez známé vnitřní struktury, který reprezentuje nějaký složitější objekt spravovaný cizím kódem. Vnitřně může být handle reprezentován ukazatelem nebo referencí na cílový objekt, číslem odkazujícím do tabulky, struktura přímo obsahující příslušná data atd., z hlediska aplikačního programu však tato vnitřní struktura není známa a handle je „neprůhledný objekt“, který je pouze předáván mezi volanými funkcemi API. Příkladem použití je handle otevřeného souboru – při otevření souboru získá program od operačního systému handle na tento soubor, který předává všem funkcím pracujícím s tímto souborem. Pro program handle tento otevřený soubor reprezentuje a jeho prostřednictvím může získat o tomto souboru informace, či se souborem pracovat; přesný obsah a struktura informací uložených v handlu samém však programu nejsou známy.

在程序设计中,句柄(handle)是Windows操作系统用来标识被应用程序所建立或使用的对象的整数。其本质相当于带有引用计数的智能指针。当一个应用程序要引用其他系统(如数据库、操作系统)所管理的内存块或对象时,可以使用句柄。


Geografie.

Horní Taury se nacházejí na jihovýchodě Salcburska. Leží ve výšce 1655 – 2501 m n. m. v Radstadtských Taurách. Patří k okresům St. Johann im Pongau a Tamsweg, tím pádem se Horní Taury dělí na dva regiony: Pongau a Lungau. Dále jsou ještě známé obce Dolní Taury a Tweng.

Historie.

Keltové a Římané.

Horní Taury mají velmi dlouhou historii, která zasahuje až do období Keltů (4. – 1. století př. n. l.). Rovněž zde byla postavena římská cesta, která vedla skrze Taurský průsmyk (v Alpách) do města Juvavum (dnes Salzburg). Na této silnici byly nalezeny vyjeté kolejnice od povozů, které jezdily tam a zpět do Říma. Nálezy starých milníků svědčí o římanech, kteří tudy táhli. Výstavba této silnice se datuje přibližně do období vlády císaře Claudia (41 – 54 n. l.).

Vznik.

První určitá zmínka o Radstädter Tauern se objevila v roce 1207. Z roku 1224 pochází zpráva o malém kostelíčku v údolí Taur. Roku 1517 byly zmíněny „zween Wirten am Tauern“ (dva hostince v Taurech), domy Schaidberg a Wisenegg, které zde stojí dodnes. Následovala výstavba silnice určené pro vozy 1519. Roku 1764 byl za vlády Zikmunda Kryštofa ze Schrattenbachu zahájen provoz pošty ve Spodních Taurech a poštovní vůz sem jezdil dokonce dvakrát do týdne. To se roku 1870 zvýšilo na čtyřikrát týdně a roku 1895 na dvakrát denně. V roce 1902 se objevují v Taurách první lyžaři.

Počátky turismu.

Po první světové válce v roce 1920 přicházeli první lyžaři do Horních Taur pěšky. Zavazadla a náklady se sem dopravovaly na koňmi tažených sáních. V letech 1925 až 1927 se konaly první Taurské závody automobilů a motorek, které přilákaly množství diváků. „Narozeniny“ Horních Taur se datují na 8. prosince 1929, kdy byla poprvé zprovozněna pravidelná zimní doprava Taurským průsmykem. Roku 1948 byl zahájen provoz prvního „vleku“ na Seekarhaus. V letech 1948 – 1960 obsluhovali vlek lyžaři. Za jednu hodinu tahání získali 3 lístky na sjezd zdarma. Roku 1950 byly vystavěny silnice a protilavinové zábrany a spuštěn první vlek. Roku 1952 se začali stavět celé vesnice plné ubytovacích a pohostinských zařízení. Mezi roky 1952 a 1961 bylo vybudováno mnoho lanovek a vleků.

Zavádění elektřiny a osvětlení.

V 50. letech stále ještě nevedlo do Horních Taur žádné elektrické vedení, a tak byly všechny domy napojeny alespoň na malou elektrárnu (ve státním protipožárním programu ). Když vypadla, musel každý použít svůj vlastní dieselový generátor. Tyto generátory, i když se nacházely ve sklepích, byly velmi hlučné a často běžely, ke smůle ubytovaných hostů, právě v noci. Po dlouhých jednáních pak bylo dne 10. července 1957 založeno družstvo pro osvětlení Horních Taur. Na konci podzimu 1958 pak mohlo být zařízení uvedeno do provozu. Vyskytl se však obdobný problém s pitnou vodou, které byl nedostatek. Takže došlo 22. července 1957 k založení vodárenského družstva. Avšak realizace plánů zabrala více času, než se původně očekávalo a teprve 7. července 1960 byl celý projekt hotov. Členy obou družstev byly známé hotely a politici z Horních Taur, Dolních Taur a Twengu. Tyto události byly základním požadavkem k výstavbě dnešních zimních i letních odpočinkových zařízení Horních Taur.

Další rozvoj.

V roce 1961 byla uvedena do provozu lanovka na Zehnerkar. Roku 1962 se stal název „Obertauern“ oficiálním názvem lokality. O rok později již byly nasazeny motorizované rolby. Známá je také „Lidová lyžařská škola“ provozovatele hotelu Taverna Waltera Oberhummera, ve které byly vedle normálních vyučovacích hodin také hodiny lyžování.  V roce 1965 vytvořili světoznámí Beatles část legendárního filmu „Help“ v Horních Taurách. Od roku 1967 se stavěly sjezdovky za pomoci bagrů. Tím pádem byl také odpovídajícím způsobem upravován terén, tak aby byl sjízdný pro zařízení sjezdovky. Napojováním jednotlivých zařízení vznikl roku 1969 předchůdce dnešního Taurského okruhu.

80. léta až dnes.

V roce 1985 jsou uvedena do provozu první sněžná děla. V letech 1991 – 1998 bylo rovněž provedeno mnoho modernizací, jako například výstavbu večerního osvětlení nebo zavedení bezdotykového systému lyžařských permanentek. V prosinci roku 1999 vytvořil Christian Flühr rekord ve vytrvalostní jízdě na lyžích v Horních Taurách, a to téměř 3 dny (68:23 hodin) nonstop na lyžích (z Ameriky do Evropy). Další sezónu v únoru 2001 startoval němec Christian Flühr ještě jednou ve světovém rekordu Taurského průsmyku a vytvořil další rekord s více než 4 dny strávenými bez přestávky na lyžích (103 hodin 21 minut), čímž vylepšil svůj několikanásobný rekord.  Avšak i v této době probíhají neustálé zlepšení lyžařského střediska Horních Taur na sjezdovkách, lanovkách i gastronomických zařízeních.

Zimní sporty z Horních Taurách.

Lyžování a snowboarding.

V Horních Taurách patří mezi nejoblíbenější sporty lyžování a snowboard. Každé pondělí a úterý se koná večerní lyžování od 19:00 do 22:00. Lyžařská oblast zahrnuje kolem 95 km upravených sjezdovek a 26 vleků, které obslouží za hodinu 46 058 osob. Vleky jsou v provozu 7 dní v týdnu, od 9:00 do 16:00 (od poloviny února do 16:30). Některá zařízení jsou v provozu ještě déle, aby přilákala hosty zpět do Taurského průsmyku. Doprava nelyžařů je možná pouze lanovkami na Zehnerkaru a Grünwaldu. Horské stanice obou těchto lanovek nabízejí vždy minimálně jednu restauraci. Jednodenní lyžaři mají možnost zaparkovat svoje auto na parkovací ploše v blízkosti sjezdovek. Zařízení vleků jsou sjednoceny ve sdružení vlekařů Horních Taur (Liftgemeinschaft Obertauern – LGO).

Taurský okruh.

Jelikož jsou lyžařská zařízení položena kolem celé oblasti, je možné udělat si tzv. Taurský okruh. K překonání dálnice byl postaven velkorysý lyžařský most. Taurský okruh může být započat na kterémkoliv vleku a zakončen na výstupních místech. Dobré označení umožňuje také jízdu na sjezdovkách mimo Taurský okruh. Sjezdovky jsou značeny barvami, které ukazují na obtížnost tratě. Modrá (59 %) znamená lehkou, červená (37 %) středně těžkou a černá (4 %) obtížnou trať.

Běžky.

Kromě nabídky pro lyžaře a snowboardisty, nabízejí Horní Taury také další sportovní aktivity. Návštěvníci mohou použít více než 18 km upravených běžeckých stop a procházkových cest. Běžkaři si za pěkného počasí užijí zejména trasy Gnadenalmloipe a Taurach. Běžkaři v dobré kondici mohou využít trasu světového poháru, na které trénuje například světový mistr Michael Botwinov.

Horní Taury jako opěrný bod OH.

Horní Taury zastávají oficiální postavení opěrného bodu Olympijských her, který si mohou vyzkoušet i návštěvníci. Jsou zde kromě jiného 3 haly na Squash, 3 plně automatizované bowlingové dráhy, 4 billiardové stoly, posilovny, fitness centra a víceúčelové haly. K tomu je zde k dispozici ještě vitalcentrum a specializovaná lékařská péče pro sportovce. Před průběhem světového poháru zde trénuje také Hermann Maier. K návštěvníkům Horních Taur můžeme počítat také Heinze Schilcheggera.

Hřbitov bezejmenných.

Vedle místního kostela se nachází Hřbitov bezejmenných. Tento název pochází z doby, kdy lidé procházeli Taurským průsmykem za špatného počasí a přišli tak o život. Tito lidé nemohli být identifikováni a byli proto pohřbeni bez toho, že by bylo známé jejich jméno. V současné době je tento hřbitov používán pro uložení místních občanů.

Horní Taury (německy Obertauern) jsou středně velké lyžařské středisko v pohoří Nízké Taury ("přesněji v jejich části Radstadtské Taury"), které se rozkládají ve spolkové zemi Salcbursku v Rakousku.

上陶恩(英语:Obertauern)是奥地利的一个旅游胜地,位于萨尔茨堡州的东南部,海拔高度为1630到2500米,滑雪季节长达160天。


Mládí.

Po definitivním pádu prvního Francouzského císařství se přívrženci Napoleona I. Bonaparta rozprchli na všechny strany. Královna Hortense de Beauharnais a její syn se odebrali do vyhnanství nejprve do Ženevy, potom do Augsburgu, kde její syn navštěvoval gymnázium, a konečně na zámek Arenenberg ve Švýcarsku, kde se pravidelně zdržovali. Když roku 1831 vypuklo v Romagni povstání proti papežovu světskému panství, Ludvík Napoleon se ho účastnil se svým starším bratrem, který při tomto pokusu zemřel na spalničky. Povstání bylo potlačeno zakročením rakouského vojska a princ Ludvík Napoleon se jen po mnohém dobrodružství zachránil do Švýcarska. Zde se po několik let choval tiše, obíraje se vojenskými a politickými studii, jejichž výsledkem byly spisy "Considérations politiques et militaires sur la Suisse" („Politické a vojensko-teoretické úvahy o Švýcarsku“) a "Manuel sur l'artillerie" („Příručka o dělostřelectvu“).

Hlava rodu Bonapartů.

Důležitý obrat v jeho životě nastal, když roku 1832 zemřel Napoleon II., syn císaře Napoleona I. a vévoda zákupský, a on se po jeho smrti stal hlavou rodu Bonapartů. Tehdy vydal spis "Rêveries politiques" („Politické sny“), v němž císařskou vládu prohlásil za ideál státního zřízení. Nemoha se dočkati podvrácení panství Orleánského ve Francii, zosnoval roku 1836 štrasburské spiknutí, které se však nezdařilo a on sám byl zajat, ale z milosti krále Ludvíka Filipa byl pouze vypovězen do Ameriky. Když se doslechl o matčině nemoci, vrátil se do Evropy a po její smrti dne 3. října 1837 se zdržoval na zámku Arenenberg, až vláda francouzská požádala o jeho vyhoštění. Aby ušetřil pohostinnému Švýcarsku pokoření nebo porážku, rozhodl se, že je dobrovolně opustí.  Ludvík Napoleon se odebral do Spojeného království a vydal tam roku 1839 spis "Idées Napoléoniennes" („Napoleonské ideje“), v němž rozvedl své politické názory. Když král Ludvík Filip pokládal své panství za upevněné, požádal Napoleon anglickou vládu o vydání ostatků Napoleona I.; anglická vláda ochotně vyhověla této žádosti, když se mohla zbavit slušným způsobem této nemilé vzpomínky. Pod jménem princ z Joinville se Napoleon vypravil na ostrov Svaté Heleny, aby přivezl do Francie tělo Napoleona I., aby podle vůle jeho mohlo býti pohřbeno na březích Seiny uprostřed národa francouzského.  Oživením napoleonských tradic byl Ludvík Napoleon uveden v blud, že jsou Francouzi přesycení orleánskou vládou a že celá Francie očekává jeho příchod, aby ji mohla ze sebe svrhnout. Některé kroky zahraniční diplomacie si vykládal za její souhlas, ale většinou nebyly ničím jiným než prostředkem, aby způsobily francouzské vládě nesnáze a odvrátily její pozornost od jiných otázek (např. záležitostí oblastí na východ od Evropy). Proto si Ludvík Napoleon najal loď, přistál se svými věrnými 6. srpna 1840 u francouzského břehu poblíž Boulogne-sur-Mer a pokusil se města překvapením zmocnit. Když se však nikdo nehýbal, dal se na útěk, byl však zajat a jako vězeň přiveden do Paříže.  Komora pairů ho odsoudila 6. října 1840 k doživotnímu vězení v pevnosti v Hamu v departementu Somme. Před soudem nepůsobil jako obžalovaný, nýbrž jako obhájce národní svrchovanosti a jako zákonný dědic císaře Napoleona I. Největší trest, který ho stihl, byl, že se stal v očích francouzské veřejnosti směšným. V Hamu strávil šest let svého života v mírné vazbě, kterou s ním sdílel jeho spoluviník a lékař Henri Conneau.

Útěk z Hamu.

Francie, která na něho zapomněla, počala si ho opět všímat, když se mu podařilo 25. května 1846 v oděvu malíře Pingueta společně s Conneauem oklamat stráže a uprchnout z vězení v Hamu. Opět se odebral do Anglie, která mu ochotně poskytla přístřeší. Přes všechny nehody nepozbyl víry, že je Prozřetelností vyvolen k velikým věcem. Sotva uslyšel v Londýně, že ve Francii vypukla revoluce, která podvrátila trůn Bourbonům, ihned spěchal do Paříže, aby vlastníma očima pozoroval rozvoj událostí.  Prozatímní vláda mu dala pokyn, aby bez prodlení opustil Paříž. Uposlechl ji bez odporu, ale v Paříži zůstali jeho přátelé, kteří opatrně, ale účinně pracovali v jeho prospěch. Při volbách do Ústavodárného sněmu byl zvolen za poslance. Při verifikaci voleb se prozatímní vláda snažila, aby jeho volba byla zrušena, ale sněm ji velikou většinou uznal za platnou. Ludvík Napoleon však nechtěl proti sobě popudit prozatímní vládu, a proto se zřekl mandátu. Tímto opatrným jednáním získal na svou stranu zámožné třídy, které si přály pokoj a pořádek, i dělnické, které chtěly míti výdělek, což bylo při slabosti mnohočlenné a nesvorné vlády dohromady nemožné. Po zrušení národních dílen vypuklo v Paříži povstání, které bylo po velkém krveprolití a s vypětím všech vojenských sil udušeno. Tato bouře připravila vládu premiéra Louise-Eugèna Cavaignaca o přízeň lidu. Při doplňovacích volbách nebyl zvolen ani jediný vládní kandidát, zato Ludvík Napoleon byl zvolen za poslance ve čtyřech departementech.

Prezident Francie.

Po třetí francouzské revoluci v únoru 1848 byla francouzská monarchie destabilizovaná. 20. prosince 1848 byl Ludvík Napoleon zvolen prezidentem krátkodobé druhé Francouzské republiky, která trvala pouze do 2. prosince 1852.

Císař Francouzů.

Proklamace císařem a první léta vládnutí.

2. prosince 1852 svrhl Ludvík Napoleon druhou Francouzskou republiku. Uchopil veškerou moc a nechal se proklamovat císařem Francouzů pod jménem Napoleon III. Vzniklo tak druhé francouzské císařství, kterému Napoleon III. panoval po celou dobu jeho existence až do roku 1870. Situace s číslovkou za jeho panovnickým jménem se podobá případu krále Ludvíka XVIII. Napoleon III. nastoupil jako následník svého bratrance Napoleona II., který nikdy nepanoval.  Zpočátku panoval Napoleon III. téměř jako diktátor. Již od roku 1852 začali být političtí vězni a zločinci přepravováni na známý Ďábelský ostrov nebo v mírnějších případech do Nové Kaledonie. Dne 28. dubna 1855 byl na Napoleona III. spáchán atentát, který však císař přežil.

Války v zahraničí.

Napoleonův útok na Rusko s požadavky na vliv v Osmanské říši vedly k úspěšné účasti Francie v krymské válce (březen 1854 – březen 1856). V roce 1858 schválil Napoleon III. vyslání námořní expedice s cílem potrestat Vietnam a přinutit vietnamský císařský dvůr přijmout přítomnost Francouzů v zemi. 14. ledna 1858 Napoleon unikl dalšímu pokusu o atentát. V květnu až červenci 1859 byl francouzský zásah příčinou porážky Rakouska v Itálii (bitva u Solferina). Zásah do Mexika (leden 1862 – březen 1867) však skončil porážkou a popravou mexického císaře Maxmiliána I. Habsbursko-Lotrinského, Francií instalovaného a podporovaného. Vliv Francie dále ohrožovalo pruské drtivé vítězství nad Rakouskem v červnu – srpnu 1866.  Za vlády Napoleona III. se Francouzská koloniální říše rozrostla v Indočíně, v Alžírsku, v Senegalu a v Pacifiku. Velkou Británii podpořil v druhé opiové válce proti Číně.

Vnitřní politika.

Důležitým počinem za vlády Napoleona III. byla přestavba Paříže. Motivem byla modernizace hlavního města, ale také snaha snížit schopnost revolucionářů vést v úzkých uličkách staré Paříže odpor proti vládě. Velké části města byly zbourány a staré spletité ulice byly nahrazeny mnoha širokými bulváry, což v případě potřeby umožňovalo použití děl i ve městě. Přestavba Paříže se uskutečnila pod vedením barona Haussmanna (1809–1891), pařížského prefekta v letech 1853–1870). K zásluhám císaře Napoleona III. patří podpora a financování stavby Suezského kanálu (otevřen 17. listopadu 1869), realizované Ferdinandem Lessepsem, bratrancem císařovny Evženie (Lessepsova matka, Španělka, byla tetou Evženiiny matky Manuely de Montijo).  Napoleon III. inicioval také rozsáhlou výstavbu železniční sítě. Její podoba však byla velmi neefektivní, neboť všechny dráhy směřovaly do Paříže. Existovalo tedy spojení mezi Paříži a Lyonem, Caen a Marseilles, ale tato města navzájem spojena nebyla: tak například při cestě z Marseilles do Bordeaux bylo nutné jet přes Paříž. Tato skutečnost snižovala ekonomický přínos železnice. Také francouzská armáda byla podobně těžkopádně organizovaná a byla méně efektivní než mnohem rozumněji organizovaná armáda pruská.

Francouzsko-pruská válka 1870 a konec císařství.

Doufaje, že dosáhne vojenské slávy podobně jako jeho strýc a přinucen k tomu diplomacií německého kancléře Otto von Bismarcka, rozpoutal Napoleon III. roku 1870 francouzsko-pruskou válku. Tato válka se ukázala pro Francii katastrofální. Vyhraná válka pomohla Německu sjednotit se a vytvořit Německé císařství. Zároveň také poskytla příležitost Itálii, která k sobě konečně připojila Řím a dokončila sjednocení. V bitvě u Sedanu byl císař zajat (2. září 1870) a sesazen o dva dny později v Paříži silami třetí Francouzské republiky.

Soukromý život.

Manželkou Napoleona III. byla císařovna Evženie, rozená de Montijo, která byla španělskou šlechtičnou se skotskými předky. Napoleon III. měl jednoho syna, Eugena Bonaparta. Vlivem císařovny Evženie a jejích častých pobytů v blízkosti její vlasti se velmi rozmohl lázeňský život v Biarritz na jihozápadním pobřeží Francie.  Napoleon III. zemřel v exilu v Anglii 9. ledna 1873 na sepsi v důsledku komplikací vyvolaných močovými kameny. Je pohřben v Císařské kryptě u opatství svatého Michaela ve Farnborough v hrabství Hampshire v Anglii.

Charles Louis Napoleon Bonaparte (20. dubna 1808 Paříž – 9. ledna 1873 Londýn), zvaný Ludvík Napoleon, jinak též Napoleon III., byl synem Ludvíka Bonaparta a jeho manželky, královny Hortense de Beauharnais. Jeho otec vládl Holandskému království, které existovalo po určitou dobu z vůle Napoleona I. Bonaparta. Stal se prvním prezidentem Francie (s titulem princ-prezident) a posléze se prohlásil za francouzského císaře. Jeho vláda byla svržena poté, co byl zajat v prusko-francouzské válce během bitvy u Sedanu.

拿破仑三世(,1808年-4月20日-1873年-1月9日),即夏尔-路易-拿破仑·波拿巴()或路易-拿破仑·波拿巴(),出生时名为夏尔-路易·波拿巴,法兰西第二共和国唯一一位总统及法兰西第二帝国唯一一位皇帝,亦是拿破仑一世的侄子和继承人,亦是其妻约瑟芬皇后的外孙(拿破仑三世之母为约瑟芬和前夫所生)他在1848年当选总统之后,在三年后发动了一次政变,获得成功。他随即在次年,亦即拿破仑一世登基第48周年称帝。1870年9月4日,他战败退位。他是法国第一个民选产生的总统和最后一个君主。


Podčeledi.

Obvyklé dělení čeledi užovkovitých na jednotlivé podčeledi je následující:

Rozšíření.

Užovkovití jsou kromě Antarktidy a několika ostrovů v Oceánii zastoupeni po celém světě a všude jsou dominantní skupinou hadů.

Popis.

Na těle užovek nejsou patrné zbytky končetin. Jejich hlavu pokrývají obyčejně velké, symetricky rozložené štítky, u některých druhů vybíhající ve výrůstky různého tvaru. Jsou to hadi denní i noční, obývající nejrůznější biotopy, najdeme mezi nimi druhy výhradně vodní, žijící na zemi i pod zemí, ale i hady šplhající v keřích či stromech. Všechny užovky však mají podobnou stavbu kostry, vyvinutou pouze jednu (pravou) plíci a další společné znaky.

Rozmnožování.

Užovky jsou jak vejcorodí (oviparní), tak i vejcoživorodí (ovoviviparní). Některé druhy chrání svá vejce podobně jako krajty, většina však klade vejce na vlhká, vyhřátá místa a o snůšku se již dále nestará.

Jedovatost.

Jedná se většinou o hady nejedovaté, anebo od nich lidem nehrozí žádné nebezpečí, mnohé druhy však mají v zadní části tlamy vyvinutou tzv. Duvernoyovu žlázu, která vypouští do ústní dutiny jed. Ten má zřejmě ochromující vliv na kořist při jejím polykání. Účinky tohoto jedu na lidský organismus jsou velice málo prozkoumány, proto je třeba předcházet pokousání při manipulaci s méně běžnými a netypickými druhy užovek – například zástupci rodů "Amphiesma", "Coluber", "Coronella", "Drymarchon", "Nerodia", "Ptyas", "Thamnophis", "Xenochrophis", nebo "Zaocys". Některé druhy užovek zuby nemají, jiné jen malý počet. Hadi z podčeledi bojgy (Boiginae) a vodnářky (Homalopsinae) mají v zadní části tlamy rýhované jedové zuby, jsou to tedy hadi jedovatí. Při obranném kousnutí však těmito zuby většinou nezasáhnou, navíc jed většiny druhů je poměrně slabý. Mísí se se slinami, a tak se ho do rány dostane většinou docela málo. Jed užovek působí především na nervovou soustavu.

Chov v zajetí.

Užovkovití hadi jsou velice oblíbeni a v teráriích hojně rozšířeni – také díky snadnému chovu, atraktivnímu zbarvení a cenové dostupnosti mnohých druhů.

Užovkovití (Colubridae) jsou velmi početná a úspěšná skupina hlavně malých či středně velkých hadů. Z celkového počtu 2 700 druhů hadů se jenom počet druhů užovkovitých hadů blíží číslu 2 000. Většinou se jedná o nejedovaté hady. Jedovatí jsou jen ti z podčeledi bojg a vodnářek.

游蛇科(学名:"Colubridae"),又称黄颔蛇科,是爬虫纲有鳞目蛇亚目下的一个蛇科,是众多蛇科中拥有最多物种的一个科,数量几乎占据世上过半的总蛇种。游蛇科下的蛇类特性较为普通,亦较为常见。


Výskyt.

Tritium se vlivem ionizujícího záření z vesmíru vyskytuje ve vrchních vrstvách zemské atmosféry a ve stopovém množství i v běžné vodě.

Fyzikálně-chemické vlastnosti.

Tritium je beta zářič (β), při svém rozpadu produkuje elektron (e), antineutrino (ν) a vzniká He. Poločas rozpadu je 12,32 let.  Někdy mu bývá přiřazována i chemická značka T, přestože se nejedná o jiný prvek. Ve sloučenině s kyslíkem tvoří tritiovou vodu TO.

Nebezpečnost.

I když jde o beta zářič, jeho nebezpečnost je jen minimální. Záření tritia zastaví už 6 mm silná vrstva vzduchu. Určité nebezpečí by hrozilo pouze při jeho požití, vdechnutí nebo kontaminaci pokožky na citlivém místě.  Relativní bezpečnost tritia reflektoval v roce 2019 i SÚJB, když opatřením obecné povahy prodejcům typově schválených GTLS výrobků, jejichž aktivita nepřesahuje 20 GBq, zrušil povinnost získání individuálního povolení k tomuto prodeji. V odůvodnění opatření SÚJB dovozuje, že používání těchto výrobků nezpůsobí jejich uživatelům zvýšení efektivní dávky ionizujícího záření o více než 10 μSv/rok, což je považováno za zanedbatelnou hodnotu.

Využití.

Tritia se využívá jako trvalého zdroje slabého světla, někdy označovaného jako GTLS (Gaseous Tritium Light Source). Plynné tritium je uzavřeno v skleněných mikrokapslích, na jejichž stěně je vrstva fosforeskující látky, která vlivem dopadajícího beta záření svítí. Obvykle se používá ZnS, u něhož je možné přidáním jiných látek měnit barvu světla. Nejintenzivnější je zelené světlo, ale zářič může svítit i žlutě, modře, fialově, červeně apod.  Používá se na ciferníky hodinek, mířidla zbraní, jako přívěsky nebo nouzové svítilny.

Tritium je radioaktivní izotop vodíku (H). Jádro tritia (jako částice se nazývá triton) obsahuje jeden proton a dva neutrony, zatímco normální vodíkové jádro sestává pouze z jednoho protonu. Jeho relativní atomová hmotnost je 3,016049. Za standardního tlaku a teploty je to plyn (T neboli H).

<unk>(Tritium;符号:T或H,注音:ㄔㄨㄢ;拼音:chuān)。亦称超重氢,是氢的同位素之一,元素符号为T或H。它的原子核由一颗质子和两颗中子所组成,并带有放射性,会发生β衰变,放出电子变成氦-3,其半衰期为12.43年。


Stavba Ásgardské zdi.

Po válce mezi Ásy a Vány byla zeď kolem Ásgardu, sídla bohů, zbořena. Jednoho dne k bohům přišel převlečený obr a nabídl jim, že postaví hradby nové, silnější a vyšší než předtím. Jako odměnu požadoval slunce, měsíc a bohyni Freyu za manželku.  Bohové byli nabídkou pobouřeni, ale Loki jim poradil, aby ji přijali pod podmínkou, že zeď postaví za šest měsíců (mezi zimním a letním slunovratem) a bez pomoci člověka, jinak nedostane nic. Obr souhlasil, za předpokladu, že mu může pomoci jeho hřebec Svadilfari.  Kameník tedy začal stavět, nashromáždil velké kameny a Svadilfari těžký náklad s lehkostí dopravil na místo. Když bohové uviděli, kolik práce stihl za jedinou noc, rozzlobili se, neboť bylo jasné, že kameník není obyčejný člověk, ale obr. Nemohli však nic dělat.  Jak se letní slunovrat blížil a zeď už byla téměř dokončená, začali se bohové obávat, že obr vše stihne do stanovené lhůty. Obořili se na Lokiho, který jim tak špatně poradil, a Loki slíbil, že se postará, aby obr svou odměnu nedostal.  Druhý večer se Loki v podobě překrásné klisny objevil před Svadilfarim. Hřebce přemohla touha a zapomněl na pána i jeho práci a zpřetrhal postroje. Pronásledoval klisnu celou noc a obr jej musel chytat. Hradby se mu nepodařilo dokončit. Rozzuřený obr se stále dožadoval své odměny, především krásné Freyi a tak jej bůh Thór jednou ranou svým kladivem Mjollni zabil.  O několik měsíců později se Lokimu narodilo osminohé hříbě jménem Sleipnir, které daroval Ódinovi.  Příběh o stavbě Ásgardské zdi a Svadilfarim lze najít v Mladší Eddě Snorriho Sturlusona v části "Gylfaginning".

Svadilfari je kouzelný hřebec ze severské mytologie. Patřil obrovi neznámého jména (z kmene hrimthursar - tzv. "obři z jinovatky"; někdy se jako jeho jméno uvádí "Blast"), který se přestrojil za člověka - kameníka - a postavil hradby kolem Ásgardu.

斯瓦迪尔法利(Svadilfari),北欧神话中的一匹神马,牠是不知名霜巨人的马,是巨人修建围墙时的帮手。斯瓦迪尔法利名字的意思少有提到,一说是「奴隶」(英语:slave),另一说是「行运不济的旅行者」。他的后代就是斯莱布尼尔(Sleipnir)。


Původ.

Rusové tento pokrm převzali od Udmurtů, uralského národa, se kterým se „stýkali a potýkali“ již od konce 12. století. Ruský název je vlastně zkomoleninou udmurtského složeného výrazu "peľnjaň" ("пельняань"), což znamená „chléb ve tvaru ucha“. Udmurtští lovci si tyto „chlebové uši“ brávali s sebou na své výpravy do lesů.  Zejména po dobytí Kazaňského chanátu (1552) se ruské oblasti dostávaly do intenzivního kontaktu s kulturou (včetně kuchyně) uralských národů. Když pak byla roku 1730 otevřena hlavní spojnice mezi evropskou Rusí a Sibiří – tzv. Sibiřský trakt – jež vedla i přes zemi Udmurtů, seznámily se s pelmeněmi také masy ruských vystěhovalců a vyhnanců, kteří jejich znalost přenesli i na Sibiř (kam se také dostávaly z druhé strany, od Číny a Koreje). Pelmeně, místně zvané sibiřské pelmeně ("сибирские пельмени"), se v tamních klimatických podmínkách staly velmi oblíbenou, výživnou potravou, kterou lze skladovat zmrzlou venku po dobu až několika měsíců. Ze Sibiře se pak pochoutka rozšířila do celé ruské říše.

Složení a příprava.

Největší rozdíl mezi pelmeněmi a jinými druhy knedlíčků je v jejich tvaru a velikosti – typické pelmeně jsou měsíčkovitého („uchovitého“) tvaru a v průměru mají cca 2–3 cm, zatímco většina ostatních typů je většinou podlouhlá či kulatá a větší.  Pelmeně se připravují z těsta, podobného nudlovému – těsto musí být velmi tuhé, až nepoddajné. Někdy se do něj přidává i mléko nebo voda. Pro náplň lze použít vepřové, jehněčí, hovězí nebo jakékoli jiné maso; také smíchání několika druhů je velmi oblíbené. (Podle tradičního udmurtského receptu by náplň měla obsahovat 45 % hovězího, 35 % jehněčího a 20 % vepřového masa.) Navíc se do náplně přidávají rozličná koření jako černý pepř, česnek a zejména cibule.  Okrajem skleničky se z tence vyváleného těsta vykrojí placička, na kterou se nanese lžička masové náplně, placička se přeloží napůl a okraje se stisknou do vlnitého „švu“. Hotové šátečky lze i zmrazit; až bezprostředně před konzumací se vloží do vroucí osolené vody a vaří se, dokud nevyplavou a poté ještě 2–5 minut. Horké pelmeně se polijí/potřou máslem nebo kysanou smetanou, popř. hořčicí, smetanovým křenem či octem. Některé recepty doporučují ještě pelmeně po uvaření osmahnout dozlatova na pánvi.

Pelmeně (, "pelmeni") jsou národním jídlem Ruska, ale i sousedních zemí, spadajících pod vliv jeho kultury (země býv. SSSR). Jsou to vlastně masové knedlíčky, přesněji těstové taštičky plněné masem a uvařené ve vodě. Obvykle se dělají s náplní z mletého masa (ale existují i sladké varianty), která je zavinuta v tenkém těstě vyrobeném z mouky a vajec. Velmi podobné jídlo je též připravováno na Ukrajině, Litvě, v Itálii, kavkazských zemích, Mongolsku, Číně, himálajských zemích a Koreji.

俄国饺子,又称西伯利亚饺子(,;复数:,)是一种起源于西伯利亚(一说乌拉尔山脉)的饺子,流行于俄国以及前苏联加盟共和国。


Život.

Lev III. se narodil v Římě jako syn římského občana "Asupia" a byl vychováván v papežském paláci, kde se stal se vestiáriem (správcem papežských rouch a klenotnice). Později byl jmenován kardinálem a 26. prosince 795 byl zvolen papežem a vysvěcen na biskupa. Volba se odehrála v den pohřbu jeho předchůdce Hadriána I. a svěcení o den později. Takový spěch nebyl obvyklý, ale o důvodech se historici neshodují. Možná to byla obava z vnějšího zásahu a ovlivnění volby.  Hned po svém uvedení do úřadu poslal Lev franckému králi Karlovi zdvořilý list, v němž mu oznamuje své zvolení. Karel odpověděl velmi uctivým listem, kde však přesto papeži připomíná jeho duchovní povinnosti, a doprovodil jej velkou částí kořisti, získané na výpravě proti Avarům. Toto bohatství Lvovi umožnilo velkorysou stavební činnost i podporu dobročinných institucí. Hlavně si však oba dali najevo, že se chtějí podporovat, možná také v důsledku krize byzantského císařství.  Na konci 8. století se stal obětí spiknutí vedeného jistým Paschalisem, synovcem předchozího papeže Hadriána I., který se ho pokusil zmrzačit, aby se papežského úřadu musel vzdát. Lev se zachránil v kostele sv. Silvestra a u vévody spoletského, odkud odešel ke dvoru Karla Velikého do Paderbornu. Zde ho zastihla obžaloba, kterou zaslali spiklenci králi Karlovi. Ten po vyšetření a vyslechnutí svědků poslal na podzim roku 799 papeže s doprovodem vojska zpět do Říma.  Karlovi legáti v Římě zahájili soud a konečný rozsudek o výši trestu ponechali Karlovi. Ten pak papeže zprostil všech obvinění, kdežto papež se veřejně očistil od všech žalob. Pro spiklence s Paschalisem odsouzené na smrt vyprosil Lev III. změnu trestu smrti ve vyhnanství do Frank. Za prokázané služby Lev III. korunoval na Vánoce roku 800 Karla Velikého jako Karla Augusta na císaře Římanů, čímž byla formálně obnovena Západořímská říše. Byzanc sice proti korunovaci protestovala, byla však v té době natolik oslabená, že jí nemohla zabránit. Karel bral navázání na slavnou tradici vážně a rozvinul hnutí tzv. karolínské renesance v umění, literatuře i v učenosti, charakteristicky spojené s péčí o soustavné vzdělávání, zpočátku hlavně kněžstva.  Roku 798 povýšil Lev Salcburské biskupství na arcibiskupství, roku 809 zprostředkoval spor dvou anglických vladařů a roku 810 odmítl zařadit do vyznání víry slovo "filioque". Po smrti Karla Velikého (814) propuklo proti němu opět povstání. které přemohl a vůdce dal popravit.

Svatý Lev III. (okolo 750 Řím – 12. června 816 tamt.) byl papežem od 26. prosince 795 až do své smrti v roce 816.


Původ slova.

Poprvé se tento termín vyskytuje v souvislosti s rozhlasovým vysíláním, kdy komentátoři uváděli a přehrávali populární hudbu z gramofonových desek. Gramofonové desky se označují v angličtině i slovem disc. První diskjockejové byli ti, kdo „jezdili na gramofonových deskách“. Později byl výraz zkracován na DJ.  Za totality, kdy výraz diskžokej zněl kapitalisticky, byli nazýváni uvaděči diskotékových pořadů či pouštěči desek.  Dnes je význam označení DJ mnohem širší. DJ nejen že pouští připravenou hudbu, ale tuto hudbu i jistým způsobem „obrábí“. S použitím moderních technologií hudbu v okamžiku přehrávání upravují, mixují s jinými písničkami, přirozenými a umělými zvuky atd.

Klubový DJ.

Klubový DJ je DJ, který vybírá a hraje hudbu v klubech. Jeho scéna je od párty u sousedů nebo v malém klubu a disco až po velké akce na stadiónech. Hlavní zaměření klubového DJ je hudba, kterou hraje. Své sety stavějí na výběru různých skladeb, čímž kontrolují hladinu energie tančícího davu a používají techniku zvanou beatmatching pro jemný, nepostřehnutelný přechod mezi jednotlivými skladbami.

DJ na svatbu.

Slovním spojením DJ na svatbu lze označit v poslední době velice oblíbeného DJe, který hraje na svatebních večírcích. Hraní DJe na svatbě má svůj původ v USA, v ČR není příliš tradiční. Nicméně v posledních několika letech tento druh hraní narůstá na veliké oblibě a mít tak na svatební oslavě diskžokeje není nic neobvyklého. Takový DJ zpravidla plní i funkci moderátora večera a hudební mixy přizpůsobuje věkově různorodému publiku, jenž na svatbách bývá. Nejedná se tedy o klasickou diskotéku v pravém slova smyslu. Během hudební produkce by měly zaznít i zamilované skladby a chybět by neměl ani první novomanželský tanec. Výhoda DJe oproti kapele spočívá především v žánrově rozmanitějších skladbách, možnosti delší produkce a nižší ceně. Nižší jsou také nároky na potřebný prostor.

Diskjockey (diskžokej), někdy také DJ (dý džej), je osoba, která vybírá a pouští předem připravenou hudbu určenou pro veřejnou produkci.

唱片骑师(英语:Disc Jockey,缩写为英语:DJ)是指选择并且播放事先录好的音乐(如流行歌),并在现场以电脑、CDJ、DJM混音,制造出不同于原曲的独特音乐,来为他人带来娱乐的人,工作地点可能是电视台或广播点唱节目,或者在其他一些聚会中表演,比如舞厅、舞会。


Historie.

Ve starověku byl Banát obýván Dáky, kteří byli od roku 106 pod římskou nadvládou.  V průběhu 6. století přišli do oblasti Slované, během 9. století byl Banát připojen k Bulharské říši. V 11. století se oblast dostala pod kontrolu Uherska.  V roce 1552 byl Banát dobyt Osmanskou říší, která ho ovládala až do roku 1716, kdy byli Turci poraženi Evženem Savojským. Během turecké nadvlády a v důsledku válek bylo území téměř vylidněno a bylo tvořeno pustými lesy a bažinami. Požarevackým mírem (1718) připadla země rakouskému soustátí. V roce 1720 byl guvernérem Banátu jmenován Claudius Mercy (1666–1734), který se zasloužil o částečné zregenerování oblasti, močály okolo Dunaje a Tisy byly vyčištěny, kanály a silnice za velkých nákladů obnoveny. Za vlády Marie Terezie začal být Banát dosidlován evropskými kolonisty. Jednalo se především o Němce ze Švábska, ale i z jiných částí svaté říše římské, Francouze z Lotrinska, Slováky atd. V té době bylo založeno mnoho vesnic a kromě zemědělství se začalo využívat i místního nerostného bohatství, protože příchozí obyvatelé byli nejen rolníci, ale i obchodníci a řemeslníci. Oblast byla pod vojenskou správou až do roku 1751, kdy Marie Terezie zavedla v Banátu správu civilní s výjimkou Banátské Krajiny na jihu, která zůstala součástí rakouské vojenské hranice až do jejího zrušení v r. 1871.  V roce 1779 byl Banát připojen k Uhersku. Po revoluci v roce 1848 se dostal pod přímou vládu rakouské koruny jako Srbská Vojvodina a Temešský Banát (něm. "Woiwodschaft Serbien und Tamisch Banat"), ale v roce 1860 byl znovu připojen k Uhersku a byl jeho součástí až do 31. října 1918, kdy zde vznikla krátkodobá Banátská republika (kterou uherská vláda uznala), jež však již 15. listopadu 1918 byla likvidována srbskými vojsky. Roku 1919 byl potom Banát rozdělen mezi Rumunsko (východní, větší část) a Království Srbů, Chorvatů a Slovinců (západní, menší část). Jen nepatrná část připadla Maďarsku. Tomu odpovídá i současná podoba hranic. Rozhraničení Banátu bylo v závěru první světové války předmětem vzájemných sporů mezi Rumunskem a vznikající Jugoslávií (královstvím SHS). Rumunsko apelovalo na to, že mu byl přislíbeno celé území Banátu ve smlouvě se západními spojenci v roce 1916. Západní mocnosti kontrovaly tím, že Rumunsko uzavřelo separátní mír. Výsledné kompromisní rozdělení území bylo problematické pro obě strany; rumunský premiér Take Ionescu byl označen za zrádce národa. Během druhé světové války se po porážce Jugoslávie stala její část Banátu předmětem sporů. O připojení této části Banátu usilovaly jak Rumunsko, tak Maďarsko. Na druhé straně zdejší německé obyvatelstvo usilovalo o zřízení německého státu v údolí Tisy a Dunaje, který by zahrnoval rovněž Bačku a Srem. Obě snahy zůstaly bez úspěchu a zbytek jugoslávského Banátu zůstal pod formální správou Srbska. Během bělehradské operace byl Banát osvobozen a obnoven stav před válkou.

Obyvatelstvo.

Vývoj celkového počtu obyvatelstva udává tabulka níže. Je třeba přihlédnout k tomu, že údaje zde uvedené jsou ovlivněny změnou hranic statistických celků a především zde nejsou po r. 1919 zahrnuty údaje z maďarské části Banátu.

Národnostní složení.

V druhé polovině 17. století obývali rovinatou část Banátu Srbové, zatímco na východní, hornaté části žili Rumuni. V polovině 18. století byly tři východní okresy (Lugoj, Caransebeș a Orșova) obývány Rumuny, ve středu země (Timișoara, Lipova, Vršac, Nova Palanka, Ciacova a Cenad) žilo smíšené obyvatelstvo a tři západní okresy (Veliki Bečkerek, Pančevo and Velika Kikinda) obývali Srbové. Maďaři zde do této doby prakticky nežili, protože z obavy před odlidňováním sousedních oblastí bylo přesidlování odtud do Banátu povoleno teprve od r. 1789.  Údaje o národnostním složení, které jsou až do sčítání počátkem 20. století odhady, udávají podstatný nárůst německého a maďarského obyvatelstva v Banátu. Prvotními podklady pro určení skladby obyvatel jsou matriky, a proto jsou údaje ovlivněny především příslušnosti ke konfesi (např. Srbové a Řekové jsou uváděni dohromady). Národnostní složení koncem 19. století je zdokumentováno pouze v rumunské části Banátu. Později i zjišťované údaje vypovídají spíše o jazykových komunitách, protože vycházejí z "obcovací řeči", neboť se nepřihlíželo ani k příslušnosti k etnické skupině, ani k mateřskému jazyku.  Německá menšina byla v důsledku vývoje koncem druhé světové války a po ní v Banátu značně oslabena. V létě r. 1944 byli Němci především z rumunské části evakuováni, ale po válce bylo jim umožněno se do Rumunska vrátit. Naproti tomu do srbské části se navrátit nesměli a zbylé německé obyvatelstvo zde bylo soustředěno v tzv. vesnických táborech. Z Němců, kteří zůstali, bylo koncem roku 1944 několik tisíc (odhady kolísají mezi 12 000 až 30 000), převážně žen, odvezeno na nucené práce do Sovětského svazu, především na Donbas, a to jak z rumunské, tak jugoslávské části Banátu. Od r. 1948 bylo povolena hromadná emigrace do Francie těm, kdo se prohlásili za potomky lotrinských imigrantů. Později byla povolena i emigrace individuální. Zatímco v rumunské části zůstávala v oblasti po roce 1950 zhruba polovina z původního německého obyvatelstva, v jugoslávské části to bylo asi 16 % a německá menšina zde koncem padesátých let prakticky vymizela. Odliv Němců probíhal i v Rumunsku, ale nijak intenzivně. Emigrace se zrychlila po pádu železné opony, takže ročně se vystěhovalo okolo 15 tisíc Němců.  Níže uvedená tabulka udává přehled národnostního složení v Banátu. Je třeba přihlédnout k tomu, že údaje z jugoslávské, resp. srbské části a rumunské části byly získávány v rozdílných letech, dále k tomu, že Slováci jsou v rumunských zdrojích uváděni mezi ostatními, takže jejich celkový počet je vyšší, a nakonec k tomu, že se během let měnila metodika deklarování národnosti.

Česká a německá menšina v Banátu.

Čeští a němečtí osadníci, kteří do rumunského Banátu přišli v polovině 19. století z českých zemí, se nazývají počeštělým rumunským výrazem Pémové.  V rumunském Banátu založili Češi vesnice Gerník, Rovensko, Svatá Helena, Bígr, Eibentál, Šumice, Svatá Alžběta. Šest vesnic včetně Svaté Alžběty, zaniklé roku 1847, leží v župě Caraș Severin, Eibentál v župě Mehedinți.  Čeští Němci založili severněji vesnice Wolfswiese, Weidenthal, Weidenheim a Lindenfeld.  V jižní části srbského Banátu založili Češi vesnici Češko Selo a osídlili Krušici a další.  V roce 2013 se v jedné z českých vesnic, Eibentálu, uskutečnil kulturní krajanský Festival Banát, na kterém se představují různá hudební a divadelní tělesa. Na jeho přípravě se podílel organizační štáb z Českolipska, z této vesnice a z organizace Člověk v tísni.. Festival se od té doby koná v Eibentálu každoročně. V roce 2017 nahradili organizátoři původní společnou autobusovou dopravu speciálně vypraveným vlakem z Prahy až do rumunské Oršovy, odkud se návštěvníci akce přesunuli dále loděmi po Dunaji. V roce 2018 se pak festival rozšiřuje do další české vesnice v Rumunsku, Gerníku. Zde vzniká páteční Gernická noc a v roce 2019 poprvé překračuje státní hranice do sousedního Srbska. Zde se dočkala výrazného restartu krajanská kulturní akce Paprikašijáda, což je ve skutečnosti festival ve vaření nejlepšího paprikového guláše podle místní receptury. Zde první rok vystoupilo sedm kapel a vypravili se sem vedle tradičního vlaku do Eibenthalu i dva autobusy fanoušků.

Banát (sr. Банат, "Banat", rum. "Banat", maď. "Bánát" či "Bánság", něm. "Banat", slov. "Banát") je oblast v jihovýchodní Evropě, rozdělená na tři části: východní se nachází v Rumunsku (Timiș, Caraș-Severin a částečně Arad a Mehedinți), západní v Srbsku (srbský Banát ve Vojvodině) a menší severní část v Maďarsku (Csongrád). Je součástí Panonské roviny, na jihu je ohraničen Dunajem, řekou Tisou na západě, na severu řekou Mureș a na východě jižními Karpaty.

巴纳特 (罗马尼亚语:'、塞尔维亚语:'或'、匈牙利语:'或'、德语:'、斯洛伐克语:'、巴纳特保加利亚语:')是中欧的地理和历史地域,1941年由于匈牙利帝国与纳粹德国联合入侵赛尔维亚,因而使匈牙利帝国得拥有今赛尔维亚巴纳特一省。现时是三个国家的领土,其东部属于罗马尼亚(蒂米什县、卡拉什-塞维林县、阿拉德县和梅赫丁茨县),西部位于塞尔维亚 (大部分位于伏伊伏丁那,其余位于中塞尔维亚),北部少量土地属于匈牙利 (琼格拉德州)。