Život.

Pohlovo první vydané dílo, báseň, se objevila v "Amazing Stories" v roce 1937 pod pseudonymem Elton V. Andrews. Byl členem skupiny nazvané Futuriáni (The Futurians) tvořené newyorskými spisovateli a fanoušky science fiction (jejími členy byli mimo jiné také Isaac Asimov, Pohlův spoluautor Cyril M. Kornbluth, jeho pozdější třetí žena Judith Merrilová nebo Donald A. Wollheim a John B. Michel. V mládí byl také členem americké komunistické strany, byl z ní však vyhozen. Pohlova první povídka, "Before the Universe", napsaná společně s Kornbluthem, se objevila v "Super Science Stories" v roce 1940 pod pseudonymem S. D. Gottesman. Ve svých 21 letech se Pohl stal editorem magazínů Super Science Stories a Astonishing Stories a zveřejňoval v nich své práce. Po zániku těchto časopisů pracoval jako literární agent, v roce 1950 se ke své předchozí práci vrátil při přípravě dalšího magazínu "Galaxy Science Fiction" jako asistent H. L. Golda. Redakci "Galaxy" převzal v roce 1961 a do roku 1969 vydával také magazín "If", který získal třikrát cenu Hugo Award pro nejlepší magazín.  Po rozpadu skupiny pokračoval v psaní s Judith Merrilovou, Isaacem Asimovem, Lesterem del Reyem a Jackem Williamsonem. Za nejdůležitější je však považována jeho práce se C. M. Kornbluthem, a zejména jejich antiutopická satira "Obchodníci s vesmírem" o světě ovládaném reklamními agenturami. Po Kornbluthově smrti roku 1958 vydal Pohl ještě jejich poslední povídku "The Meeting", která se objevila v antologii "Critical Mass" a která také získala cenu Hugo. Jako dodatek k románu "Obchodníci s vesmírem" napsal větší množství příběhů zajímavých svým satirickým pohledem na konzumní společnost a reklamu v padesátých a šedesátých letech – například "The Wizard of Pung's Corner" o nablýskaném, komplikovaném vojenském stroji, který se ukáže být nepoužitelný proti rolníkům s puškami a "Tunel pod světem" o společnosti zcela v moci reklamních výzkumníků. Skutečností ovšem je, že jeho práce v tomto období mnoho pozornosti nesklidily.  V sedmdesátých letech se však Pohl vrátil na výsluní románem "Man Plus" a sérií románů o Heechee. "Man Plus" je román o kolonizaci nevlídného prostředí planety Marsu lidmi. V románu je člověk přetvářen za účelem jeho života na Marsu v kyborga. Román získal cenu Nebula v roce 1976.  Pohl se také snažil sjednotit autory science fiction do profesní organizace, která by jim pomohla se prosadit na trhu. V letech 1976–1976 byl prezidentem organizace "Science Fiction Writers of America" a od roku 1980 do 1982 předsedal organizaci "World Science Fiction". Během této doby založil novou cenu za překlady science fiction nazvanou Karel. V osmdesátých a devadesátých letech pokračoval ve spisovatelské práci. Mezi jeho romány této doby patří "The Years of the City", "The World at the End of Time", "Outnumbering the Dead", and "Mining the Oort". Roku 1986 získal Pohl cenu Hugo za povídku "Fermi and Frost".  Přestože zpočátku nebyla jeho díla hodnocena jako kvalitní, během dlouhých let jeho kariéry se jejich úroveň postupně zlepšovala a postupně se jeho díla dostala mezi nejlepší práce v žánru. V roce 1992 byl oceněn titulem Velmistr žánru sci-fi a roku 1998 byl uveden do Síně slávy science-fiction.

Dílo.

Under Sea Trilogy.

Příběhy románové trilogie se odehrávají v okolí podmořského města zvaného Marinia a jejich hrdinou je kadet Jim Eden z podmořské akademie: Souborné vydání trilogie pod názvem "The Undersea Trilogy" je z roku (1992).

Starchild.

Románová trilogie zobrazuje lidstvo, které je v budoucnosti ovládané brutální autoritářskou totalitní vládou využívající počítačový dohled. Skládá se z těchto románů: Souborné vydání trilogie pod názvem "The Starchild Trilogy" je z roku 1977.

Série Heechee.

Tato série románů a několika povídek se odehrává ve vesmíru, kde lidstvo objevilo vesmírné lodě a jiné artefakty mimozemské civilizace označované jako Heechee. Jejich společným hrdinou je Robinette Broadhead, původně prospektor na asteroidu Gateway (bývalé základně Heechee pro vesmírné lety). Na asteroidu je přibližně tisíc funkčních vesmírných lodí Heeche. Každá je naprogramovaná k nadsvětelnému letu na vzdálené místo kdesi v neprobádaném vesmíru. Není možné je řídit, ale přesto se hlásí dobrovolníci, prospektoři, kteří se těmito loděmi vydávají do neznáma. Někdy najdou poklady a jindy smrt.  Během jednotlivých příběhů se dozvídáme podrobnosti o technologiích Heechee, jejich dopadu na lidskou společnost, a také kam a proč Heechee zmizeli. Série se skládá z těchto románů a povídek: Souborné vydání trilogie pod názvem "The Eschaton Sequence" je z roku (1999).

The Saga of Cuckoo.

Dvoudílná série vypráví snahu odhalit tajemství původu obří planety Cuckooo obývané různými rasami včetně lidské.

Man Plus.

Man Plus je poslední zoufalý plán na záchranu lidstva a odvrácení hrozivé předpovědi vládního počítače. Podle plánu se lidstvo musí biologicky modifikovat v kyborgy, aby přežilo na cizích planetách (konkrétně na Marsu) dříve, než samo zničí Zemi. Jde o dva romány:

Frederik George Pohl (26. listopadu 1919, New York - 2. září 2013, Palatine, Illinois) byl americký autor science fiction známý především svými romány o Heechee. Pracoval také jako editor časopisů "Astonishing Stories", "Super Science Stories", "If", "Galaxy" a jiných. Jako literární agent zastupoval řadu jiných spisovatelů. Začátky jeho tvorby jsou spojeny s obdobím tzv. Zlatého věku science-fiction.

弗雷德里克·波尔(Frederik Pohl)(1919年11月26日 - 2013年9月2日)是美国科幻小说作家,曾赢得四次雨果奖和三次星云奖。


Odlišnosti od GPL.

Hlavním rozdílem mezi GPL a LGPL je, že dílo pod LGPL lze linkovat (v případě knihovny "užívat") programem, která nemá licenci (L)GPL, a který může být jak svobodný software, tak software proprietární. Tento program (který není pod (L)GPL) lze šířit pod libovolnými licenčními podmínkami, pokud nejde o odvozené dílo. Pokud to odvozené dílo je, podmínky musí umožňovat ""modifikace pro uživatelovu vlastní potřebu a reverzní inženýrství pro ladění takových modifikací"". Zda je dílo, které používá LGPL program odvozeným dílem či nikoli, je právní otázka. Samostatný spustitelný soubor, který dynamicky linkuje knihovnu, je obecně přijímán jako dílo, které není odvozené od knihovny. Považuje se za "dílo, které používá knihovnu" a platí pro něj sekce 5 licence LGPL.  V zásadě "musí být možné linkovat software s novější verzí programu pod LGPL". Nejčastěji používanou metodou, jak to udělat, je použít "vhodný mechanismus pro linkování sdílené knihovny". Alternativně je povoleno použít staticky linkovanou knihovnu, pokud se poskytne buď zdrojový kód nebo linkovatelné objektové soubory.  Jednou z vlastností LGPL je, že kdokoli může kteroukoli část softwaru šířeného pod LGPL převést pod licenci GPL (sekce 3 této licence). To je užitečné pro přímé použití kódu pod licencí LGPL v knihovnách nebo aplikacích, které mají licenci GPL, nebo pokud někdo chce vytvořit verzi s tímto kódem, kterou nebude možné používat v proprietárních produktech.

Volba licence pro knihovnu (GPL nebo LGPL).

Dřívější název "GNU Library General Public License" vytvářel u některých lidí dojem, že chce FSF pro všechny knihovny používat LGPL a pro všechny programy GPL. V únoru 1999 napsal Richard Stallman esej "Proč byste neměli použít Lesser GPL pro vaši příští knihovnu", kde vysvětluje, proč tomu tak je, a že se nemusí "nutně" pro knihovny používat LGPL:  V kontrastu s dojmy veřejnosti, to však neznamená, že by FSF zavrhla LGPL, pouze že by neměla být tato licence používána pro všechny knihovny — jak říká esej:  Stallman a FSF někdy skutečně obhajují i licence ještě méně restriktivní než LGPL jako věc strategie (maximalizovat svobodu uživatelů). Markantním případem bylo Stallmanovo přijetí licence typu BSD u projektu Vorbis pro jeho knihovny.

Specifika programovacích jazyků.

Licence používá terminologii, která je zamýšlena především pro aplikace napsané v jazyce C nebo jeho rodině. Společnost Franz Inc. publikovala svoji vlastní preambuli k licenci, aby objasnila terminologii v kontextu jazyka Lisp. LGPL s touto preambulí je někdy označována jako LLGPL.  Jazyk Ada má navíc speciální vlastnost, že může používat licenci MGPL.

LGPL vzhledem k dědičnosti (v programování).

Určité obavy vyvstaly ohledně toho, zda lze objektové třídy pod LGPL dědit v kódu, který není pod (L)GPL. Obecně jsou tyto obavy nepodložené, a vysvětlení dává oficiální web GNU:

GNU Lesser General Public License (dříve GNU Library General Public License) nebo LGPL je licence svobodného softwaru, publikovaná Free Software Foundation. Byla navržena jako kompromis mezi silně copyleftovou licencí GNU General Public License (GPL) a permisivními licencemi, jako jsou BSD licence nebo MIT Licence. GNU Lesser General Public License byla napsána v roce 1991 (a aktualizována v roce 1999, znovu pak 2007) Richardem Stallmanem s právními radami Ebena Moglena.

GNU宽通用公共许可证(英语:GNU Lesser General Public License,简称:英语:LGPL)是由自由软件基金会公布的自由软件授权条款。它允许企业与软件开发者使用,或将LGPL授权的软件整合至他们自己的软件内(即使该软件是私有软件也被允许),同时不会受到Copyleft特性的许可证强制对软件开源的限制。该许可证常被用于一些(但不是全部)GNU程序库。


Výklad pojmu.

V tomto případě však jde o velmi složitý pohyb, skládající se z několika složek. Nejvýznamnějším vlivem způsobujícím precesi zemské osy je gravitační působení Měsíce a Slunce na zemské těleso. Protože Země nemá tvar koule, ale v prvním přiblížení tvar rotačního elipsoidu, snaží se Měsíc stočit osu zemského tělesa tak, aby se rovníková výduť Země dostala do roviny oběhu Měsíce kolem Země. Podobně gravitační síla Slunce se snaží stejným způsobem dostat rovníkovou výduť do roviny oběhu Země kolem Slunce (tedy do roviny ekliptiky). Oba tyto vlivy působí na Zemi, kterou si můžeme představit jako obrovský setrvačník, tak, že její osa vykonává precesní pohyb (vychyluje se ve směru kolmém na okamžitou polohu osy zemské rotace a zároveň kolmou na dvojici gravitačních sil působících na rovníkovou výduť). Tato rozhodující část precese zemské osy se nazývá "lunisolární precese zemské osy". Současná hodnota posuvu jarního bodu je přibližně 50,40 ̋/rok, a to proti směru zdánlivého pohybu Slunce po nebeské sféře. Z této hodnoty asi 60 % připadá na gravitační vliv Měsíce a 40 % na vliv Slunce.  Osa "dvojkužele", který přitom zemská osa opisuje, míří k pólu ekliptiky, který se nachází v souhvězdí Draka, vzdálen od světového pólu v současnosti o úhel 23°27 ́ (tj. o sklon zemského rovníku k rovině ekliptiky). Zemská osa pouze působením lunisolární precese by vykonala plný kruh za dobu 25 725 let (platónský rok).  Na Zemi však působí i ostatní planety. Jejich gravitačním vlivem se mění orientace roviny zemské dráhy v prostoru, a to tak, že sklon zemského rovníku k rovině ekliptiky se v současné době zmenšuje o 0,46 ̋/rok. Celkově se úhel mezi ekliptikou a zemským rovníkem mění v rozmezí od 21,92° do 24,30°, a to s periodou přibližně 40 000 let. V důsledku změny úhlu mezi ekliptikou a rovníkem se posouvá také jarní bod, a sice nyní o -0,12 ̋/rok (tedy proti smyslu lunisolární precese). Tato část precese zemské osy se nazývá "planetární precese zemské osy".  Složením obou těchto složek dostaneme "všeobecnou (generální) precesi zemské osy", při níž současná hodnota posunu jarního bodu činí 50,26 ̋/rok. Díky tomu se nebeský (světový) pól vrátí přibližně na dnešní místo za 25 800 let. Tuto periodu nazýváme Platónský rok.  Podle obecné teorie relativity by se měla rychlost posunu jarního bodu ještě zmenšovat o 0,02 ̋/rok. Tento efekt se nazývá geodetický efekt.  Precese zemské osy není zcela rovnoměrný pohyb. V důsledku gravitačního působení Slunce na oběh Měsíce kolem Země se pravidelně mění orientace roviny dráhy Měsíce kolem Země s periodou 18,6 roku. Ve stejné periodě vykonává zemská osa jemný krouživý pohyb kolem precesní kružnice. Tento pohyb se nazývá "nutace" a představuje výkyv až o ±9,2 ̋. Nejméně patrnou složkou pohybu zemské osy je tzv. Chandlerův výkyv s periodou 432-433 dnů, který představuje změnu pouhých 9 m, takže bývá zanedbáván s výjimkou velmi přesných systémů měření.  V současné době je severní nebeský pól přibližně ve vzdálenosti asi 1° od Polárky, ale v důsledku precese se k ní nyní stále přibližuje, až kolem roku 2102 bude k ní nejblíže. Pak se opět začne od ní vzdalovat a její úlohu při navigaci převezmou jiné hvězdy, např. zhruba za 12 000 let to bude hvězda Vega v souhvězdí Lyry.  Pro astrometrická měření poloh nebeských objektů má precese velký význam, protože způsobuje posun jarního bodu, který je spolu s nebeským pólem výchozím bodem pro rovníkové souřadnice používané pro stanovení poloh hvězd, planet a dalších nebeských objektů. Jejich souřadnice se tak s časem nepatrně mění a je třeba na to brát ohled. Všechny přesné údaje o polohách nebeských objektů proto musí být vztaženy k nějakému pevnému datu (ekvinokcium).  Precese zemské osy může být pomocným vodítkem při určování stáří prehistorických staveb, sledujících pohyby nebeských těles.  Předpokládá se, že změna precese zemské osy je jeden z faktorů vzniku a zániku ledových dob (glaciál).

Precese zemské osy je krouživý pohyb zemské osy přibližně po plášti "dvojkužele." Jde o speciální případ obecného fyzikálního jevu, pozorovaného u rotujících hmotných těles (setrvačníků) a zvaného precese (v češtině doslova: "předcházení").

岁差,又称地轴进动(英语:axial precession),是指某一天体的自转轴指向在其他天体的引力的作用下,相对于空间中的惯性坐标系所发生的缓慢且连续的变化。地球的岁差主要由太阳、月球及其他行星作用在地球赤道隆起部分的引力矩引起。在天文学和大地测量学中,岁差一般专指地球自转轴缓慢且均匀的变化,周期约25,722年。其他周期较短或不规律的变化则被称为章动。


Historie jednotky.

Jednotku zavedl na konci 18. století James Watt, který začal vyrábět a prodávat jím podstatně vylepšený parní stroj. Watt potřeboval pro své zákazníky nějaké srovnání s výkonem tehdy běžně využívaných zvířat. Ze zkušeností s poníky z jednoho dolu odhadoval, že poník zapřažený v žentouru vyzdvihne 22 000 stopliber (ft·lbf) za minutu. Výkon koně odhadoval o polovinu větší, takže nové jednotce přisoudil hodnotu 33 000 stopliber za minutu. Pro přiblížení vymyslel následující definici: Jedna koňská síla je rovna výkonu, který podává soustavně pracující kůň, který zapřažený v žentouru zdvíhá náklad 180 liber (lb) a ujde při tom za hodinu 144 koleček o poloměru 12 stop.  Tuto hodnotu pak zaokrouhlil na 33 000 ft·lbf/min. Chyba Wattova zaokrouhlení dělala přes 1,3 %.

Mechanická koňská síla.

James Watt nikdy nepřepočítával svou jednotku hp do SI. Ta tehdy ještě neexistovala. Různé definice různých liber a stop se měnily s dobou nebo s místem svého používání, a podle toho se mírně měnila i definice jednotky. Pro přepočítávání v tomto článku bude užito tzv. mezinárodních stop (1 ft = 0,3048 m přesně) a liber ze soustavy avoirdupois (1 lb = 0,45359237 kg přesně). Ani ty nebyly takto definovány ve Wattově době, ale používají se dnes. Další nepřesnost, která může náš přepočet ovlivnit (Watt si ji nemusel všímat, v jeho době to nebylo podstatné), je nevhodně definovaný vztah mezi librou – jednotkou hmotnosti a librou – jednotkou síly. Tento vztah je dnes jednoznačně určen dohodou o normálním tíhovém zrychlení (9,80665 m/s2 přesně). Tuto hodnotu také použijeme.  Tato hodnota je přesná. Někdy se označuje jako „mechanická koňská síla“ (angl. ""). Používá se zejména ve Velké Británii, v USA a zemích Commonwealthu. Opačný přepočet činí přibližně 1 kW = 1,34102 hp.  Jen pro zajímavost uveďme, že přepočet Wattem nezaokrouhlené koňské síly je jiný – přibližně 736,0291076 W.

Metrická koňská síla.

V Evropě, Asii a Jižní Americe nejvíce používá takzvaná „metrická koňská síla“, definovaná koncem 19. století v Německu pod názvem (PS) jako  Tato hodnota je přesná. Jednotka kp je kilopond. Metrické koňské síle odpovídá jak český kůň (k), dříve též metrický kůň, tak holandská (pk), švédská (hk), finská (hv), a norská a dánská (hk). Opačný přepočet činí přibližně 1 kW = 1,35962 k.  Výpočet koňské síly pomocí jednotek SI stanovil v Rakousku čl. XVII zákona č. 16/1872 ř. z.: "Tak řečená síla koňská... ustanovuje se na 75 kilogramů metrových, tj. 75 kilogramů za sekundu na metr vysoko pozdvižených."  Dvě rozdílné hodnoty koňské síly (mechanická je asi o 1,4 % větší než metrická) způsobují v publikacích poměrně často zmatení. Zejména v Británii při publikování výkonů motorů vyrobených mimo Británii dochází k velkým zmatkům. Při porovnávání historických dat se navíc naráží na již zmíněné lišící se definice libry, stopy a normálního tíhového zrychlení. Problémem může být i nedodržování ve své době platných standardů.

Specifické zkratky měření v anglické literatuře.

U soustrojí lze měřit nebo počítat výkon v různých místech, a to od samotného zdroje až po místo jeho předání. Kvůli upřesnění místa, pro které je výkon udáván, se zejména v anglické terminologii používá několik vžitých názvů a jim odpovídajících zkratek. Žádný z nich však nedefinuje použitý způsob měření.  K často používaným zkratkám patří:

Výkon na hřídeli (shp).

Výkon na hřídeli (, ve zkratce ) je výkon přenášený: Výkon na hřídeli se stanovuje buď měřením pomocí měřícího zařízení nebo výpočtem z jmenovitého výkonu soustrojí, od kterého se odečítají ztráty v převodech (typicky kolem 10%). Tato metoda se nepoužívá v automobilovém průmyslu, u kterého ztráty přenosu mohou hrát významnější roli.

Koňská síla (značka hp nebo HP, z anglického ) je starší fyzikální jednotka výkonu, původně zavedená Jamesem Wattem. I když je dnes vytlačena jednotkou SI watt, stále se používá pro označení výkonu automobilových a motocyklových motorů. V češtině se používala také česká zkratka k (kůň), někdy nesprávně i ks (koňská síla). Minimálně se vyskytuje i německá zkratka PS ().

马力(英语:horsepower,hp),俗称匹,是一个古老的功率单位。今日除了航空、造船与汽车工业提及内燃机的功率、空调的制冷效能以外,在其他领域较为少用马力这个单位,而会使用标准的国际功率单位瓦特。 马力的定义有很多种,现今常用的两种马力为英制马力和公制马力,英制马力约为745.7W,公制马力约为735.5W。


Příběh.

Události předbíhající hře.

Rolandův bratr Archibald již dávno skončil v knihovně královského paláce coby studená socha. Nastává Noc padajících hvězd a Kreegané se dostávají na své lodi na planetu. Stávají se nebezpečím, a tak proti nim vyráží Roland Ironfist s armádou a v bitvě u Dobré Vody je nakrátko poráží. Kreeganům však přicházejí posily, proto se král s armádou stahují do nedalekého hradu Kriegspire. Tam jsou Kreegany obklíčeni a od té doby o nich nikdo nic neví. Mezitím je postihnuto kletbou Rajské údolí a z původně nádherné oblasti se stává pustina osídlená monstry. Pouze skupinka dobrodruhů je zachráněna při útěku z Dobré vody mistrem portálů Falagarem. Ten je po tři roky cvičí alespoň v základních dovednostech boje a magie.  V té samé době se v zemi rozmáhá moc zlého náboženského kultu Baa. Není, kdo by je zastavil. Roland je zajat či mrtev. Královna Catherine musela odplout do Erathie, na pohřeb svého otce. Z královské rodiny zůstává jen princ Nicolai, který je však ještě dítě a o královské záležitosti se tak musí starat regent Wilbur Humphrey.

Herní příběh.

Poblíž městečka Nový Sorpigal, v opuštěném gobliním tábořišti, najde skupinka dobrodruhů pět dopisů krále Rolanda jeho ženě Catherine (dopisy jsou součástí tištěného manuálu hry). V té chvíli začíná samotný děj hry. Po prvních, spíše okrajových úkolech, se hráč vydává na hrad Ironfist, aby dopisy předal regentovi Humphreymu. Ten nasměruje další hráčovo pátrání k Radě Enrothu ve městě Svobodný přístav. Rada se skládá ze šesti zástupců jednotlivých enrothských panství a než skupinu vyslechne, musí si hráč nejdříve zajistit podporu samotných vládců a rovněž odhalit zrádce, který se snaží postup v pátrání zarazit. Vychází najevo, že kult Baa je spojen s Kreegany, kteří se snaží vyhladit a obsadit celou planetu. Po splnění těchto úkolů jsou dobrodruzi vpuštěni do podzemních prostor pod sídlem rady, kde na ně čeká orákulum, počítač z dávných dob, nazývaný Melian. Ke správnému fungování počítače je však třeba najít čtyři paměťové krystaly. Ty jsou ukryty ve velmi nebezpečných pevnostech, jednou z nich je i hrad Kriegspiere, kde hráč pozná, že armáda krále Rolanda byla pobita a král sám byl zajat Kreegany.  Po vložení krystalů do počítače se hráč dozví, jak je to s osídlením této planety, o Pradávných a jejich nepřátelích Kreeganech. Kreegané jsou prý velmi odolní proti běžným zbraním, existují však staré zbraně z doby před Tichem (kdy byl tento svět v kontaktu s meziplanetární sítí). Družina je nejdříve vyslána do hrobky VARN v poušti zvané Dračí písky, která je ve skutečnosti přistávacím kolonizačním modulem vesmírné lodi, aby zde našla kontrolní kostku. Zde se hráč dozví i další informace k pozadí celé ságy.  Hráč je v hrobce konfrontován s dalšími sci-fi prvky (např. radiace z poškozeného reaktoru nebo narážky na filmovou sérii Star Trek). S kostkou získá hráč přístup do dalšího patra podzemího komplexu pod budovou Rady, stovky let opuštěného planetárního kontrolního centra. Zde hráč po boji s roboty, kteří se již dávno vymkli kontrole, najde starodávné zbraně. Poslední informací, kterou hráč získá od orákula, je existence rituálu prázdnoty. Bez jeho znalosti není možné zničit základnu Kreeganů, aniž by zároveň nebyl zničena celá planeta. Jediná osoba, která by mohla o tomto rituálu něco vědět, je Archibald, bratr Rolanda, proměněný za své činy v sochu. Hráč se dozví, že kouzlo se dá zrušit jedině pomocí drahokamu zvaného Třetí oko, nikdo však neví, kam se drahokam poděl. Ve skutečnosti jej schoval Roland a napsal o tom v posledním dopise. "(Pozn.: zde jsou znevýhodněni hráči, kteří si hru koupili v nějaké pozdější levné edici nebo ve formě přílohy k hernímu časopisu, tyto verze původní manuál neobsahují ani v elektronické verzi.)"  Po osvobození Archibalda (které je nutné v souvislostech světa Might and Magic brát jako kontroverzní, ale k záchraně planety nutný čin) je hráč odměněn svitkem s popisem rituálu a může se vydat na poslední úkol, zničení Úlu, základny Kreeganů. Tím je hra dokončena, Archibald prchá na zatím neznámé místo. Celý příběh vyvrcholí v a je také základem pro příběh.

Herní prostředí.

Družina.

Před začátkem hry sestaví hráč čtyřčlennou družinu. K dispozici jsou pouze lidé (v předchozích i následujících dílech může hráč verbovat také trpaslíky, elfy, orky a jiná stvoření). Každému členovi party lze vybrat libovolné z šesti povolání:  Následující tři povolání vždy kombinují dovednosti některých dvou výše uvedených. Daní za vyšší univerzálnost jsou nižší schopnosti těchto dovedností.  Kromě čtyř hratelných postav může hráč k partě najmout jednoho nebo dva průvodce. Ti zvyšují určité vlastnosti nebo dovednosti družiny (může jít o bonus v boji, kouzlení, rychlejší cestování, vyšší umění smlouvání cen a mnoho dalších), za které si ale odměnou berou nějaké zlato. Je jen na hráči, kdy a zda vůbec využije takových služeb.

Systém hry.

Hra je nelineární, hráč většinou může zvolit pořadí, v jakém bude plnit jednotlivé úkoly (to se pochopitelně netýká úkolů, které na sebe dějově navazují). Úkoly se dají rozdělit na hlavní, s příběhem úzce spjaté, dále na povyšovací, jejichž splnění přinese některé z postav mnoho výhod, a nakonec úkoly vedlejší, zpravidla nejméně složité, které hráč dostává od obyčejných obyvatel. Za každý splněný úkol je družina odměněna jak zlatem, tak zkušenostními body, které jsou nutné při výcviku na vyšší úroveň. Po výcviku se zvýší nejen vitalita (počet bodů života) a mana (možnost kouzlit) každé postavy, ale také přibudou dovednostní body, které lze investovat do rozšíření znalostí postav (ovládání různých druhů zbraní a kouzel a také praktické dovednosti, jako umění obchodování, opravování věcí nebo posilování). Jak tedy hráč postupuje ve hře, stává se ze slabých dobrodruhů všestranná a silná družina.

Enroth.

Enroth je největším z kontinentů planety, na které se odehrává šestý, sedmý a osmý díl Might and Magic a rovněž první tři díly série Heroes of Might and Magic (včetně datadisků). Tento kontinent byl zároveň první osídlen kolonizátory z výsadkového modulu VARN. V čase Might and Magic VI vládne Enrothu rod Ironfistů (díky svatbě Rolanda a Catherine má rod své závazky i v Erathii, království na kontinentu Antagarich). Pod vládu Ironfistů spadají některá menší panství, jejichž záležitosti spravují většinou vládci těchto území.  V Enrothu lze najít i další hrady, pozůstatky bývalých panství, kterým nikdo nevládne. Okolí těchto hradů je zamořeno černou magií (především ve formě zlých kreatur). Jedná se např. o hrad Darkmoor v Močálech prokletých, hrad Kriegspiere mezi městem Blackshire a jižním podhůřím Zamrzlých výšin nebo hrad Alamos na ostrovech v Úhořích vodách severně od Stříbrné zátoky.  Západní část kontinentu tvoří území, kterému se pro jeho úrodnost říkalo Rajské údolí. V době příběhu je to spálená zem, kde mají svou základnu ďábelští Kreegani.  Ve hře je Enroth rozdělen na patnáct oblastí, mezi kterými lze cestovat pěšky, využít dostavníku nebo námořní dopravy. V průběhu hry také hráč objeví cestovní kouzla a několik stabilně umístěných teleportů. V jednotlivých oblastech jsou kromě hradů i další bludiště (dungeony), jako jeskyně, tvrze či chrámy. Celkem jde o 39 dungeonů a většina úkolů spočívá v jejich důkladném prozkoumání.

Vývoj hry.

Technické řešení.

Přestože jde o hru trojrozměrnou, mnoho objektů (jde především o postavy lidí a protivníků) je tvořeno dvojrozměrnými sprity, které díky animaci a stínování dávají pocit trojrozměrného modelu. Takovému řešení se lidově říká 2.5D. Samotné sprity byly předrenderovány v trojrozměrných grafických programech. Protože v době vydání neměla většina uživatelů dostatečně výkonné počítače k animaci opravdových 3D modelů, bylo zvoleno právě toto řešení.

Tvůrci.

Příběh hry napsal Jon Van Caneghem, duchovní otec celé série. Hudbu složili Steve Baca, Jennifer Wang, Paul Romero a Rob King.  "(Pozn.: Všechny osoby, které se na vývoji podílely, lze ve hře najít v tajném a odlehčeně pojatém dungeonu, o který však hráč nemusí zavadit, pokud o něm neví.)"

Verze hry.

Prvním patchem, který opravoval chyby ve hře, byl update na verzi 1.1. Ten stále obsahoval obsahoval nějaké chyby, které již však byly drobného charakteru a neznemožňovaly hráči ani dohrání, ani požitek ze hry. Přesto se objevil další update, na verzi 1.2. Tento patch však do hry přidal více chyb než odstranil a proto je doporučováno hrát hru ve verzi 1.1. Firma Ubisoft, současný (2009) majitel práv ke hře, žádný další patch nevydala.  Hra je v současnosti nabízena především přes platformu serveru GOG.com a Uplay.  Ačkoliv je hra obvykle spustitelná v prostředí Windows XP a novějších, někteří z hráčů si na nefunkčnost pod těmito systémy stěžují. Existuje "neoficiální" patch 2.0 od Sergeje Ročenka (aka GreyFace), který případné problémy odstraňuje a přidává další funkce. Záplata je funkční i s neoficiální češtinou.

Might and Magic VI: The Mandate of Heaven je trojrozměrná RPG hra, vyrobená společností New World Computing a vydaná společností 3DO v roce 1998. Příběh navazuje na události popsané ve hře. Odehrává se v Enrothu, kontinentu a zároveň království rodu Ironfistů. Jako ostatní hry v sérii, i tento díl začíná ve fantasy prostředí a postupně odkrývá sci-fi pozadí celého příběhu. Je to první hra Might and Magic, která využívá trojrozměrný engine (předchozí díly byly takzvané krokovací dungeony). Jako nejpopulárnější díl série byl šestý díl obsažen v Deluxe edici nejnovější hry série.

《魔法门VI:天堂之令》(英语:Might and Magic VI: The Mandate of Heaven,或称魔法门VI、魔法门6,英文缩写英语:MM6)是由New World Computing制作组开发,由3DO公司于1998年4月30日发行的一款RPG角色扮演类游戏。它是魔法门系列游戏的第六代,也是与魔法门之英雄无敌系列(I-III)相同的新世界观设定下的第一款RPG魔法门系列游戏。它的故事发生在《魔法门之英雄无敌II》之后,紧随着《魔法门VI》故事的则是《魔法门之英雄无敌III》。


魔法门之英雄无敌:战略任务

Příběh.

První díl této série vypráví příběh Lorda Morglina Ironfista, který byl nucen uprchnout s několika málo loajálními vojáky za pomocí magického portálu ze své vlasti, kterou ovládl jeho bratranec Ragnar, jenž zavraždil Ironfistova otce a právoplatného krále.  Po vstupu do portálu se ocitl v podivné, okouzlující a nepropádané zemi zvané Enroth. Nikdo jí však nevládne, ale mají na ní zálusk další tři vladaři: barbar Lord Slayer, královna čarodějek Lamanda a warlock jménem Lord Alamar.  V kampani o deseti mapách Lord Ironfist postupně poráží všechny tři své oponenty a na území Enrothu zakládá vlastní říši, později známou jako Erathie. Hráč může v třech dalších kampaních dovést k vítězství i další tři strany konfliktu, ale dějová návaznost na další díly počítá pouze s vítězstvím Ironfista.

Herní mechanismus.

Heroes of Might and Magic se odehrává ve fantasy světě, obývaném středověkou civilizací a mýtickými a pohádkovými tvory. Ti tvoří hrdinovu armádu o počtu nejvýše pěti skupin jednotek a s její pomocí hráči poráží své oponenty. Hrdinové se boje neúčastní přímo, ale poskytují svým vojákům podporu v užívání magie a předávají jim své charakteristiky ze svých vlastností nebo z vlastností artefaktů, čímž je činí silnější než obvykle. Hrdinové s armádou provádí průzkum mapy, svádí bitvy s příšerami a s jinými hrdiny, obsazují města a doly a plní úkoly vedoucí k vítězství na mapě.  Hlavním cílem je většinou dobytí všech nepřátelských her a porážka všech nepřátelských hrdinů. V některých mapách je cíl konkretizován například ve formě nalezení konkrétního artefaktu dříve než soupeř nebo obsazením určitého objektu.  Všechny jednotky a budovy ve městě si hráč kupuje za suroviny, jichž je celkem sedm druhů. Základními surovinami je zlato, dřevo a kamení. Mezi vzácnější suroviny patří krystaly, drahokamy, síra a rtuť. Nejvíce jsou potřeba k výstavbě budov v závěrečných fázích, aby si hráč mohl koupit nejsilnější bojovníky, aby si hráč mohl postavit některé ze silnější nestvůr a bojovníků do své armády, nebo při stavbě kouzelnické věže, kde se hrdinové učí používat svá kouzla.

Národy.

V Heroes of Might and Magic má hráč k dispozici čtyři třídy měst a hrdinů. Každý typ města má své unikátní vlastnosti, přednosti a slabiny.  Kromě výše uvedených jednotek se na mapách vyskytují i neutrální bytosti. Patří mezi ně lupiči, nomádi, duchové a džinové.

Heroes Might and Magic: A Strategic Quest (v překladu "Taktický úkol") nebo zkráceně Heroes of Might and Magic I nebo HoMaM I je počítačová hra žánru tahové strategie z dílen 3DO. Jedná se o vůbec první hru série Heroes of Might and Magic, která definovala její zaměření, jehož potenciál byl plně rozvinut v následujících dílech.

《魔法门之英雄无敌:战略任务》(英语:Heroes of Might and Magic: A Strategic Quest,通称英雄无敌或英雄无敌1等,英文缩写英语:HoMM)是一款由New World Computing于1995年制作并发布的一款回合制策略游戏。它是角色扮演游戏《魔法门》系列的一个外传,也是《魔法门之英雄无敌》系列游戏的第一部作品。


Charakteristika.

Způsob práce je druhotný, základním posláním je vytvořit akustické prostředí či zvukovou krajinu určitého charakteru a navodit tím atmosféru či vjem, který posluchač zpracuje jako jistou náladu, pocit, atd. Ačkoli může být též skládána i s praktickou účelností coby prostředek k vytvoření psychického komfortu posluchače, není to naprosto jejím základním účelem. Vzhledem k široké škále prostředků má ambientní hudba mnoho vlastních odnoží. V zásadě vyžaduje posluchače soustředěného, schopného stát se její součástí, mnohdy by jinak (avšak zdaleka nikoli vždy) mohla být považována za pouhou kulisu. Ambientní hudba též využívá možnosti vstřebávat prvky celé řady jiných hudebních směrů či stylů (elektronická hudba, současná klasická hudba, rock, jazz, ad.), což je již otázkou vkusu a přesvědčení tvůrce o autenticitě sdělení. Stejně tak ovšem (viz níže) přejímají prvky ambientu nejrůznější hudební styly a žánry.

Historie.

Za zakladatele ambientní hudby je považován francouzský skladatel Erik Satie (1866-1925). Experimentoval s hudbou, které říkal "furniture musique", čímž mínil zvuky pozadí či prostředí. Skládal ji tak, aby byla poslouchána např. z různých úhlů, proto vzájemně velmi podobné skladby dělil do jednotlivých částí podle prostorového hlediska ("„Furniture musique 1-3“"). Jeho experimenty byly natolik nestravitelné pro tehdejší i bezprostředně následující dobu, že byl objeven až v 50. letech a stal se inspirátorem širokého okruhu moderní hudby ambientního typu.  Ještě předtím lze prvky ambientní hudby nalézt u Edgarda Varèseho (skladba "„Ecuatorial“" z roku 1934) či Karlheinze Stockhausena. Představitelem základů ryze ambientní hudby současnosti je Brian Eno, jehož cyklus nahrávek tohoto typu odstartoval deskou "„Music For Airports“" (1978), jejímž cílem bylo navodit klid pasažérů před letem. V poznámkách k tomuto albu napsal: ""ambientní hudba musí být schopna přizpůsobit se na mnoha úrovních sluchových vjemů posluchači bez použití jakéhokoliv nátlaku – musí být stejně tak ignorovatelná jako zajímavá“." (Toto tvrzení ovšem již dávno neplatí, v současnosti je mnoho druhů ambientní hudby, kterou lze považovat za velmi agresivní nátlak.)  Ambientem se zabývali a jeho prvky lze najít v dílech skladatelů Johna Cage či minimalistů (Steve Reich, Philip Glass, ad.). Ambientní prvky do rockové hudby přinesli v šedesátých letech Pink Floyd ve svých „kosmických“ experimentech na svých objevných albech "Saucerful Of Secrets" či "Meddle" (skladby "Interstellar Overdrive", "Echoes" ad.) a v tradici významné úlohy těchto zvuků ve svých skladbách pokračovali i v dalších období své tvorby.  V jazzové hudbě je uplatnil Miles Davis poprvé na albu „In A Silent Way“ (1969). V Itálii se ambientní hudbou zabývá hudební skladatel Jean Ven Robert Hal, v Řecku například Vangelis.

Současná ambientní hudba.

Od konce 70. let minulého století pronikl ambient pevně do struktur avantgardní hudby včetně současné klasické hudby a stal se substrátem pro vznik nejrůznějších subžánrů, z nichž nejrozšířenější jsou Méně známým typem je např. tzv. izolacionistický ambient, který je velmi příbuzný ambientu industriálnímu, prolíná se však s prvky techna. Existuje dokonce též tzv. ambient politický, který však neoznačuje hudební subžánr jako takový, ale jeho ideovou náplň. V současné době funguje ambientní hudba v mnoha podobách a aplikacích jako velmi rozvinutý a rozšířený fenomén a kromě množství skladatelů a souborů, které se jí zabývají, jsou její prvky již dávno i běžnou součástí nejrůznějších forem popu.

Ambientní hudba, též pouze ambient (z latiny pocházející výraz, znamenající prostředí, okolí) je hudební styl a forma vycházející z předpokladu, že všechny zvuky, které nás obklopují, mohou být za jistých okolností hudbou. Druhým pólem a součástí předpokladu je skutečnost, že stejně tak primárně hudební zvuk či skladba může být prostředím, tedy zvukovým prostorem, který utváří naši pocitovou orientaci. Obě polarity se prolínají a pojetí hudební tvorby tohoto typu v sobě proto může zahrnovat jak sofistikovanou muzikalizaci primárně nehudebních prvků (hluků, šumů, atd.), tak demuzikalizaci prvků, primárně hudebních, stejně jako prostou reprodukci slyšeného nebo kombinaci obojího.

氛围音乐(Ambient music)是在传统音乐结构或韵律之上更着重于色调和氛围的一种音乐类型,又译为气氛音乐或环境音乐。氛围音乐拥有一种“环境的”、「视觉的」, 或者「不被人察觉的」特质,其与流行、商业化的音乐比起来大多更加冗长。氛围音乐的先驱之一布莱恩·伊诺认为「氛围音乐必须满足各个听觉注意力层次,不能只强调某一个特定的层次;也必须既能让人忽略它的存在,但又非常地有趣。」


Studium.

Jeho otec byl bohatý venkovský sedlák. V roce 1934 byl Pol Pot poslán do Phnompenhu na tradiční roční pobyt v buddhistickém klášteře, v letech 1935–1943 chodil na francouzskou školu École Miche vedenou katolickými misionáři v Phnompenhu, v letech 1943–1947 nižší střední školu Collége Preah Sihanouk v Kompongchamu, v letech 1947–1948 na Lycée Sisowath v Phnompenhu (zde propadl) a v letech 1948–1949 na Technickou školu v Phnompenhu. Zde složil závěrečné zkoušky a obdržel stipendium, aby mohl ve studiu pokračovat ve Francii.  V Paříži pobýval v letech 1949–1952 a studoval na École française de radioélectricité, nedokončil ji, ztratil stipendium a musel se vrátit do Kambodže. Mnohem více než studium ho v Paříži zaujala politika. Zprvu byl Pol Pot pouze vlastencem, který hledal cesty, jak svou zemi zbavit francouzských kolonialistů, záhy se však přidal ke komunistům. Stal se členem Marxistického kroužku, který v Paříži založili kambodžští studenti pod vedením Ieng Saryho, a pravděpodobně byl i členem Francouzské komunistické strany.

Návrat do Kambodže.

Po návratu do vlasti v lednu 1953 záhy odešel do východního pohraničí ke komunistickým povstalcům z Viet Minhu, v následujícím roce se vrátil do Phnompenhu, kde se plně oddal práci v protokomunistické Lidové revoluční straně Kambodže (LRSK). Na živobytí si vydělával jako učitel dějepisu a francouzské literatury na soukromé škole. V LRSK náležel k tvrdému jádru, které usilovalo o vytvoření v Kambodži opravdové komunistické strany.  To se stalo v roce 1960, kdy byla založena Komunistická strana Kampučie (KSK). Pro kambodžské komunisty se začalo používat označení Rudí Khmerové. Kvůli přepjatému utajování, které bylo pro stranu charakteristické, byl až do roku 1978 její název tajen i před řadovými členy a mluvilo se o ní jen jako o „Organizaci“ ("Angkar"). Pol Pot se stal členem ÚV KSK a v roce 1962 jejím vůdcem.  V roce 1963 Pol Pot a vedení KSK opustili Phnompenh a odešli do džungle na východě země. Na přelomu let 1964/65 Pol Pot navštívil Hanoj a Peking. Vietnamci ho zklamali, neboť ho nabádali, aby skončil s násilným odbojem proti princi Norodomu Sihanukovi, jenž byl jejich spojencem. Zato v Číně se Pol Potovi dostalo dobrého přijetí, a proto se Rudí Khmerové přimkli k Číně.

Povstání a diktatura.

V roce 1968 Rudí Khmerové zahájili povstání, k němuž se v roce 1970 přidal i Norodom Sihanuk, svržený Lon Nolovým pučem. Po pětileté občanské válce Rudí Khmerové Lon Nola porazili, 17. dubna 1975 obsadili Phnompenh a nastolili v Kambodži nejhorší hrůzovládu, jakou dějiny poznaly.  Ihned po vítězství začali Rudí Khmerové uvádět v Kambodži, nyní přejmenované na Demokratickou Kampučii, do života svoji ideologii. Ta byla sloučeninou zkresleného učení marxismu-leninismu (Pol Pot a jeho druzi byli s marxismem obeznámeni jen povrchně, vybírali si z něj, co se jim hodilo, a ostatní ignorovali), vypjatého kambodžského nacionalismu a náboženských prvků. Jejich cílem bylo převést Kambodžu z feudalismu rovnou do komunismu. Především šlo o likvidaci měst, která Pol Pot pokládal za nenapravitelná semeniště kapitalismu. Všechna města v Kambodži byla vysídlena (Phnompenh hned 17. dubna 1975) a obyvatelé přestěhováni na venkov, často jen do džungle, aby se tu „převychovávali“ prací. Pol Pot a vedení státu sídlili ve vylidněném Phnompenhu.  Byly zrušeny peníze a zakázán obchod. Život a oblečení Kambodžanů byly plně unifikovány: každý měl mít jen pár základních věcí a musel být jednotně oblečen do černého stejnokroje. Lidé byli rozděleni do družstev a celé dny museli dřít na polích. Rybolov a sbírání plodů spadlých ze stromů byly zakázány jako kontrarevoluční činy. Manželští partneři byli lidem přidělováni a páry se mohly stýkat jen ve vymezených časech za účelem plození dětí. Ty pak byly rodičům odnímány a vychovávány Angkarem. Místo „já“ se muselo říkat „my“, děti své rodiče nazývali „strýčku“ a „teto“, zatímco ostatní dospělé „otče“ nebo „matko“. Národnostní menšiny (Vietnamci, Čamové a Číňané) byly tvrdě perzekvovány a musely se vzdát všeho, co je odlišovalo od ostatních Kambodžanů. Mnoho z nich bylo zavražděno v důsledku genocidy.  V letech 1976–1978 byly v KSK provedeny krvavé čistky. Jejich symbolem se stalo vězení a mučírna Tuol Sleng v Phnompenhu (dnes je tam muzeum genocidy). Čistky zlikvidovaly stranickou hierarchii ve velké části země. Čistka v roce 1978, při níž vypuklo na východě země povstání, stála život 100 000–250 000 lidí. Perzekuce se vyznačovana nesmírnou brutalitou. Metody poprav byly barbarské. Lidé byli odvedeni na tzv. vražedná pole a tam zastřeleni, stínáni mačetami, ušlapáni slony, ubiti kyji a motykami nebo umučeni k smrti. Těla obětí, často ještě jevící známky života, byla házena do hromadných hrobů.  Od roku 1975 docházelo k pohraničním potyčkám s Vietnamem, vztahy mezi oběma zeměmi se neustále zhoršovaly. Když roku 1978 Rudí Khmerové vyvraždili obyvatele pohraniční vietnamské obce Ba Chúc, Vietnam se rozhodl zaútočit. Na přelomu let 1978 a 1979 Vietnamci vpadli do Kambodže a režim Rudých Khmerů svrhli.

Partyzánské období.

Rudé Khmery se však úplně potřít nepodařilo, přešli totiž k partyzánské válce. Od roku 1979 až do své smrti Pol Pot pobýval dílem v Thajsku, dílem na západě Kambodže u thajských hranic na území, jež Rudí Khmerové ovládali. Aby Rudí Khmerové znovu získali podporu obyvatelstva, provedli dalekosáhlou přestavbu ideologie i hnutí. Od požadavku komunistické revoluce bylo upuštěno a v roce 1981 byla rozpuštěna KSK.

Smrt.

Roku 1996 Pol Pota opustil nejbližší spolupracovník Ieng Sary a polovina jeho věrných, což bylo více než 4000 mužů. Následujícího roku 1997 nechal Pol Pot zavraždit velitele vojska Rudých Khmerů Son Sena, jehož podezíral ze zrady. Následně byl Rudými Khmery, kteří se obávali dalších čistek, svržen a odsouzen k doživotnímu domácímu vězení. V něm 15. dubna 1998 zemřel. Jeho tělo bylo spáleno na hranici. V následujícím roce byl vládními jednotkami zlikvidován i zbytek Rudých Khmerů.  Pol Pot byl dvakrát ženatý: s Khieu Ponnary (1956) a s Meas (1985), s níž měl dceru Sithu.  Bilance Pol Potových obětí z let 1975–1979 kolísá mezi 250 000–3 000 000; Kambodža měla celkem 7 000 000 obyvatel. Jen menšina obětí byla zavražděna či umučena v důsledku genocidy, většina zemřela hladem, nemocemi a vyčerpáním. Třetina až polovina veškerého obyvatelstva Kambodže za vlády Rudých Khmerů onemocněla nebo hladověla, případně obojí.

Pol Pot, vlastním jménem Saloth Sar (březen 1925 Prek Sbauv, Francouzská Indočína, později oficiálně udáván 19. květen téhož roku – 15. dubna 1998 Anlong Veng, Kambodža), byl vůdce Rudých Khmerů a premiérem Kambodže (1976–1979). Během jeho vlády byly zabity více než dva miliony Kambodžanů.

波尔布特(;1925年-5月19日|1998年|4月15日|catIdx=Pol Pot}}),原名沙洛特绍(),是柬埔寨革命家、政治家,“波尔布特”是其化名。波尔布特出生在磅同省的一个富农家庭,于1963年至1997年期间是红色高棉的实际最高领导人,1963年至1981年间担任柬埔寨共产党总书记,1976年至1979年间担任民主柬埔寨总理。


Události předcházející krizi.

Pád Batistova režimu.

V roce 1952 se moci na Kubě za podpory americké zpravodajské služby CIA zmocnil diktátor Fulgencio Batista. Téměř okamžitě se vytvořila opozice proti jeho vládě. Ta se zformovala do Hnutí mládeže století (Hnutí 26. července), do jehož čela se postavil mladý levicově orientovaný právník Fidel Castro, který za svoji opoziční činnost pobýval i ve vězení. Castro později odešel do mexického exilu, odkud v roce 1957 začal organizovat partyzánskou válku proti ostrovnímu režimu.  V roce 1959 povstalci zvítězili a prozatímním prezidentem se stal Manuel Urrutia. Fidel Castro zaujal funkci velitele ozbrojených sil. Tam ale nevydržel dlouho. Již 17. února 1959 byl jmenován předsedou nové reorganizované vlády. Tato nová vláda od začátku bezvýhradně podporovala nejchudší obyvatele a jedním z prvních rozhodnutí bylo zvýšení nejnižších mezd a snížení cen léků, elektřiny apod. Od začátku v této vládě také vzrůstal vliv komunistické strany. V říjnu 1959 dokonce Castro ostře zasáhl proti pravicovým odpůrcům komunistické strany (např. jeden z důstojníků, Hubert Matos, byl odsouzen k dvaceti letům vězení za svoji kritiku komunistické strany Kuby).

Americká blokáda Kuby.

Hlavním důvodem Castrových zásahů proti nesouhlasným hlasům však nebyla přímá sympatie s komunisty. Castro se spíše bál spojení vnitřní opozice s exilovými organizacemi, jejichž aktivita výrazně narůstala. Castrova vláda mezitím stále více zasahovala do soukromého sektoru hospodářství (např. uvalila vysokou daň na těžbu ropy). Tato opatření se kubánských firem výrazně nedotkla, ovšem dotkla se amerických firem, které část svého podnikání provozovaly na Kubě.  Spojené státy americké se ihned rozhodly pro odvetná opatření a začaly blokovat obchod s Kubou, čímž ale Spojené státy odstartovaly kubánský příklon k Sovětskému svazu a přiřadily jim tak roli v bipolárním rozdělení světa. A v tomto momentě, tedy během roku 1960, také začala sovětská podpora Kuby. V dubnu 1960 ukončily Spojené státy americké veškerou svou pomoc Kubě a o měsíc později navázala Havana oficiální diplomatické a obchodní vztahy s Moskvou. Kuba zároveň ukončila veškeré dodávky cukru do Spojených států a ukončila tak svoji roli „cukřenky“ Spojených států. Sovětský svaz poté začal svoji masivní podporu Kuby, která zahrnula i úvěr ve výši sto milionů amerických dolarů určený především na nákup zbraní. Obě velmoci potvrdily začátek nových sporů posílením svých vojenských pozic. V listopadu 1960 například Spojené státy posílily vojenskou přítomnost v oblasti Antil.  Jako další krok obrany proti sebemenšímu americkému vlivu zvolil Fidel Castro znárodňování kubánských podniků, což zřejmě utvrdilo odhodlání Američanů zničit Castrův režim. To bylo definitivně potvrzeno 19. října 1960, kdy Spojené státy z Havany odvolaly svého velvyslance a úplně zablokovaly veškerý vývoz amerického zboží na Kubu. Všemi těmito opatřeními však Spojené státy jen prohlubovaly vztahy Moskva – Havana, a potvrzovaly tak postavení Kuby jako předsunuté hlídky SSSR na západní polokouli. Tato kubánská role byla potvrzena, když 3. ledna 1961 došlo k přerušení diplomatických vztahů mezi Havanou a Washingtonem. Spojené státy tak svou reakcí na kubánskou agrární reformu prakticky vehnaly Castra do náruče Sovětského svazu. Fakt, že jediná obrana proti politice USA vede přes SSSR, vedl Castra k akceptování komunismu, ačkoliv sám vyznavačem marxismu-leninismu nebyl a s kubánskými komunisty měl nejeden konflikt.

Neúspěšný útok na Kubu.

Po tomto Castrově rozhodnutí o znárodnění začaly Spojené státy organizovat tajné operace a opatření proti havanské vládě, mj. podporu kubánskému exilovému hnutí, kterému byly poskytnuty zbraně a výcvik od CIA. 17. dubna 1961 se ozbrojené síly kubánského exilu vylodily v zátoce Sviní. Útok měl být (minimálně podle představ velitelů těchto invazních sil) podpořen v dalších fázích letectvem a ozbrojenými silami USA. Ve skutečnosti tento příslib měli od CIA, která ovšem nikdy nedocílila otevřeného souhlasu vládní administrativy s tímto bodem plánu.  Invaze byla špatně naplánována, k očekávanému povstání nedošlo a invazní jednotky samy byly slabé a mizerně vyzbrojené, což vedlo k jejich rychlému rozdrcení, zejména když rozhořčené reakce světové veřejnosti přesvědčily prezidenta Kennedyho, že podpořit zřejmě předem ztracenou věc by bylo nevhodné, takže se od celé věci distancoval. Castro díky tomuto útoku a následnému vítězství dostal příležitost na Kubě dokončit budování totality. To také učinil založením Sjednocení revolučních organizací (ORI), které spojovalo doposud samostatné politické subjekty (Hnutí 26. července, Lidovou socialistickou stranu a Direktorium 13. března).  Ještě před tímto útokem, 13. března 1961, ale americká vláda vyhlásila otevřenou distanci od latinskoamerických diktatur.  Přes veškeré neshody ale kubánští činitelé, především Che Guevara a Fidel Castro, několikrát naznačili možnost uvolnění vazeb se sovětským blokem a ochotu „rozmrazit“ vztahy mezi Havanou a Washingtonem. Ale Kennedyho vláda na tyto náznaky nereagovala a posunula tak Kubu opět blíže Sovětskému svazu. Počátkem roku 1962 se Castro dokonce demonstrativně přihlásil k ideologii marxismu-leninismu, čímž ovšem ztratil podporu některých jihoamerických států a na lednovém sjezdu Organizace amerických států byla Kuba ostrakizována coby nástroj komunistického bloku. O několik dní později, 3. února, uvalily Spojené státy embargo na veškerý obchod s Kubou, zanedlouho poté byla Kuba dokonce vyloučena z Hospodářské a sociální rady Organizace amerických států a jiných sdružení a rad Organizace amerických států (navíc byla ustanovena komise, která měla plnit dozor nad dodržováním všech sankcí vůči Kubě).

Rozmístění sovětských raket.

Mezitím se v Moskvě zrodila operace Anadyr, jejíž náplní byl projekt vybudování sovětských vojenských základen na Kubě. Tento plán byl vymyšlen jako odpověď na rozmístění amerických střel v Turecku a Itálii. Během jara 1962 bylo o operaci definitivně rozhodnuto a v květnu na Kubu vyrazila sovětská delegace, která měla vyjednat souhlas kubánské vlády. Toho se jí také dostalo (souhlas byl bez váhání a jednohlasný) a v červnu už Chruščov potvrzoval sestavu velitelského sboru pro operaci a na Kubu byla zároveň vyslána další sovětská delegace, která s Havanou uzavřela sovětsko-kubánskou vojenskou smlouvu.  Od 12. července začal probíhat přesun vojenského materiálu a personálu na Kubu. Tehdy selhala americká rozvědka. Washington totiž o dění na Kubě dostal informace až koncem srpna. První varování, jako reakci na tyto informace, dostala Moskva 4. září 1962, zároveň Spojené státy povolaly do akce 150 tisíc záložních vojáků. Na toto varování Chruščov odpověděl prohlášením, že na Kubě žádné sovětské rakety neumístí. V té době už rakety ale na Kubě byly. O necelý měsíc později založil prezident John Fitzgerald Kennedy, na základě pozorování průzkumných letounů, zvláštní skupinu CIA pro Kubu. Ve stejné době probíhalo zasedání Valného shromáždění OSN, kde kubánský prezident Osvaldo Dorticos Torrado reagoval na kritiku militarizace prohlášením, že země pouze reaguje na hrozbu vnější agrese.  Za další týden, 16. října 1962, se prezidentu Kennedymu dostaly do rukou snímky sovětských základen na Kubě. Okamžitě svolal schůzi se svými poradci, na které byla řešena otázka možného zásahu, případně jeho charakteru a možných rizik.  O dva dny později měl Kennedy v rukou další snímky Kuby. Zcela zřetelně z nich vyčetl rychlý postup sovětských prací. Podle vědecké analýzy nové ozbrojení „ostrova svobody“ ohrožovalo životy 80 milionů Američanů raketami Sandal SS-4 s doletem 2000 km, rakety Skean měly dosah 5000 km a tudíž by se jednalo o přímé ohrožení USA. Opět, tentokrát naléhavěji, diskutoval americký prezident se svými poradci o možnostech obrany proti takovému ohrožení a sovětských reakcích na taková opatření. Ještě téhož dne v 17 hodin se Kennedy setkal se sovětským ministrem zahraničí Andrejem Gromykem. Na této schůzce Gromyko vznesl požadavek, aby Spojené státy přestaly ohrožovat Kubu, a zároveň konstatoval, že Sovětský svaz Kubě pouze pomáhá s modernizací zemědělství a jen Kubě poskytuje malé množství obranných zbraní. O raketách na schůzce nepadlo ani slovo. Gromyko o nich pochopitelně nezačal a udivený Kennedy nakonec také ne.

Námořní blokáda a vyhrocení.

Spojené státy se nakonec, přes veškeré dohady, rozhodly reagovat na ohrožení námořní blokádou Kuby. Bylo rozhodnuto, že půjde pouze o čistě vojenskou blokádu a útočit budou Spojené státy pouze v případě selhání tohoto opatření. První vojenská opatření začala 22. října 1962 v pravé poledne. Tentýž den v 19:00 vystoupil prezident Kennedy v televizi a v rozhlase. Ve svém projevu vysvětloval svým občanům následující akci. Ta začala 24. října v 10:00. Den před tím se Rada Organizace amerických států usnesla na ukončení dodávky zbraní na Kubu. Zároveň počaly kubánské jednotky obléhat Guantánamo a v zemích Varšavské smlouvy začala mobilizace. Před polednem 23. října dorazila do Washingtonu odpověď na chystanou blokádu. Moskva se v ní (zcela pochopitelně) postavila naprosto proti akci Spojených států a označila ji za ohrožení světového míru, vměšování se do cizích záležitostí apod. Po započetí blokády se sovětské lodě, které nebyly podpořeny ponorkami, které pluly daleko za obchodními loděmi a byly to snad nejhorší dieselelektrické ponorky, které mohli Sověti do této akce zapojit, zastavily na hranici blokády na základě signálů vysílaných z USA válečných lodí (některé se obrátily k návratu), tankery podle dohody mohly projet. Na území Kuby však nadále probíhala kompletace již dovezených raketových systémů. V Severní Americe začala probíhat preventivní opatření (otevírání krytů, poplašné cvičení aj., zároveň začala velká nákupní horečka), vláda Spojených států začala zvažovat i embargo na dovoz ropy na ostrov a také začala nacvičovat v Západním Berlíně. Obávala se, že by se konflikt mohl přenést i tam.  O dva dny později Chruščov poprvé uznal existenci raket na Kubě a také prvně naznačil možnost kompromisu, o další den později vznesl jako základní požadavek stažení amerických raket z Turecka a Itálie. Ve stejný den, tedy 27. října, dali Sověti jasně najevo, že nenechají tuto situaci jen tak, a tak byl na popud sovětského důstojníka nad Kubou sestřelen americký špionážní letoun Lockheed U-2, jeho pilot major Rodolf Anderson, Jr. zahynul. To mělo za následek zamyšlení Kennedyho nad vážností situace a tak napsal další rozhořčený dopis pro Nikitu Chruščova, ve kterém se prezident Kennedy rozčiloval nad sestřelením letounu, který podle mezinárodního práva porušil územní celistvost Kuby a nad pokračující výstavbou sovětských základen na Kubě. V dopise Kennedy definitivně prohlásil, že jeho snaha o mírové řešení končí a dal Sovětskému svazu jasné ultimátum požadující stažení sovětských raket do 48 hodin. Zároveň uvedl, že pokud se tak stane, Spojené státy upustí od blokády Kuby a budou garantovat i její bezpečnost. Ultimáta se Sovětský svaz nezalekl, protože dál stupňoval své požadavky.

Konec krize.

Chruščov odpověděl již druhý den, 28. října, dopoledne. Jeho odpověď byla naprostým šokem pro Kubu a úlevou pro zbytek světa: Chruščov souhlasil se stažením zbraní z Kuby, ale vymínil si, že budou staženy rakety z Itálie a Turecka. Kennedy vyšel vstříc Sovětům a slíbil, že rakety z Turecka a Itálie odstraní. Hned další den byly nařízeny demontážní práce ze sovětské strany.  Tímto souhlasem se hrozící horká válka stala opět studenou válkou a hrozba jaderné katastrofy byla odložena na neurčito. I přes zdlouhavé jednání o přesných podmínkách stažení zbraní spory nastaly kolem určování, co je ještě obranná a co už útočná zbraň (tento spor se týkal především letounů Iljušin); největší problém byl ale s Castrovým odmítnutím kontroly odsunu sovětských zbraní. Fidel Castro se totiž cítil naprosto ošizen a vyřazen z veškerého jednání a neuklidnil ho ani příjezd Anastáze Mikojana, který měl za úkol vysvětlit mu všechny důvody vynechání kubánské vlády z jednání. Jako hlavní důvody uvedl nedostatek času a také argument, že v případě útoku jadernou zbraní by Kuba nebyla jen poškozena jako světové velmoci, ale rovnou by zmizela z mapy světa.  V téže době, kdy Mikojan uklidňoval rozčileného Castra, pobýval v New Yorku náměstek sovětského ministra zahraničí Vasil Kuzněcov, který zde vyjednával přesnou podobu sovětsko-americké dohody. Blokáda Kuby byla definitivně odvolána 20. listopadu 1962 po splnění Kennedyho požadavků. Sovětský svaz souhlasil i s kontrolou demilitarizace, ovšem jednání o tomto kroku elegantně přehodil na Kubu, coby suverénní stát. Jednání sice ještě pokračovala, Chruščov s Kennedym si vyměnili několik dalších dopisů (ty se však týkaly spíše budoucnosti vztahů s Kubou než minulé krize), ale karibská krize pomalu utichala. A to i přesto, že americké závazky ke Kubě písemně potvrdil až Henry Kissinger v roce 1970.

Karibská krize (též Kubánská krize) byla mezinárodní politická krize. Hrozilo, že přeroste v jaderný konflikt. Vypukla v roce 1962 v důsledku rozmístění sovětských raket středního doletu na Kubě, kterým SSSR odpověděl na umístění amerických raket v Turecku. V reakci na to vyhlásily Spojené státy americké blokádu Kuby, která měla zabránit dopravení dalších raket na toto území. To se podařilo, neboť sovětská plavidla se na hranici kontrolované zóny skutečně zastavila. Po dalších jednáních byly odstraněny i již instalované rakety, Spojené státy americké se zavázaly, že nenapadnou Kubu a že stáhnou svoje rakety středního doletu z Turecka (taktické jaderné pumy B61 tam zůstávají dodnes).

古巴导弹危机(英语:Cuban Missile Crisis),又称古巴危机、加勒比海导弹危机或加勒比海危机,是1962年冷战时期在美国、苏联与古巴之间爆发的严重政治、军事危机。事件爆发的表面原因是苏联在古巴部署导弹。


Plavební komora.

Plavební komora slouží pro překonání výškového rozdílu hladin vertikálním pohybem plavidla. Plavební komory se umísťují na vodních cestách a to zejména (v plavebním kanálu, průplavu), či přímo na řekách. Odtokem nebo přítokem vody s využitím samospádu se dosáhne snížení nebo zvýšení hladiny vody v plavební komoře a tím i spuštění nebo zdvižení plavidla. Komora je nejčastěji betonové nebo zděné konstrukce, ve výjimečných případech je možné její stěny budovat z ocelových štětovnic. V minulosti byly některé komory budovány se šikmými břehy. Komora se skládá z horního a dolního "ohlaví", mezi kterými je prostor pro proplavání lodí. V obou ohlavích jsou umístěna vodotěsná vrata.  Postup při proplavovaní komorou ve směru po proudu: voda v komoře se napustí na úroveň horní vody, horní vrata se otevřou a plavidlo vpluje dovnitř komory. Plavidlo se vyváže - pomocí lan se přiváže k vázacím prvkům v komoře (pacholata, vázací kříže apod.). Horní vrata se uzavřou. Komora se začne vypouštět. Poté, co se hladina v komoře a hladina dolní vody vyrovnají, otevřou se dolní vrata a loď může komoru opustit. Komora je tak připravena pro proplavení plavidla ve směru nahoru. Pokud by bylo nutné proplavit další plavidlo opět ve směru dolů, komora se znovu napustí.  Vrata plavební komory slouží k oddělení plavební komory od horní a dolní hladiny vody. Vrata jsou dnes vyráběna zejména z oceli, v minulosti byla vrata vyráběna buď celodřevěná nebo dřevěná pobitá železným plechem. Vrata jsou ukotvena pomocí ložisek do ohlaví plavební komory. V dnešní době se používá mnoho druhů vrat, ne každá se ale hodí do obou ohlaví. V horním ohlaví mohou být osazena vrata: vzpěrná, desková, tabulová, klapková, poklopová (Čábelkova), háková nebo segmentová. V dolním ohlaví se používají vrata vzpěrná, desková nebo tabulová. Nejpoužívanějším typem vrat jsou a byla vrata vzpěrná.

Zdymadlo je souhrnný název pro objekty způsobující zvýšení (zdýmání, od vzedmutí) vodní hladiny ve vodním toku a umožňující převést plavidla mezi horní a dolní hladinou a zpět. Kromě jezu jsou jeho součástí další stavby jako plavební komora, rybí přechod, malá vodní elektrárna či objekty na odběr vody. Jde o technické zařízení fungující na principu spojených nádob.

船闸(navigation lock),使船舶通过航道中有集中水位落差河段的一种通航建筑物。船闸由闸室(lock chamber)、闸首(lock head)、输水系统、引航道等组成。在闸首上设有工作闸门、检修闸门、船闸阀门、启闭机械及信号、通讯等设备。引航道内设有导航建筑物和靠船建筑物等。


Historie.

První hrou od 2K Czech je Hidden & Dangerous vydaná v roce 1999. Byla to taktická střílečka, ve které hráč ovládal čtveřici britský SAS, spolupracujících v týmu, který prováděl mnoho důležitých sabotáží a záchranných operací během 2. světové války. Hra je také reprezentována jako začátek spolupráce s celosvětovým vydavatelem Take-Two Interactive. Jejich první hrou byla nepříliš známá Flying Heroes, která obsahovala fantastické, vzdušné, akční souboje. V této hře, tehdy ještě Illusion Softworks, prezentoval nový 3D engine zvaný Ptero-engine (hra byla vyvinuta společně s firmou Pterodon vlastněnou Jarkem Kolářem a Michalem Janáčkem). Illusion Softworks vlastnil 3D engine zvaný LS3D engine, který byl připravován pro hru, která byla poprvé vydána v roce 2002. Hra se dočkala uznání od kritiky a byla dokonce označena jako nejlepší hra z prostředí mafie – díky originálnímu příběhu a dobré hratelnosti. V roce 2003 vydal Illusion Softworks dvě hry. První hra Vietcong byla situována do Vietnamské války, byla vyvinuta samostatně firmou Pterodon, používajíc přitom rozšířený Ptero-Engine II, a úspěšné pokračování příběhu SAS týmu během 2. světové války, Hidden & Dangerous 2, také vyrobený na LS3D enginu. Oficiální pokračování Vietcongu s názvem Vietcong 2 byl vydán v roce 2005 (ve spolupráci s Pterodonem). V roce 2007 získala firmu Illusion Softworks firma Take-Two Interactive a o rok později ji přejmenovala na 2K Czech. V roce 2009 firmu opustil po ukončení veškerých svých prací na Mafii II hlavní designér Daniel Vávra. O rok později, po vydání Mafie II, studio opustil jeho zakladatel o dlouhodobý ředitel Petr Vochozka, který následně založil Icarus Games. V roce 2011 pak ještě vyšla hra Top Spin 4. V roce 2014 pak bylo oznámeno zavření pražské pobočky firmy a objevily se spekulace o přesunu vyvíjeného projektu studia (předpokládaného třetího dílu hry Mafia), pod americké 2K San Francisco. V roce 2017 bylo studio potichu spojeno s Hangar 13.

2K Czech (dříve Illusion Softworks) byla česká pobočka společnosti Take 2 zabývající se vývojem počítačových her.

2K Czech(原名Illusion Softworks)是位于捷克布尔诺的一家电子游戏开发商,由Petr Vochozka及其投资伙伴Cash Reform Group于1997年创立。该公司主要研发第一人称射击和第三人称射击游戏。截止2003年11月,已有170名员工。2017年,2K宣布将2K Czech合并到在2014年成立的工作室Hangar 13。


Současné otroctví.

I přesto, že je otroctví v dnešní době v každé zemi zakázáno, je dnes počet otroků odhadován mezi 12 miliony a 29,8 miliony.  Podle zprávy organizace Walk Free Foundation z roku 2013 je nejvyšší počet otroků v Indii, přibližně 14 milionů. Následuje Čína (2,9 milionu), Pákistán (2,1 milionu), Nigérie, Ethiopie, Rusko, Thajsko, Demokratická republika Kongo, Myanmar a Bangladéš; zatímco mezi zeměmi s nejvyšším podílem otroků byla Mauritánie, Haiti, Pákistán, Indie a Nepál.  V červnu 2013 vydalo americké ministerstvo zahraničí zprávu o otroctví, která zařadila Rusko, Čínu a Uzbekistán na nejhorší místa. Kuba, Írán, Severní Korea, Súdán, Sýrie a Zimbabwe se ocitly také na nejnižší úrovni. Seznam obsahoval i Alžírsko, Libyi, Saúdskou Arábii a Kuvajt mezi celkem 21 zeměmi.

Otroctví na českém území.

Slovanské slovo "otrok" původně značilo člověka, který neměl právo účastnit se "roku" - tj. sněmu, ať už pro nízký věk, nebo z jiných příčin. Dodnes v některých jazycích slovo "otrok" znamená prostě "dítě". V 2. polovině 10. století byla Praha jedním z velkých center obchodu s otroky, existují ovšem i doklady, že otroctví existovalo i v rámci Velkomoravské říše (nálezy okovů, arabské zprávy o trhu Moravanů). Příčinou je, že po obsazení Karpatské kotliny Maďary na počátku 10. století došlo k přesunu mezinárodní obchodní cesty, která spojovala Cordóbský chalífát s Kyjevem a dále s chazarskými trhy na Volze, na sever - vedla tak nyní přes Prahu a Krakov. Pražský trh se tak dostal do velmi výhodného postavení a Boleslav I. tuto situaci využil ještě dále k východní expanzi podél této obchodní cesty, což mu zajistilo zvýšenou kontrolu nad proudícím zbožím a zároveň umožnilo získat pohanské otroky k vlastnímu prodeji. Hlavním zdrojem příjmů Přemyslovců byl v tomto období právě obchod s otroky (např. tzv. ""daň z míru"", vybraná od svobodných domácích obyvatel za rok odpovídala ceně asi 90 otroků). Kolaps této politiky nadešel až ve chvíli, kdy nové zdroje pro „lov“ pohanských otroků nebyly k dispozici, východní oblasti přemyslovského státu připadly křesťanským státům (Kyjevské Rusi a Krakovsko Polsku). V té době se objevila snaha prodávat do muslimských zemí (často prostřednictvím židovských obchodníků) jako otroky i křesťany, což církev rozhodně nevítala – vyvolalo to spor o mezi Slavníkovcem sv. Vojtěchem a Boleslavem II. Vojtěch totiž proti prodeji křesťanských otroků jinověrcům protestoval, což se u panovníka a elitních vrstev nesetkalo s pochopením. V době nemoci knížete Boleslava II. pak jeho družina rod Slavníkovců vyvraždila.  Existence otroctví, byť ne jako hybné síly ekonomiky raně středověkého státu, je doložena v písemných pramenech až do 12. století. Není zcela jasné, jak byl institut otroctví v českém státě právně ošetřen a tudíž ani není známo datum jeho legislativního zrušení v Českých zemích.

Komunismus a otroctví v Československu.

Komunistickým státem zřízené nápravné pracovní tábory, tábory nucených prací a pomocné technické prapory, jakož i některé věznice, představovaly v podstatě novodobé otrokářské instituce, v nichž byly desetitisíce politických vězňů a „politicky nespolehlivých“ občanů (např. kněží, kulaků, členů nekomunistických stran, šlechticů, hrdinů západního odboje a další lidí s (předpokládaným) „nepřátelským poměrem k socialistickému zřízení“) nuceny k otrocké práci.  Pracovalo se často v nelidských podmínkách, s nesplnitelnými normami, jejichž nenaplnění bylo tvrdě postihováno. V některých odvětvích docházelo k velkému počtu úmrtí či doživotnímu zmrzačení vězňů a napravovaných, neboť dodržování běžných pravidel bezpečnosti práce bylo považována za luxus, na který „tento typ pracujících“ nemá nárok. Další skupinou podrobenou nezákonné internaci a využívanou jako levná pracovní síla představovaly řeholní sestry.

Sexuální otroctví v Česku.

Také dnes se v Česku vyskytují určité formy sexuálního otroctví, která je opakovaně kritizována mezinárodními nevládními organizacemi za laxní přístup k boji proti obchodu s lidmi a souvisejícím sexuálním otroctvím, které je rozšířeno hlavně v rakouském a německém pohraničí. České trestní právo otroctví hodnotí jako trestný čin zbavení osobní svobody.

Historické podoby otrokářství.

Neolitická revoluce souvisí se zavedením otrokářství, protože předchozí lovci a sběrači byli společností rovnostářskou, která byla většinou polygamní, neznaje otcovství, majetek či války.

Otroctví ve starověku.

Otroctví bylo ve starověku velmi rozšířené, zmiňováno bylo již v nejstarších literárních památkách jako je Chammurapiho zákoník. V Mezopotámii bylo postavení otroka buď jako věci (celkem luxusní a méně časté) či otroka, který splácel svůj dluh (častější varianta), ale nemohl býti prodán. V Egyptě se rozmáhá během Střední říše a otroci jsou také značkováni pro případ útěku.

Otroctví ve starověkém Římě.

Ve starověkém Římě mělo otroctví nejprve patriarchální povahu. Spolu s rozvojem státu však došlo i ke změně chápání postavení otroka z neplnoprávného člověka na živou věc. Postavení otroka římské právo definovalo zásadou "servus nullum caput habet" (otrok nemá žádnou „hlavu“, nemá právní osobnost) ze které však v různých konkrétních případech slevováno. Postupem času se v Římě zvyšoval počet státních i soukromých otroků, kteří se otroky stávali jako potomci otroků, váleční zajatci či z jiného důvodu (zotročení pro nevděk, zotročení pro dluhy, podvodný prodej svobodného občana do otroctví, kterého se prodávaný dobrovolně účastnil atd.). Ačkoliv nesměl být svobodný člověk bezdůvodně zotročen, tak k takovým porušením práva v určitých fázích dějin Římské říše často docházelo.  Z otroctví mohl být člověk propuštěn, ve výjimečných případech dokonce pojil zákon propuštění z otroctví s vykonáním nějakého skutku či dlouhodobější jednání (např. záchrana života císaři či pracování určitý počet let v nějakém povolání). Počátkem císařství bylo propouštění otroků natolik rozšířené, že byly vydány zákony (Lex Fufia Caninia a Lex Aelia Sentia), které propouštění omezovaly. V poslední fázi dějin Římské říše často docházelo ke splývání postavení kolónů a otroků a pod vlivem křesťanství i ke změně chápání osoby otroka. V mnoha oblastech přešel otrokářský systém plynule do systému feudálního.

Otroctví ve starověkém Izraeli.

Otroctví ve starověkém Izraeli se odlišovalo od institutu otroctví v jiných starověkých společnostech. Tato skutečnost vyplývala z toho, že náboženství starého Izraele vytvořilo také na svou dobu ojedinělé etické učení a právní systém, v nichž byly silné důrazy na sociální cítění.  V židovském právu zůstával otrok lidskou bytostí a byl subjektem práva, tj. byl nositelem práv. Mojžíšův zákon chránil otroka proti svévolnému mrzačení a stíhal jeho usmrcení otrokovým pánem. Pokud pán poškodil zrak nebo chrup otroka, byl povinen ho jako kompenzaci propustit (Ex 21,26-27). Otrokův život byl chráněn jako život kteréhokoli jiného člověka. Deuteronomium (23,15-16) dokonce zaručuje uprchlým otrokům azyl a zakazuje jejich vydání jejich pánům. Toto ustanovení ostře kontrastuje s tím, co je známo z jakéhokoli starověkého právního systému a zejména z práva římského. Ve prospěch izraelských otroků existovala ustanovení o sobotním odpočinku (Ex 20,10), ustanovení o účasti na slavení pesachu (Ex 12,44), svátků týdnů (Dt 16,11), ustanovení časově omezující otroctví otroků izraelského původu (Ex 21,2; Dt 15,12) a chránící zájmy otrokyň prodaných za družky svých pánů (Ex 21,7-11).

Arabský obchod s otroky.

Třetina populace raných islámských států západního Súdánu (dnešní Západní Afrika) jako Ghana (750–1076), Mali (1235–1645), Segou (1712–1861) a Songhaj (1275–1591) byla zotročena.  Otroci byli zakoupeni nebo odchyceni na hranicích islámského světa a poté importováni do hlavních center, kde probíhaly trhy s otroky odkud byli ve velkém distribuováni. V 9. a 10. století černí otroci mohli představovat alespoň polovinu z celkového počtu obyvatel dolního Iráku. Ve stejné době mnoho otroků v regionu také pocházelo ze Střední Asie a Kavkazu a mnoho otroků bylo také pořízeno za válek s křesťanskými národy středověké Evropy.

Otroctví v Evropě.

Český historik Josef Žemlička ve své knize "Čechy v době knížecí" píše: "„Obchod s otroky v Evropě provozovali po celý raný a z části vrcholný středověk většinou židé. V té době Praha patřila k hlavním evropským překladištím otroků. Od západních i východních Slovanů mířily otrocké transporty na trhy většinou v orientu. Židovští obchodníci také dopravovali kolem 12. stol. na uherské trhy jak cizí zajatce, tak i část zotročeného domácího lidu.“"  V dobách kolonialismu Evropané využívali otroky ve svých koloniích. Například cukrová třtina se přepočítávala na životy otroků..  Nicméně již v roce 1807 deklarovala Velká Británie za nelegální veškerý obchod s otroky, o rok později zákaz následovali Dánové, Švédové, a dovoz otroků z Afriky zakázaly také Spojené státy. V roce 1823 obchod s otroky ukončili Portugalci a Holanďané, jejichž námořní kapitáni měli na transatlantickém obchodu s otroky lví podíl, jej zákonem zakázali až v roce 1863.

Otroctví v Africe.

Atlantický obchod s otroky začal v roce 1441, když portugalský kapitán Antam Gonçalvez na západním pobřeží Sahary získal dva černé otroky, muže a ženu, a dodal je Jindřichu Mořeplavci, za což byl povýšen do rytířského stavu. O čtyři roky později Portugalci postavili pevnost na ostrově Arguin při pobřeží dnešní Mauretánie.  Obchod s otroky vzkvétal od poloviny 14. století, především v návaznosti na pěstování cukrové třtiny, které se postupně rozšiřovalo v oblasti Středomoří (Evropané se z ní naučili vyrábět cukr od Arabů v průběhu Křížových výprav). Kromě zisku otroků ovšem Portugalci chtěli získat i přístup na trh se zlatem. V roce 1415 nedokázali udržet marockou Ceutu, což mělo na jejich podíl v obchodě s touto komoditou nemalý vliv. Arguin tak měl sloužit jako obchodní místo pro karavany se zlatem mířící jinak do Maroka.  Otrokářství bylo ovšem běžné i v samotných afrických společnostech, které v řídce osídlených oblastech trpěly nedostatkem pracovní síly. Portugalci tak od počátku získali řadu obchodních partnerů, kteří byli do obchodu s otroky zapojení již dříve – například Maurové či království Wolofů (tamní král neváhal Maurům a později i Portugalcům prodat i své poddané výměnou za koně a jiné zboží. Za devět až čtrnáct otroků získal král jednoho koně, pomocí nichž pořádal razie na další otroky a žil tak z obchodu s nimi). Řada kmenů ovšem se do tohoto obchodu odmítala zapojit (do konce 17. století se mu vyhýbal lid Jola, nikdy se jej nezúčastnil lid Baga (dnešní Guinea) či Kru (dnešní Libérie)). Navíc příslušníci těchto kmenů kladli v otroctví velký odpor a snažili se zabít své pány či sami sebe, což nakonec Evropany zcela odradilo od jejich zotročování.  V roce 1482 Portugalci založili pevnost Elmínu na Zlatém pobřeží, čímž obešli transsaharský obchod a získali přístup přímo ke zdroji zlata. V roce 1506 již tvořily příjmy z obchodu se zlatem čtvrtinu příjmů portugalské koruny a teprve po roce 1700 jej ve výnosnosti vystřídali otroci. Od Akanů na Zlatém pobřeží bylo zlato kupováno za otroky dovážené z jiných částí Afriky. Koně v místních podmínkách totiž neměli dlouhou životnost a dřívější dodávky palných zbraní zakázal papež v obavě, že by se mohly dostat do rukou muslimů. Otroky sem Portugalci dováželi především z Beninu, který mohl po územních expanzích prodávat zajatce. Ve strachu ze ztráty pracovní síly ovšem místní vládce v roce 1516 vývoz otroků zakázal. Portugalci tak Akanům dodávali otroky z delty Nigeru a Iby žijící dále na východ.  V roce 1500 začali Portugalci na ostrově Svatý Tomáš pěstovat cukrovou třtinu. Pracovní sílu získávali v nedalekém Kongu. Konžský král Afonso Mbemba Nzinga nastoupil na trůn v roce 1506. Od Portugalců přijal písmo, některé technologie a pravidelně s nimi obchodoval; byl křesťanem stejně jako jeho otec. Pro značný úpadek a vylidnění, které byly spojeny s obchodem s otroky – obyvatelé Konga se zotročovali navzájem v touze po portugalském zboží, v roce 1526 Portugalci z Konga odváželi dva až tři tisíce otroků ročně – Afonso ovšem obchod omezil. Přesto se toto království nadále rozmohlo a přetrvalo až do poloviny 17. století. Portugalci následně založili významné středisko obchodu s otroky v Luandě (roku 1576). Otroky odtud vozili do Portugalska, na Madeiru, Svatý Tomáš a od roku 1532 též do Ameriky, jejíž domorodé obyvatelstvo bylo decimováno epidemiemi evropského původu. Od roku 1540 se cukrová třtina pěstovala i v Brazílii. Zejména kvůli své vyšší imunitě se afričtí otroci v Americe osvědčili a na konci 16. století tam již mířilo 80% afrického vývozu otroků.  Výsadní pozici Portugalců zničili Nizozemci, kteří se nejprve zmocnili severní Brazílie (roku 1630), Elmíny (1637) a přechodně i Luandy (1641). Za velice nízké ceny pak otroky vyváželi hlavně do střední Ameriky. Jejich pozice posléze převzali Britové a Francouzi prostřednictvím společností se zvláštními privilegii (např. "Royal African Company" v roce 1672), které v 18. století vystřídali soukromí obchodníci s otroky - jejich společnosti sídlili hlavně v Liverpoolu a Nantes. Například na někdejší francouzskou kolonii Haiti byl dovezen necelý milion Afričanů (ti zde v roce 1791 uskutečnili úspěšnou vzpouru).  Nebyli to jen Evropané. Podle střízlivých odhadů arabští otrokáři v osmnáctém a devatenáctém století odvlekli z Afriky deset až osmnáct milionů lidí. Arabští otrokáři jsou aktivní dodnes.  Otrokářství mělo jednoznačně záporné dopady na růst počtu obyvatel v některých částech Afriky, například v Angole. V jiných částech Afriky jsou však reálné dopady přítomnosti Evropanů sporné. Je nutno vzít v potaz, že ve stejné době Evropané do Afriky zavlekli některé nemoci, jichž byla území na jih od Sahary dříve ušetřena pro svou izolaci, na druhou stranu sem Evropané přinesli vysokokalorické plodiny z Ameriky – manihot (kasava) a kukuřice. Demografické dopady těchto změn byly jistě také významné.

Otroctví v Jižní Americe.

Otroctví v Jižní Americe má svůj počátek v době kolonizace. S otroctvím samotným začal Francisco Pizarro, když pro něho odmítli pracovat místní Inkové, ve značné míře na něm byli závislí i Portugalci.  Otrokářství v podobě využívání místních lidí bylo u Španělů spíše výjimkou než pravidlem, rozšířenější byl dovoz černých otroků z Afriky. Portugalci zpočátku využívali jihoamerické indiány častěji a zpočátku podnikali rozsáhlé otrokářské výpravy i do španělských držav a na území jezuitských redukcí. Tuto praxi ukončily až drtivé porážky, které jim v bitvách u Caazapá Guazú (1639) a na řece Mbororé (1641) připravily jezuity vyzbrojené a vedené indiánské milice.  Konec otroctví v Brazílii přišel 13. května 1888, kdy podpisem princezny-regentky Isabely vstoupil v platnost tzv. Zlatý zákon, který je zrušil. Zákon ve svých důsledcích vedl k pádu monarchie, kterou svrhl o rok později puč zorganizovaný rozzuřenými plantážníky, kteří se přidali k republikánům. Obnovit otroctví se jim už ale po vyhlášení republiky nepovedlo.

Otroctví v Asii.

Megasthenés ve svém díle Indika otroky mezi sedmi popisovanými skupinami obyvatelstva nezmiňuje. Pravděpodobně první známý případ, kdy se vladař zajímal o postavení otroků, pochází z Maurjovské říše za vlády Ašóky (304–232 př. n. l.).

Otroctví v Osmanské říši.

Tataři z Krymského chanátu a Nogajci, kterým vládli krymští chánové, potomci Čingischána a od 15. století vazalové osmanského sultána, podnikali téměř každý rok loupeživé vpády při kterých byla vylidněna prakticky celá jižní a východní Ukrajina. Někteří historici odhadují, že při nájezdech obávané krymskotatarské jízdy tzv. sklízení stepí, mezi 15. a 18. století, bylo odvlečeno a prodáno do otroctví v Osmanské říši až 3 miliony lidí, především Ukrajinců, ale také Rusů, Bělorusů a Poláků. V roce 1571 byla krymskými Tatary vypálena dokonce i Moskva a mnoho tisíc obyvatel odvlečeno do otroctví. V roce 1663 podnikli krymští Tataři společně s Turky sérii krutých vpádů na Moravu při kterých bylo uneseno do otroctví na 12 000 lidí, především mladých dívek a dětí.. ""Čoskoro sa začalo ohavné neslýchané prznenie a znásilňovanie žien a panien,"" píše očitý svědek evangelický farář Štefan Pilárik o ženách, které Tataři odvlekli. Otrokářské nájezdy Tatarů ukončila až ruská carevna Kateřina Veliká ovládnutím Krymského chanátu roku 1783.  Při nájezdech berberských (barbarských) pirátů ze Severní Afriky bylo odvlečeno do otroctví přes 1 milion Evropanů. Zlatý věk severoafrických pirátů nastal v 16. a 17. století, kdy spojili své síly s Osmanskými Turky a řádili až u pobřeží Irska a Islandu. Do čela severoafrických pirátů se počátkem 16. století postavil obávaný turecký pirát Chajruddín Barbarossa. V roce 1571 byla spojená turecko-alžírská flotila poražena Svatou Ligou v krvavé bitvě u Lepanta, ale během několika let získali piráti svojí převahu ve Středomoří zpět. Pobřeží Itálie, Španělska a středomořských ostrovů bylo prakticky vylidněno, obyvatelé byli odvlečeni do otroctví nebo uprchli do hor, do otroctví byl unesen i mladý Miguel de Cervantes a několik let žil jako otrok v Alžíru, než byl vykoupen svou rodinou. Definitivní konec pirátství v Severní Africe nastal až roku 1830 po dobytí Alžíru francouzskou armádou.

Sovětský Gulag.

Gulag byl sítí sovětských pracovních táborů, do kterých byli umísťováni politicky nespolehliví jedinci a skupiny. Vězni pracovali v nuzných podmínkách často nedostatečně vybavení. Za práci dostávali pouze jídlo. Počet obětí Gulagu se odhaduje na více než 8 milionů lidí - Solženicin uvádí počty násobně větší.

Sexuální otroctví.

Sexuální otroctví je datováno už od starověku. Většinou souviselo s mnohoženstvím nebo právem vlastnit otroky, méně často bylo dědičné. Za druhé světové války např. zneužívali japonští vojáci zadržené jihokorejské ženy, které využívali jako svoje sexuální otrokyně.

Naděje na změnu.

Už od doby, kdy bylo otroctví a zneužívání žen oficiálně zakázáno, působí v řadě zemí misie, které pomáhají uprchlým obětem, stejně tak i neziskové organizace, jako je organizace Česko proti chudobě. Značnou činnost vyvíjejí především jezuité, kteří dodnes působí v mnoha zemích Jižní Ameriky, kde je kdysi přivedli Španělé a Portugalci, aby místní obyvatele převedli na víru. V arabských zemích je zase vyvíjen tlak na poskytnutí "větších práv pro ženy", které se někdy nemohou vzdělávat a manžel je může prodat na trhu.  Problémem sexuálního otroctví z hlediska chudoby a klesání počtu obyvatel se zabývá organizace Člověk v tísni. Také řeší potíže s nedostatkem obyvatel a hromadnými odchody obyvatelstva, které věří dealerům a snadno se stane obětí obchodníků s lidskými orgány a majitelů nevěstinců. Ale mnoho se zlepšilo. Po vrcholu v 90. letech způsobeném pozvolným stoupáním počtu otroků od 80. let je v současnosti počet otroků na světě celkově nižší než dříve, zajatců v občanských válkách také ubývá. Také ženy získaly více příležitostí a alespoň částečně mají ve většině zemí šanci na normální život a minimálně základní vzdělání.

Zákaz otroctví v katolické církvi.

Obecně odmítavou a závaznou oficiální reakci katolické církve na otrokářství obsahuje encyklika "Sicut Dudum" papeže Evžena IV. z 13. ledna 1434, která se týkala zotročování domorodců na Kanárských ostrovech španělskými obchodníky. Papež nařídil všechny otroky propustit na svobodu do 15 dnů od vyhlášení encykliky a neuposlechnutí jeho příkazu, jakož i další pokračování v obchodu s lidmi, trestal tehdy nejtěžším možným trestem pro křesťana, automatickou exkomunikací. Španělští dobyvatelé, kteří do té doby považovali domorodce za druh zvířat a nikoliv za lidi, ovšem nařízení neuposlechli a nadále ho ignorovali.  V roce 1462 papež Pius II. označil otrokářství jako těžký hřích (magnum scelus). V roce 1537, papež Pavel III. opětovně zakázal zotročování Indiánů a ostatních lidí v papežské bule Sublimus Dei, což zopakoval a potvrdil i Papež Urban VIII. v roce 1639 při schvalování Jezuitské mise do Afriky a papež Benedikt XIV. 22. prosince 1741 v bule Immensa Pastorum principis, která odsoudila otrokářství jako takové a která výslovně jmenovala otrokářství v Americe.

Afričtí otroci v USA.

Přítomnost černých otroků provází kolonizaci Amerického kontinentu od samého počátku. Již v roce 1619 přistála první loď s otroky v Jamestownu. Jejich počáteční status je však podobný ostatním kolonizátorům – jejich vztah k majiteli je zajištěn smluvně. Do 60. let 17. století bylo také zvykem pokřtěné otroky propouštět na svobodu. Postupně, jak hospodářský význam otroctví v jižní části Spojených států narůstal, se však jejich situace zhoršovala a nové zákoníky "Slave codes" jim vymezovaly postavení téměř bezprávného majetku.  Významnými otrokáři v Americe byla rodina Carrollů a jejich bohatství bylo založeno na práci otroků. Charles Carroll byl v zásadě proti otroctví a říkal: „Proč udržovat naživu otázku otroctví? Všichni připouštějí, že je to velké zlo.“ Přestože podporoval jeho postupné zrušení, své vlastní otroky neosvobodil. Carroll představil návrh postupného zrušení otroctví v marylandském Senátu, ale návrh neprošel. V roce 1828, ve věku 91 let, působil jako prezident „Auxiliary State Colonization Society of Maryland“ (Pomocné státní kolonizační společnosti v Marylandu), marylandské pobočky „American Colonization Society“ (Americké kolonizační společnosti), která se věnovala návratu černých Američanů zpět do Afriky, ke svobodnému způsobu života v zemích jako je Libérie.  Otroctví bylo v USA zrušeno prezidentem A. Lincolnem v roce 1863 – ale pouze na území Unií neovládaných "povstaleckých států" a z propagačních důvodů (snaha o zabránění uznání Konfederace Evropou). Otroctví v celých USA bylo zrušeno až víc než půl roku po jeho smrti 6. prosince 1865. Z formálního hlediska však došlo ke zrušení otroctví na území USA až v únoru 2013, kdy jako poslední americký stát dokončilo ratifikaci třináctého dodatku ústavy Mississippi.

Chronologický přehled zrušení otroctví.

V achaimenovské Perské říši bylo otroctví zrušeno s přijetím věrouky zoroastrismu, jenž institut otroctví zakazuje, vládnoucí vrstvou v 6. století př. n. l., což vedlo například k propuštění Židů z babylonského zajetí.  V těchto zemích bylo otroctví zrušeno v následujícím roce:

Otrokářství je označení systému, ve kterém se využívá práce nesvobodných lidí (otroků), kteří jsou po právní i faktické stránce obchodovatelným majetkem zbaveným osobní svobody. V širším slova smyslu se hovoří o otroctví i v případech, kdy je jedna osoba na druhé natolik závislá, že je nucena pro ni proti své vůli pracovat a je tím zbavena osobní svobody, byť se teoreticky nejedná o stav protiprávní nebo právem přímo definovaný.

奴隶制是指奴隶主拥有奴隶的制度,奴隶是指被当成财产,其阶级与牲畜一样,受他人(奴隶主)支配的人类,没有自己的人格、自由、权利,可以买卖,且奴隶主可强迫奴隶工作而不支付薪酬,且无人身自由者。如果人类社会中大部分物质生产领域劳动者主要是奴隶,也就是社会经济的主要生产主体靠着是奴隶,马克思主义将这种社会称为奴隶社会。