Použití termitu.

V průmyslu se termity používají na přípravu některých těžko tavitelných kovů, například manganu nebo chromu podle rovnic  V minulosti (a i dnes) se práškový termit používá na sváření kolejnic. Práškový termit se nasype do speciální nádoby a zapálí, po vyhoření termitu se roztavené železo rozpustí do formy, ve které byly napřed umístěny konce kolejnic a tam vytvoří mezi nimi kvalitní svár. Další použití termitu jsou tzv. termitové dmuchavky – obvykle uzavřené nádoby s lisovaným termitem s nízkou emisí plynů a počinovou složí s elektrickým palníkem ve spodní, otevřené, části. Po zapálení odtékající tavenina prohřívá a propaluje materiál, na kterém je nádoba postavena. Jiným použitím jsou tzv. žárové zápalky – obvykle hliníkové trubičky plněné termitem a počinovou složí + hlavičkou po frikci nebo elektrickým palníkem.  Volně smíchaný termit z oxidu železitého a hliníku 75/25 má hustotu 0,7 g/cm a obsah energie 2 800 J/cm. Toto je poměrně málo a takto připravený termit je často neschopen tavit ocelové nádoby ve kterých je demonstrativně umístěn, popř. předměty jako jsou ocelové sloupy. Běžným lisování lze termit stlačit na hustoty 2–3 g/cm a silné lisy jej stlačí i na hustoty přes 4 g/cm (termit s malým přebytkem hustějšího oxidu železitého lze stlačit až na 4,9 g/cm). Takto připravený termit má energetickou hustotu 16 kJ/cm a vlivem absence množství vzduchových bublinek hoří pomalu (řádově 1 cm/s) a navíc příliš neprská roztavené železo mimo cíl (u termitu s nízkou hustotou je železo rozprašováno i rozepnutým vzduchem uvnitř termitu, což je umocňováno i rychlostí reakce která neumožňuje více kultivovaný únik bublinek vzduchu a železných par). Lisovaný termit je tak dramaticky účinnější při tavení předmětů než laicky nasypaný termit nízké hustoty.  Maximální hustota termitu z oxidu železitého s nulovou kyslíkovou bilancí je 4,175 g/cm3, adiabatická teplota (tj. bez ztrát tepla do okolí) hoření se započítáním změny fází je 3135 K (2826°C) – tato horní hranice je určena teplotou vypařování vzniklého železa, které tak odebírá energii hořící směsi bez změny teploty (analogicky – voda v hrnci limituje teplotu na 100°C i při maximální snaze hořáku). Na kilogram adiabaticky hořícího termitu vznikne 78,4 g železné páry (tj. asi 200 l na kg směsi, není pravda že by termit hořel bez vlastní produkce plynů – neadiabatický průběh reálné reakce malých množství ale objem těchto par silně snižuje). Vyprodukovaná energie je 3 956 J/g a energetická hustota je 16 516 J/cm.  Malé a rapidně hořící termitové řezačky jsou používány pro rapidní překonání ocelových sloupků a mříží tam, kde by relativní pomalost a vysoká hmotnost zařízení na bázi stlačených plynů (autogen apod.) či pil/hydraulických nůžek nebyla vhodná (operace pod vodou, rapidní vnik do objektů při zásahu ozbrojených složek).  Termit se používá ve vojenství jako zápalná látka – náplň zápalných malorážových pum, zápalně-průbojných střel a zápalných granátů. Náplně municí obsahují zpravidla směs 50–80 % termitu a pomocných látek, které zlepšují vlastnosti při výrobě i při použití. Příklad termitu pro letecké bomby: 24 % pyrohliníku, 50 % oxidů železa (okují) a 26 % dusičnanu barnatého. Přísada dusičnanu snižuje zápalnou teplotu termitu na 500–700 °C, plyny vznikající při hoření zvyšují zápalné schopnosti termitu a baryum zvyšuje tekutost strusky. Část hliníku může být též nahrazena hořčíkem a ferosiliciem. Z kovových příměsí mohou termity obsahovat např. vápník, z jiných např. inertní lehká tavidla, která na povrchu vytvářejí kompaktní strusku a zabraňují úniku tepla do okolí a tak zvyšují teplotu v podkladové reakční zóně. Pro dokonalejší využití pumy se jako obalový materiál obvykle využívají slitiny hořčíku a hliníku (elektrony).  Směsi podobné termitům se ve vojenské pyrotechnice používají též jako osvětlovací a signální světlice, a v civilní a zábavné pyrotechnice například při ohňostrojích.  Termit (nebo Thermate – viz dále) může být použit žháři pro úmyslné způsobení požáru. Po zlikvidování požáru patří mezi standardní postupy zjistit jeho možná ohniska a hledat stopy po těchto dvou chemických látkách.

Thermate.

Thermate je komerční verze termitu, která obsahuje přídavek síry, která způsobuje ještě rapidnější a agresívnější hoření a snižuje teplotu nutnou pro zahájení reakce.  Český název jsou termáty a jde o pyrotechnické slože s velkým obsahem kovu (hliník, hořčík, ferosilicium). Snáze se zapalují a používají se jako počinové směsi pro zažehnutí termitů a jiných složí (např. TPH). Typické je použití také v pyrotechnických zápalkách. Jako nejběžnější oxidační činidlo snižující teplotu zapálení kovových směsí je používán dusičnan barnatý.  Malý přídavek síry v průmyslových termitech slouží především ke snížení jiskřivosti směsi během hoření, které způsobuje redukované železo a odvádí se tak zbytečně teplo z taveniny. Nesmí ji být moc, jinak by zase došlo ke zbytečné emisi plynů a stejnému efektu.

Nanotermit.

Jako nanotermit se nazývá termit (nebo thermate), jehož složky jsou smíchány a promíseny mnohem dokonaleji než u běžného termitu, do jemného prášku. To umožňuje jeho větší efektivitu při použití, rychlejší a intenzivnější reakci a větší účinnost při hoření. Reakce s ním coby reaktantem může uvolnit více energie než dynamit. Jeho příprava je náročná vzhledem k pokročilým technologickým postupům; nejkvalitnější nanotermit pochází jen z několika málo civilních a vojenských laboratoří.

Plamen.

Jak termit tak thermate hoří silně oranžovým plamenem, bohatým na jiskry z agresivní exotermické oxidace. Ta se během několika sekund ustálí na teplotě přes 2000 °C; uvolněná energie z hoření dokáže např. tavit ocel či jiné kovy s vysokým bodem tání. Termit a termáty hoří bílým oslnivým plamenem, často jiskřivým z hořícího znovuzapáleného železa z redukce. Pokud hoří oranžově nebo žlutě, obsahuje soli sodíku, např. ve formě oxidačního činidla nebo tavidla.  U ocele mohou být její drobné úlomky roztavené hořením odhozeny (řádově decimetry) od místa reakce, při čemž vytvoří drobné kuličky, veliké řádově od několika nanometrů až jednoho milimetru v průměru (kulový tvar je dán snahou roztavené oceli zaujmout co nejmenší povrch k danému objemu vlivem povrchového napětí – po odvržení z centra žáru se „kapka“ oceli ochladí a v této podobě již zůstane).

Termit (thermit, thermite) je pyrotechnická směs, hořící vysokou teplotou. Označení termit se používá především pro směs práškového hliníku (pyrohliníku) a oxidu železitého, ale i pro jiné pyrotechnické směsi, s práškovým kovem a oxidem jiného kovu. Reakce hoření termitu je typická tím, že vzniká vysoká teplota 2000 až 3000 °C (je silně exotermická), hoření probíhá beze vzniku výrazného množství plynných zplodin (téměř bezplamenné hoření) a struska je v tekutém stavu. Termit hoří i bez přístupu vzdušného kyslíku a dokonce i pod vodou.

铝热法,又称铝热反应(英语:thermite reaction),是用铝粉还原金属氧化物获得金属单质的方法。反应剧烈放热,温度可达2500~3500°C,放出耀眼的光芒。生成物为氧化铝和该高熔点金属的单质。铝热剂(thermite)指铝和金属氧化物的混合物,一般指铝和氧化铁的混合物(比例约为1:2.95)。


Historie používání svítiplynu.

Svítiplyn se používá pro osvětlování od počátku 19. století. První veřejné plynové osvětlení bylo zprovozněno 31. prosince 1813 v Londýně. Postupně se využívání tohoto plynu rozšířilo po celém světě.  V Praze a Brně bylo plynové osvětlení zavedeno v roce 1847. Na přelomu 19. a 20. století byl pro svou širokou dostupnost používán i pro plnění balónů. Roku 1802 došlo i k prvnímu použití svítiplynu během vaření pro ohřívání potravy, když byl použit Zachausem Winklerem.  Od konce první světové války začal být svítiplyn využíván k pohonu motorových vozidel. Ve třicátých a čtyřicátých letech 20. století jezdily na svítiplynový pohon osobní i nákladní automobily, autobusy, omnibusy, ale taky traktory a jiná zemědělská technika.  Rozvody svítiplynu byly prvním veřejným rozvodem energie. Po překonání nedůvěry, vyvolané několika výbuchy prvních nedokonalých zařízení, se začal svítiplyn široce využívat i pro osvětlování domácností, vytápění a vaření. Hromadná výroba a distribuce svítiplynu si vyžádala vybudování rozsáhlé infrastruktury plynáren, plynojemů a potrubních sítí.  Ve 20. století byl však postupně vytlačován elektřinou a levnějším a bezpečnějším zemním plynem. Výměna za zemní plyn začala v Česku v roce 1969 na jižní Moravě a skončila v severních Čechách až v roce 1996.

Výroba svítiplynu.

Svítiplyn se vyrábí uměle, buď karbonizací (vzniká jako “vedlejší” produkt v koksárnách), tlakovým zplyněním hnědého uhlí, nebo štěpením zemního plynu, a úpravou jiných plynů.

Otrava svítiplynem.

Otrava svítiplynem je v podstatě otrava oxidem uhelnatým, který je ve svítiplynu obsažen v různém množství, podle toho, z čeho je vyroben.  Otrávil se jím například Jiří Šlitr († 1969), básník Václav Hrabě († 1965) nebo herečka Jana Rybářová († 1957).

Svítiplyn je technický plyn, tvořený směsí vodíku, oxidu uhelnatého, metanu, a dalších plynů (dusík, oxid uhličitý), používaný v 19. a 20. století především ke svícení, ale i k výrobě tepla. Je obdobou koksárenského plynu, ale má lepší vlastnosti, potřebné pro rozvod po městech.

煤气指木材在干馏下发生化学反应 产生的气体混合物,其主要成分是氢气和甲烷,另外还有少量的一氧化碳和非燃料的氮和二氧化碳等杂质。氢气和一氧化碳没有味道,但是为防止煤气泄漏而不被人察觉,故在煤气中加入微量恶臭的硫醇以预警。


Životopis.

Narodil se jako syn arménských uprchlíků "Míši" a "Kédar" Aznavurjanových, kteří uprchli před tureckou genocidou a usídlili se v Paříži asi rok před jeho narozením. Tatínek "Michael" vedl restauraci, maminka "Knar" zpívala po pařížských kabaretech, barech a šantánech. Rodina bydlela v malém bytě v chudší čtvrti, kde se krátce před druhou světovou válkou soustředil větší počet židovských uprchlíků. Mladý "Charles" spolu se svojí sestrou "Aidou" pomáhali svým rodičům v jejich riskantním počínání, kdy v Aznavourových bytě ukrývali až deset uprchlíků najednou. Některým z těchto skrývaných se dokonce podařilo uprchnout ze sběrného tábora v Drancy, byli hledáni gestapem, takže případné prozrazení by znamenalo rozsudek smrti nejen pro uprchlíky, ale i pro všechny ty, jenž jim poskytli pomoc. Tato činnost Aznavourových nebyla dlouho známa, ale vyšla najevo teprve při přípravě jedné knihy v Izraeli. Od izraelského prezidenta R. Rivlina dostal Charles Aznavour Medaili Raula Wallenberga.  Mladý Charles se na svoji divadelní a hudební dráhu připravoval v divadelních a baletních kurzech. První začátky své profesionální kariéry prodělal neúspěšně s pianistou Pierrem Rochem. Intenzivně pracoval pro Édith Piaf, které psal písňové texty i celé písničky, ta mu pak roce 1945 velice pomohla k prvnímu americkému a kanadskému turné. Roku 1950 se Charles definitivně osamostatnil, nejprve působil jako textař a písničkář, psal pro jiné známější zpěváky a šansoniéry. Teprve později začal zpívat sám. Jeho charakteristický hlas má své chraplavé zabarvení způsobené nedomykavostí hlasivek, na které si posluchači a kritika museli dost dlouho zvykat. Později se proslavil i jako velmi úspěšný filmový herec. Byl také velmi úspěšným podnikatelem, vlastnil velké hudební vydavatelství a koncertní agenturu.  Charles Aznavour je často označován za „francouzského Franka Sinatru“, často zpíval o lásce. Psal muzikály, kolem tisíce písniček, stovku desek a objevil se v šedesáti filmech. Jeho nejslavnější rolí je asi role ve filmu "Střílejte na pianistu" Francoise Truffauta. Aznavour zpíval v mnoha jazycích (samozřejmě francouzsky, pak anglicky, italsky, španělsky, německy, rusky, arménsky, portugalsky), což mu nakonec pomohlo dostat se až na jednu z nejslavnějších scén světa - newyorskou Carnegie Hall a na další přední špičkové scény po celém světě. Často uváděl píseň" Que C'est Triste Venise", jejímž autorem je arménský hudebník 18. století Sayat Nova a Aznavour ji zpíval v několika jazykových mutacích: francouzsky, italsky ("Com'è Triste Venezia"), španělsky ("Venecia Sin Ti"), anglicky ("How Sad Venice Can Be") a německy ("Venedig im Grau").  V roce 1970 Charles Aznavour zaznamenal obrovský úspěch ve Velké Británii, když jeho píseň "She" obsadila první místo britských hitparád. Další dobře známou písní na britských ostrovech je potom "Dance in the Old Fashioned Way".  Aznavour byl obdivovatelem kanadského Québecu, kde hrál v montrealských kabaretech před tím, než se proslavil. Pomohl také k úspěchu quebecké textařce Lyndě Lemayové (* 1966) ve Francii.  Po ničivém zemětřesení v Arménii v roce 1988 založil Aznavour charitativní spolek Aznavour pro Arménii, se kterým vybíral peníze pro zemětřesením postižené oblasti. Se svým švagrem, Georgesem Garvarentzem, napsali píseň" Pour Toi, Armenie", která zaujímala první místa hitparád po třináct týdnů. Zisky z honorářů šly do Arménie. V Jerevanu je po Aznavourovi pojmenováno náměstí. V roce 1995 byl Charles Aznavour jmenován vyslancem a stálým zástupcem při UNESCO v Arménii. Aznavour byl také členem "Armenia Fund International Board of Trustees". Tato organizace poskytla více než 150 milionů dolarů na humanitární pomoc a rozvoj infrastruktury v Arménii po roce 1992. V roce 1997 dostal Aznavour nejvyšší francouzské státní vyznamenání – Řád čestné legie.  V anketě americké zpravodajské televizní stanice CNN a internetového deníku Time Online byl Charles Aznavour v roce 1998 zvolen za Největšího umělce století na celém světě. Hlasovalo pro něj 18 % lidí, předčil i Elvise Presleyho nebo Boba Dylana. Poté, co zemřel Frank Sinatra, byl Charles Aznavour považován za posledního z tzv. „Velkých“.  Jeho písničky zpívalo mnoho osobností světové hudby - od Freda Astaira a Binga Crosbyho po například Raye Charlese nebo Lizu Minnelli (s tou Charles Aznavour nazpíval duet "Mon emouvant amour"). V roce 1974 nahrál americký jazzman Jack Jones album celé sestavené z písní Charlese Aznavoura nazvané "Write Me A Love Song, Charlie", které bylo znovu vydáno v roce 2006. Pro film "Notting Hill "nahrál zase britský hudebník Elvis Costello slavnou Aznavourovu skladbu "She". Písně Charlese Aznavoura také často zpívá jeho dobrý přítel španělský tenor Plácido Domingo. Především pozoruhodnou a výjimečnou verzi "Ave Maria" z roku 1994, která se řadí k Aznavourovým vrcholům.  Na začátku podzimu 2006 Aznavour zahájil své rozlučkové turné koncerty v Kanadě a USA, doprovázen nadšenými ohlasy diváků i kritiků. Roku 2007 Aznavour zahájil turné v Japonsku a Asii. V druhé polovině roku 2007 viděla Paříž návrat Aznavoura na prkna Kongresového paláce, kde odehrál celkem 20 představení. Tyto koncerty byly dlouho dopředu vyprodané. Následovaly koncerty v Nizozemsku a Belgii a po zbytku Francie. Aznavour se tak loučil se svými posluchači. Jeho rozlučkové turné mělo trvat do roku 2010. Stále zpíval v mnoha jazycích bez pomoci techniky, která zpěvákovi zobrazuje text tak, aby to neviděli diváci.  Dne 30. září 2006 měl Aznavour koncert v Jerevanu, hlavním městě Arménie jako začátek „kulturní sezóny“" Arménie mon amie" ve Francii.  V roce 2006 odcestoval 82letý Aznavour na Kubu, kde společně s Chucho Valdesem nahrál album "Color ma vie", ovlivněné latinsko-americkými rytmy. Toto album pak představil na koncertě v Moskvě v dubnu 2007. Později, v červenci 2007, Aznavour zpíval na koncertě na slavném francouzském festivalu Vieilles Charrues Festival, kde zahrál své největší hity.  V únoru 2008 Aznavour dokončil turné v Portugalsku. V lednu 2008 se zúčastnil hudební soutěže francouzské televize Star Academy, kde si s jedním soutěžícím zazpíval svůj hit "Emmenez-Moi." Na jaře 2008 se Aznavour vydal do Jižní Ameriky, kde měl množství koncertů v Argentině, Brazílii, Chile a Uruguayi.  V prosinci 2008 mu prezident Arménie udělil arménské občanství. Dne 7. února 2009 byl jmenován arménským velvyslancem ve Švýcarsku, kde zemi zastupuje také u OSN v Ženevě a dalších mezinárodních organizací.  V roce 2011 se na internetu rozšířila zpráva, že Aznavour zemřel. Ten však v reakci na to v radiu RTL s úsměvem prohlásil „Já nejsem mrtvý“. V témže roce ve věku 87 let uskutečnil řadu koncertů v pařížské Olympii.  V roce 2012 vystupoval v Montréalu, 2013 vydal album písní, které složil s Gilbertem Bécaudem v letech 1950–70.  V roce 2014 nazpíval v duetu s mladou francouzskou zpěvačkou Zaz na jejím albu píseň "J ́aime Paris au mois de mai" a ke svým 90 narozeninám uspořádal celosvětové turné od Izraele přes Velkou Británii, Itálii, Polsko, USA až po Kanadu.  V květnu 2015, ve svých 91 letech, vydal album "Encores".

Charles Aznavour v Československu a v Česku.

V bývalém Československu koncertoval Aznavour pouze jednou v Bratislavě v listopadu 1978. V Praze měl vystoupit již v roce 1969, koncert ale v souvislosti se smrtí Jana Palacha zrušil.  V létě 2001 (od 20. 6. do 3. 7.) natáčel v Praze nízkorozpočtový TV film "Angelina", kde ztvárnil v hlavní roli postavu Luciena. V roli vyléčené bývalé alkoholičky, která se živí taxikařením, si zahrála herečka Jana Švandová.  Dne 6. dubna 2016 vystoupil v pražském Kongresovém centru s programem, při kterém zazpíval nejznámější písně své hudební kariéry.  Ve dnech 15. a 16. března 2018 Aznavour opět navštívil Prahu. Dne 15. března se zúčastnil slavnostního zahájení Mezinárodního pražského filmového festivalu - Febiofest. Byla mu udělena cena Kristián za celoživotní přínos světové kinematografii. Dne 16. března vystoupil na koncertu v Kongresovém centru Praha v rámci světového turné, kde zazněly jeho nejznámější písně.  Odkaz na Aznavoura je i v písni "Depeše", kterou nazpívala Marta Kubišová:

Charles Aznavour (arménsky: Շառլ Ազնավուր; 22. května 1924 Paříž – 1. října 2018 Mouriès) byl francouzský šansoniér arménského původu, zpěvák, písničkář, textař, herec, diplomat a podnikatel. Hrál nebo vystupoval v 60 filmech, složil přes 1000 písní. Prodáno bylo přes 100 milionů hudebních nosičů.

夏尔·阿兹纳武尔(,1924年-5月22日-2018年-10月1日),出生名为沙赫诺吾尔·瓦希纳格·阿兹纳武里安(,),法国人,而后归化至亚美尼亚的歌手、编曲、演员、公众活动家以及外交家。阿兹纳武尔以其独特的男高音嗓音而闻名于世,他的声音在高音部分清澈、嘹亮,低音部分细碎、悠远。他共写作超过1300首歌曲,录制超过1400首,曾以八种不同语言唱过歌曲,唱片销售总量超过1亿8000万。


Život.

Hans Kelsen se narodil 11. října 1881 v Praze, v německy mluvící židovské rodině. Jeho otec Adolf Kelsen (narozený jako Abraham Littman) byl obchodník a pocházel z Brodů v Haliči. V Praze dlouho nezůstali, už roku 1884 se přestěhovali do Vídně, kde Hans Kelsen získal vzdělání. V roce 1900 absolvoval na klasickém gymnáziu a začal studovat práva na Vídeňské univerzitě, kde roku 1906 získal titul doktora práv. Po jednoroční praxi u soudu zastával různé úřednické funkce, ale především se připravoval na vědeckou dráhu.  V roce 1911 se v oboru státního práva habilitoval prací "Hauptprobleme der Staatsrechtlehre entwickelt aus der Lehre vom Rechtssatze" („Hlavní problémy státoprávní nauky odvozené z nauky o právním výroku“) a začal působit na vídeňské právnické fakultě jako soukromý docent. Po první světové válce, ve které působil jako právní poradce na ministerstvu války, se stal nejdříve roku 1918 mimořádným a o už rok později řádným profesorem v oboru ústavního práva. Podílel se na tvorbě ústavy Rakouské republiky a stal se přísedícím ústavního soudu.  Po roce 1930 musel z politických důvodů opustit ústavní soud, pak univerzitu a nakonec celé Rakousko. Jeho působištěm se stal německý Kolín nad Rýnem, odkud však po roce 1933 musel opět kvůli svému židovskému původu odejít. Dále působil v Ženevě a v letech 1936–1938 také na právnické fakultě Německé univerzity v Praze. V roce 1940 opustil Evropu úplně a po krátkém působení na Harvardově univerzitě se stal řádným profesorem na Kalifornské univerzitě v Berkeley, kde působil až do své smrti 19. dubna 1973.

Myšlení a dílo.

Ve svém díle se Hans Kelsen inspiroval zejména transcendentální filozofií Immanuela Kanta, v interpretaci marburské školy (zejména Hermanna Cohena). To se projevuje především ve striktním požadavku na oddělení práva od jiných věd a v důsledném uplatňování normativních metod zkoumání práva. Kant inspiroval Kelsena pouze ve filozofické rovině, nikoli v rovině právně-teoretické (Kant byl zastáncem přirozeného práva). Myšlenkovými předchůdci Hanse Kelsena v právní teorii byli spíše Jeremy Bentham a John Austin a jejich rozkazní teorie. Sám Kelsen se označoval za žáka německého právníka a státovědce Georga Jellinka.  Kelsen významně ovlivnil řadu zejména britských právníků, mimo jiné H. L. A. Harta a J. Raze, z českých autorů brněnského Františka Weyra. Kelsenovým kolegou, ale výslovným protivníkem byl naopak německý právní teoretik absolutní svrchovanosti státu Carl Schmitt.

Teorie práva a státověda.

V ústavním právu se Kelsen pokládá za tvůrce evropského modelu ústavního soudu jako nejvyššího ochránce demokracie a právního státu. Tento model, odlišný od ústavního soudnictví v USA, převzala řada dalších zemí (od roku 1921 i Československo).  V oblasti teorie práva se Hans Kelsen proslavil asi nejvíce. Vytvořil nový právně-teoretický směr, označovaný jako ryzí nauka právní. Základem této teorie je přísné oddělení práva a morálky. Právo je podle něj vnitřně souladný, hierarchicky uspořádaný systém norem. Hierarchie právního řádu spočívá v tom, že nižší normy (obsažené např. ve vyhláškách) musí být v souladu s vyššími normami (normy zákonné, ústava). Pyramidální struktura právního řádu je dnes všeobecně přijímána.  Vytvořil také teoretický pojem „základní norma“ ("Grundnorm"), což je nejvyšší norma, stojící nad ústavou. Ta v Kelsenově pojetí umožňuje chápat právní řád jako platný. Tato teoretická konstrukce se stala v právní teorii předmětem mnoha sporů a byla všeobecně diskutována. Zabýval se též problematikou platnosti a účinnosti právních norem. V pozdějším období své vědecké kariéry se věnoval především normám jako takovým, podílel se na tvorbě mezinárodního práva a napsal rozsáhlý komentář k právu OSN.  Kelsen ostře vystupoval proti dosavadní právní teorii jak se vyvinula v 19. století. Vytýkal jí míšení práva s mimoprávními jevy (morálka, náboženství, sociologie) a prosazoval přísně juristický přístup k právu. Odmítal také tzv. dualismy v právu (tedy rozlišování objektivního a subjektivního práva, veřejného a soukromého práva, atp.). Sám však říkal, že nechce připsat vědě o právu nový směr, že chce pouze vytvořit normativní vědecké základy srovnatelné s jinými vědními obory.  Během své vědecké kariéry spolupracoval též s tzv. brněnskou školou normativní teorie, zejména s jejím čelným představitelem a svým přítelem Františkem Weyrem. Společně vydávali mezinárodní časopis "Revue internationale de la théorie du droit".

Hans Kelsen (11. října 1881 Praha – 19. dubna 1973 Orinda u Berkeley, Kalifornie) byl rakouský právní teoretik, právní filozof a státovědec. Zabýval se zejména teorií práva, ústavním právem a mezinárodním právem. Je zakladatelem právně-filozofického směru nazývaného ryzí nauka právní, jemuž příbuzná byla normativní teorie práva.

汉斯·凯尔森(Hans Kelsen,1881年-10月11日-1973年-4月19日)是20世纪著名奥地利裔犹太人法学家,法律实证主义的代表人物。


Životopis.

Mládí a vzdělání.

Laurie se narodil v Oxfordu v Anglii. Jeho otec William „Ran“ Laurie byl lékař, který získal zlatou medaili za veslování dvojic bez kormidelníka na Letních olympijských hrách 1948 v Londýně. Jeho matka Patricia Laidlaw zemřela když bylo Lauriemu 30 let. Laurie byl vychován v duchu presbyteriánské církve. Vyrůstal v Oxfordu a navštěvoval prestižní přípravnou školu Dragon School. Později se přihlásil na Eton a pak na Selwyn College v Cambridge, kde vystudoval předměty archeologie a antropologie.  Stejně jako jeho otec, byl i Laurie velký sportovec. Vesloval na střední škole i na univerzitě. V roce 1977 se stal juniorským mistrem Anglie a reprezentoval anglický juniorský tým na světovém šampionátu, kde skončil na 4. místě. Později, v roce 1980 se v posádce Oxfordu zúčastnil slavného veslařského závodu osmiveslic Oxfordu a Cambridge. Laurie je členem Leander Clubu, jednoho z nejstarších veslařských klubů na světě. Jeden z člunů v Selwynu byl pojmenován „Laurie“ na jeho počest.  Kvůli onemocnění infekční mononukleózou byl nucen zanechat veslování a tak se zapojil do činnosti v univerzitním divadelním spolku Cambridge Footlights, kde začínalo mnoho úspěšných britských komiků. Zde potkal Emmu Thompsonovou, se kterou navázal milostný vztah – dodnes jsou dobrými přáteli. Emma ho také seznámila se Stephenem Fryem, s nímž Laurie později vytvořil úspěšné komické duo. Laurie, Fry a Emma Thompsonová v roce 1984 parodovali sami sebe jako reprezentanty britské vědomostní soutěže University Challenge z „Footlights College, Oxbridge“ v epizodě „Bambi“ britského sitcomu "Mladí v partě". V roce 1980–1981, což byl jeho poslední rok na univerzitě, se stal presidentem Footlights, přičemž Thompsonová se stala vicepresidentkou tohoto spolku. Spolu uvedli na festivalu v Edinburghu výroční hru, "The Cellar Tapes", kterou napsal hlavně Laurie a Fry, a kde hrála Emma Thompsonová, Tony Slattery, Paul Shearer a Penny Dwyer. Tato hra vyhrála první cenu Perrier Comedy Award.

Pozdější život.

V červnu 1989 si vzal za ženu Jo Green, vedoucí správy divadla. Společně se svou dcerou Rebeccou (nar.1993) a dvěma syny, Billem (1991) a Charliem (1988), žijí v severním Londýně. Rebecca dostala roli pětileté Vivian Bearingové ve filmu "Vtip" ("Wit"). Laurieho nejlepší přátelé jsou Stephen Fry, Emma Thompson a jeho herecký partner z "Dr. House" Robert Sean Leonard.  Na BBC Radio 2 v interview Steveho Wrighta v lednu 2006 řekl, že zatímco pracuje ve Spojených státech na Dr. Houseovi, bydlí aktuálně v bytě v západním Hollywoodu.  Byl vyznamenán Řádem Britského impéria v seznamu New Year Honours 2007 za svůj přínos dramatu. Ze stejného důvodu v roce 2018 obdržel od královny Alžběty II. vyznamenání (CBE). 27. září 2016 získal vlastní hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy.  Laurie bojuje s těžkou klinickou depresí a pravidelně navštěvuje svého psychoterapeuta. V jednom rozhovoru se vyjádřil, že poprvé měl problém během řízení na Charity demolition derby v roce 1996, kdy jel kolem explodujících aut a necítil se ani vzrušený, ani vystrašený (řekl, že se ve skutečnosti cítil znuděný). „Nuda,“ poznamenal v rozhovoru v pořadu "Inside the Actors Studio", „není vhodná reakce na explodující automobily.“ Laurie přiznal v rozhovoru s Rolling Stones a jako host pořadu "The Tonight Show", že jednou vyzkoušel hydrokodon/APAP (Vicodin) jako součást jeho přípravy na roli Dr. Gregoryho House.  V roce 2006 byl Laurie považován magazínem Life za nejvšestranněji nadaného muže všech dob.  Laurie obdivuje spisovatele P. G. Wodehouse: 27. května 1999 v "The Daily Telegraph" prohlásil, že mu četba Wodehouseova románu zachránila život.

Umělecká kariéra.

Herectví.

Cena Perrier Comedy Award vedla k převedení hry "The Cellar Tapes" na londýnské jeviště a později k její televizní verzi, jež byla vysílána v roce 1982. Tento fakt také zapříčinil, že Laurie, Fry a Thompsonová byli spolu s Benem Eltonem, Robbiem Coltranem a Siobhan Redmond vybráni, aby napsali a hráli v nové komediální show pro Granada Television "Alfresco", která byla uvedena ve dvou sériích.  Během 80. a 90. let spolupracovali Laurie a Fry v několika projektech. Mezi nimi i v seriálu "Černá zmije" (v originále "Blackadder"), kterou napsal Ben Elton a Robert Curtis, a kde hrál Laurie různé role, nejčastěji však prince George a poručíka George; dále jejich komediální „sketch show“ A Bit of Fry & Laurie, kterou BBC vysílala v letech 1989–1995, a seriál "Jeeves and Wooster," což byla adaptace příběhu P.G.Wodehouse, ve které Laurie hrál Jeevesova zaměstnavatele, roztomilého blbce Bertieho Woostera. To byla role, kde Laurie projevil svůj talent také jako pianista a zpěvák. On a Fry společně pracovali také na různých dobročinných představeních, jako např. "Histeria! 1, 2 & 3", "Tajemství třetího policistova balonu" (v originále "The Secret Policeman's Third Ball") a varietní show "Fry and Laurie Host a Christmas Night with the Stars". Spolupracovali na filmu "Petrovi přátelé" (v orig. "Peter's Friends").  V roce 1992 se Laurie objevil v klipu k singlu „Walking On Broken Glass“ od Annie Lennox, v kostýmu z "Černá zmije III". Také se objevil jako vědec ve videu „Experiment IV“ od Kate Bush.  Pozdější filmy, kde se Laurie objevil, zahrnují "Rozum a cit" ("Sense and Sensibility", 1995) v hlavní roli s Emmou Thompsonovou; akční Disneyho film "101 Dalmatinů" ("101 Dalmatins"), kde si zahrál Jaspera, najatého zloděje pro krádež štěňat; Eltonovu adaptaci jeho románu „Inconcevaible“, "Možná, miláčku" ("Maybe, Baby", 2000); dále "Dívka z Ria" ("Girl from Rio"); remake "Let Fénixe" ("The Flight of the Phoenix", 2004); a tři filmy "Stuart Little".  V roce 1996 vyšel Laurieho první román "The Gun Seller", kde si autor dělal legraci z žánru thrilleru. Tento román se stal bestsellerem. Od té doby pracoval na scénáři pro jeho filmovou verzi a dále také na svém druhém románu, "The Paper Soldier".  V roce 1998 obdržel nabídku hostovat v seriálu "Přátelé", v epizodě „The One with Ross's Wedding, Part Two“. Díky velké popularitě "House" si krátkou scénou v této epizodě získal oblibu fanoušků obou seriálů, zvláště díky neobvykle drsnému použití jména „Pheebs“.  Od roku 2002 se Laurie objevuje v řadě britských televizních dramat, hostoval ve dvou epizodách první série špionážního seriálu "MI5" ("Spooks") na BBC One. V roce 2003 hrál a režíroval seriál "Fortysomething" (v jedné epizodě se objevil Stephen Fry). V roce 2001 namluvil postavu právníka v kresleném seriálu "Family Guy" v epizodě „One If by Clam, Two If by Sea“. Laurie byl také postavou pana Wolfa v animovaném seriálu "Preston Pig". Kromě toho byl účastníkem diskuze v "QI", kde Fry působí jako moderátor. V roce 2004 Laurie hostoval jako profesor v obžalobě vesmírné sondy zvané "Beagle", v "Show Lennyho Henryho" ("The Lenny Henry Show").  Ačkoli byl Hugh Laurie známý v Británii už od 80. let, do povědomí amerického publika se dostal až v roce 2004, kdy si poprvé zahrál jako ošetřující lékař Dr. Gregory House v populárním lékařském dramatu Dr. House stanice Fox. Kvůli této roli si Laurie musel osvojit americký akcent. Během té doby filmoval v Namibii "Let Fénixe" konkurzní nahrávku pro show natočil v hotelu v koupelně, jediném místě, kde měl dostatek světla. Jeho americký akcent byl tak přesvědčivý, že výkonný producent, Bryan Singer, který netušil, že Laurie je Angličan, na něj ukazoval právě jako na zajímavého amerického herce, kterého hledal.  V červenci 2005 byl Laurie nominován na Emmy za roli House. Ačkoli nevyhrál, obdržel Zlatý glóbus v letech 2006 a 2007 za jeho práci v seriálu (jedna z několika obdržených cen v následujících letech) a cenu Sdružení filmových herců v letech 2007 a 2009. Laurie byl také oceněn zvýšením platu, který prý činí $350,000 za epizodu. Laurie nebyl nominován na ceny Emmy pro rok 2006.  Hugh Laurie byl obsazen jako vydavatel "Daily Planet" Perry White ve filmu "Superman se vrací" ("Superman returns", 2006), ale musel tuto roli odmítnout kvůli své zaneprázdněnosti v "Houseovi" (mimochodem, seriál vyrábí Bad Hat Harry Productions, která je vlastníkem režiséra filmu "Superman se vrací", Briana Singera.)  V červenci 2006 se Laurie objevil v pořadu "Inside the Actors studio" kanálu Bravo!, kde také zazpíval a zahrál na klavír jednu ze svých vlastních písní, „Mystery“.  Laurie hostoval v pořadu "Saturday Night Life" stanice NBC převlečený za transvestitu ve skeči o muži (Kenan Thompson) se zlomenou nohou, který naříká na nečestnost svého doktora. Laurie hrál ženu onoho muže.  V srpnu 2007 se objevil v dokumentu stanice BBC Four, "Stephen Fry: 50 Not Out", natočeném na oslavu Fryových padesátých narozenin. V následujících dvou letech se například objevil v "Blackadder Rides Again", "Street Kings" a "Monstra vs. Vetřelci", podruhé uváděl Saturday Night Live, v epizodě „Peter byznysmenem“ seriálu "Griffinovi" parodoval vlastní postavu Gregoryho House a konečně v roce 2010 nadaboval postavu Rogera v epizodě "Simpsonových".  V únoru 2012 bylo oznámeno, že osmá série pořadu "Dr. House" bude poslední. Roku 2015 si zahrál zápornou roli ve filmu "Země zítřka". Jako zločinec vystupoval také v miniseriálu "Noční recepční", který byl poprvé odvysílán na BBC a za který vyhrál cenu Zlatý glóbus. V letech 2016 až 2017 se objevil jako hlavní role seriálu "Chance".

Hudba.

Laurie umí hrát na klavír, kytaru, bicí, harmoniku a saxofon a na klavír se učil již od šesti let. Svůj hudební talent projevil v mnoha pořadech, zejména v "A Bit of Fry and Laurie", "Jeeves and Wooster", "Dr. House" a také když hostoval v "Saturday Night Life" 28. října 2006. Působí i jako zpěvák a hráč na klávesy v losangeleské rockové skupině „Band From TV“.  26. července 2010 prohlásil, že bude vydávat bluesové album "Let Them Talk" pod Warner Bros. Records. Poprvé bylo vydáno 18. dubna 2011 ve Francii, v Německu o jedenáct dní později, ve Spojeném království 9. května a ve Spojených státech až 6. září téhož roku. Na albu spolupracoval například s umělci Tomem Jonesem, Irmou Thomasovou nebo Dr. Johnem.  1. května 2011 získal Laurie společně s jazzovým kvintetem na "Cheltenham Jazz Festivalu" velké uznání. O čtrnáct dní později se objevil v ITV pořadu "Perspectives", kde hovořil o své lásce k neworleánské hudbě a o hraní vlastního alba ve městě samotném.  Jeho druhé album "Didn't It Rain" vyšlo ve Spojeném království 6. května 2013. Ve stejném roce vystoupil se svou kapelou na Queen Mary, což bylo natočeno a později vydáno jako "Live on the Queen Mary" v podobě DVD nebo Blu-ray. Několikrát hrál i v Česku; poprvé 26. července 2013, podruhé 22. července 2014.

James Hugh Calum Laurie, CBE (* 11. června 1959 Oxford), známý jako Hugh Laurie, je britský herec, hudebník, spisovatel a sportovec. V letech 2004 až 2012 ztvárnil postavu dr. Gregoryho House, hlavního protagonistu televizního seriálu Dr. House, za což získal dva Zlaté glóby, dva Screen Actors Guild a sedm nominací na cenu Emmy. V roce 2011 se dostal do Guinnessovy knihy rekordů jako nejlépe placený herec v televizním dramatu (za jednu epizodu v seriálu Dr. House dostával 409 tisíc dolarů) a nejsledovanější mužská postava v televizi.

詹姆斯·休·卡鲁姆·劳瑞,CBE(James Hugh Calum Laurie,1959年-6月11日),英国演员、喜剧演员、作家和音乐家,毕业自剑桥大学塞尔文学院。最初让他获得知名度的作品是英国的历史喜剧影集《黑爵士》,他和好友史提芬·费亚(Stephen Fry)组成了喜剧双人团体「佛莱与罗利」(Fry and Laurie),更合作创造了一套名为《弗莱劳瑞秀》的电视剧,在BBC上映。2004年至2012年间,他在大众的影集《豪斯医生》("House")中饰演格瑞利·豪斯医生(Dr. Gregory House)。于2012年推出纪录片《休劳瑞的蓝调朝圣之旅》(Let Them Talk A Celebration of New Orleans Blues)。


Události před masakrem.

Počátkem 90. let 20. století se s přicházejícími změnami ve střední a východní Evropě začala měnit i situace na Balkáně. Na jedné straně se otevíraly emancipační tendence jednotlivých republik (především severu) Jugoslávie, na straně druhé snahy o udržení její celistvosti. Poměrně rychlé vyhlášení samostatného nejprve Slovinska, později Chorvatska a nakonec i Bosny a Hercegoviny bez řešení statusu Srbů, kteří obývali části těchto republik v dominantním postavení, mělo za následek vyhlášení samostatnosti Republiky Srbská krajina na území Chorvatska a Republiky srbského národa v Bosně a Hercegovině.  Politické neshody se již na jaře 1991 vyostřily natolik, že v některých oblastech Chorvatska přerostly v ozbrojené střety a nakonec v regulérní válku. Vojáci pravidelných armád, polovojenské jednotky i námezdní žoldáci na všech stranách konfliktu prováděli vraždy, masakry a znásilňování nepřátelského etnika, loupili a vypalovali jim domy. Aby bylo zabráněno těmto excesům, ustanovila OSN roku 1991 vojenské jednotky UNPROFOR, které od roku 1992 měly zabraňovat vraždění civilního obyvatelstva vytvářením tzv. „bezpečných zón“.  Úkolem jednotek UNPROFOR bylo podle podmínek příměří mezi srbskými a muslimskými silami primárně dohlížet na demilitarizaci oblasti kolem Srebrenice, ale z rozhodnutí Rady bezpečnosti OSN také odvracet srbské útoky proti oblasti a zajišťovat humanitární pomoc. Nejasná byla i možnost použití síly.  Oblast středního Podriní (region okolo Srebrenice) s převážně bosenskou populací měla strategický význam pro Srby. Bez tohoto regionu by neexistovala teritoriální celistvost v rámci nově vyhlášené Republiky srbské. Z tohoto důvodu Srbové přistoupili k etnickým čistkám Bosňáků z oblastí ve východní části Bosny a středního Podriní. Z rozsudku ICTY:  Jakmile byly města a vesnice bezpečně v jejich rukách, srbské síly – armáda, policie, paramilitantní skupiny a někdy dokonce i srbští vesničané – postupovaly následovně: muslimské domy a obydlí byly systematicky vypleňovány a vypalovány. Muslimské obyvatelstvo bylo shromážděno nebo zajato a přitom někdy mláceno či zabito. Muži a ženy byli odděleni a většina mužů zadržena v bývalé věznici KP Dom.

Pád Srebrenice.

Dne 6. července 1995 v časných ranních hodinách začali město ostřelovat příslušníci Vojsk Republiky Srbské, jejichž část byla rekrutována z okolních vesnic. Město Srebrenicu chránilo 600 nizozemských vojáků UNPROFOR a vojáci 28. divize bosensko-muslimské armády, kteří následně podnikli protiútok. 8. července bylo město ostřelovánu znovu, přičemž bylo zasaženo i předsunuté stanoviště nizozemských UNPROFOR, kteří se kvůli nedostatečné výzbroji museli vzdát a po delším vyjednávání jim Srbové povolili odjet do Srebrenice. Cestou tam se však nizozemští vojáci při snaze projet silniční zátaras dostali do konfliktu s bosenskými obránci, kteří po jejich transportéru hodili granát. Výsledkem byla smrt vojína Raviv van Renssena. Následující den pokračovalo srbské ostřelování a z města uprchly tisíce civilistů. Srbové obsadili další pozorovací stanoviště sil OSN a vzali jako rukojmí asi 30 nizozemských vojáků. 10. a 11. července mělo dojít k leteckým útokům na Srby, ale nakonec k tomu nedošlo i kvůli tomu, že Srbové hrozili, že v případě útoku zabijí nizozemská rukojmí. V tomtéž období se 28. divize bosensko-muslimské armády, která v bojích utrpěla ztrátu asi 2 tisíc mužů, začala postupně stahovat, i když byla početně silnější, než útočící srbské jednotky. Její vojska odcházela směrem ke Snagovu a zbylí vojáci museli složit zbraně, přičemž byli zajati srbskými silami. 12. července 1995 začaly autobusy odvážet zbývající ženy a děti na muslimská území, muži však zůstali izolováni. Celkem Srebrenicu opustilo dle Světové zdravotnické federace 35 632 lidí.

Události po obsazení Srebrenice.

Ráno 10. července byla situace v samotné Srebrenici napjatá. Její obyvatelé zaplavili ulice a začali utíkat k Potočarům, kde se nacházela základna OSN. Plukovník Karremans požadoval okamžitou vzdušnou podporu NATO. Letouny NATO se 11. července pokusily bombardovat dělostřelecké pozice Vojsk republiky srbské (VRS) nad Srebrenicí, ale vzdušná podpora NATO byla zastavena poté, co VRS pohrozila zabitím nizozemských vojáků, kteří se nacházeli v jejím zajetí, a odstřelováním základny OSN v Potočarech a jejího okolí, kde se nacházelo 20 000–30 000 civilistů.  Dne 11. července VRS obsadila Srebrenici. Pozdě odpoledne se generálové Ratko Mladić, Radislav Krstić a další důstojníci prošli ulicemi Srebrenice a velký počet (tisíce) utečenců pochodoval k Potočarům, kde hledal záchranu u Nizozemského batalionu. Konfrontováno s pádem Srebrenice, civilní obyvatelstvo se stáhlo do Potočar, vzdálených pět kilometrů severozápadně od města, aby tam nalezlo ochranu na základně OSN. Do večera 11. července se tam shromáždilo mezi 20 a 25 tisíci uprchlíků, většinou žen, dětí, starců a „vojensky nezpůsobilých“. Několik tisíc jich vstoupilo do základy OSN otvorem v oplocení, který nizozemští vojáci vystříhali na místě méně viditelném pro příslušníky VRS, zatímco se ostatní nacházeli v okolí základny, v halách továren a na polích. V mase utečenců bylo v samotné základně nejméně 300 „vojensky způsobilých“ mužů a mimo ni mezi 600 až 900. Nikdo z nich nebyl ozbrojen. Tímto způsobem se na malém prostoru shromáždil velký počet uprchlíků, přitom podmínky byly kvůli vysokým teplotám, nedostatku vody, potravin a léků zcela katastrofální.  Vědomi si reality, uprchlíci v Potočarech navečer dne 11. července veřejně požadovali od příslušníků Nizozemského batalionu, aby byli evakuováni. Informován byl o tom i plukovník Thomas Karremans a přes něj na setkáních v hotelu Fontana i velitel Hlavního štábu VRS generál Ratko Mladić. Na druhém setkání, uskutečněném téhož dne ve 23:00 ve stejném hotelu, plukovník Karremans informoval generála Mladiće a všechny přítomné (důstojníky Hlavního štábu VRS a představitele uprchlých civilistů Nesiba Mandžiće) o obklíčené mase lidí a humanitární krizi, která hrozila utečencům v Potočarech. Při té příležitosti generál Mladić řekl, že sami Bosňáci musí rozhodnout, jestli si přejí zůstat nebo odejít (a kam) a že prověří, jestli se mezi „vojensky způsobilými“ muži v Potočarech nenachází váleční zločinci. Výslovně požadoval, aby příslušníci 28. divize Armády Republiky Bosny a Hercegoviny (ARBiH) z enklávy Srebrenica složili zbraně. Důstojníci Nizozemského batalionu nevěděli, kde se v té chvíli nachází tyto síly a na třetí schůzce konané 12. července v 10:00 v uvedeném hotelu v Bratunaci sdělili generálu Mladićovi, že se jim nepodařilo navázat kontakt s příslušníky 28. divize ARBiH. Této schůzky se účastnili i tři zástupci uprchlíků (Nesib Mandžić, Ćamila Osmanović a Ibrahim Nuhanović). I přes ujištění představitelů uprchlíků, že nevědí, kde se 28. divize nachází a s jejími členy nejsou v kontaktu, generál Mladić zopakoval požadavek na odzbrojení a slíbil zajistit převoz pro všechny civilisty z enklávy Srebrenica s podmínkou, že předtím oddělí muže od 17 do 70 let, aby zjistil, jestli se eventuálně neúčastnili předchozích válečných zločinů.  Představitelé mezinárodních humanitárních organizací ve Srebrenici poslali 12. července svým centrálám zprávu, ve které se uvádí, že humanitární situace v ranních hodinách toho dne je dosud nejhorší, jelikož se nedostává potravin, léků a ošacení, dle jejich odhadu se okolo 30 000 lidí nachází na základně nebo v jejím okolí a dalších 8 000 se pokouší probít z Horních Potočar do základny UNPROFOR. Výslovně je uvedeno, že mezi shromážděným obyvatelstvem se nenachází ani jediný ozbrojený voják ARBiH.  V ranních hodinách (mezi 6. a 7. hodinou) dne 12. července do základny OSN v Potočarech vstoupili příslušníci speciální jednotky Ministerstva vnitra RS, části Bratunacké brigády a jednotky vojenské policie Bratunacké brigády, aby „zajistily pořádek“, hledali a oddělovali „vojensky způsobilé“ muže podle ústního nařízení generála Ratka Mladiće na setkání v hotelu Fontana v Braunci z 11. a 12. července. Tam byla, mimo jiné, domluvena evakuace uprchlých civilistů z Potočar na území pod kontrolou ARBiH ve směru na Tuzlu s následným oddělením „vojensky způsobilých“ mužů.  Situace se před polednem 12. července v Potočarech zhoršovala. Tehdy se za doprovodu vysokých důstojníků Hlavního štábu a televizních štábů objevil generál Ratko Mladić, který mezi obklíčenými lidmi vyvolal naději, když dětem rozdával sladkosti (později byl rozdělován chléb) a sliboval, že civilisté budou odvezeni tam, kam si přejí.  Těžké podmínky v Potočarech 12. července se ještě zhoršily z důvodu terorizování, urážení a mučení během oddělování „vojensky způsobilých“ mužů a sporadickým vraždám za slévárnou zinku, u potoka a za „bílým domem“. Teror se zvětšil v průběhu noci. Vojáci vytahovali a odváděli lidi z davu. Bylo slyšet výkřiky, naříkání, sténání a výstřely. Někteří uprchlíci viděli mučení, znásilňování a zabíjení a někteří našli zavražděné. Několik civilistů spáchalo sebevraždu oběšením. Brzy ráno 12. července velení Drinského korpusu VRS nařídilo všem svým jednotkám a Ministerstvu obrany mobilizaci všech dopravních prostředků a jejich shromáždění na fotbalovém stadionu v Bratunaci od 16:30 hodin.  Okolo poledne 12. července začaly do Potočar přijíždět první autobusy a kamiony na převoz žen, dětí a starců ve směru na Tuzlu. Uprchlíci do nich okamžitě začali nastupovat, aniž by věděli, kam pojedou. Příjezd velkého počtu autobusů a kamionů byl organizován Hlavním štábem VRS. Nastupování do autobusů bylo prováděno za přítomnosti a pod dohledem příslušníků VRS a za pomoci Nizozemského batalionu. V průběhu dne bylo do teritoria ARBiH evakuováno okolo 8500 lidí. Převoz byl během noci přerušen a pokračoval v ranních hodinách 13. července. Komandant Hlavního štábu VRS, neurčitý počet důstojníků tohoto štábu, velení Drinského korpusu a velitel Bratunacké brigády byli ve dnech 12. a 13. července vídáni na základně Nizozemského batalionu v Potočarech.  Během převozu byly autobusy a kamiony přeplněné a počasí bylo velmi teplé. Prvý konvoj vozidel doprovázeli příslušníci Nizozemského batalionu a při cestě do Tišće nedocházelo k oddělování „vojensky způsobilých“ mužů. Později členové VRS jejich asistenci zabránili násilným odejmutím vozidel a v průběhu evakuace bylo na různých místech, nejčastěji v Tišći, prováděno oddělování. Po příjezdu do Tišće utečenci pokračovali pěšky do Kladnje, několik kilometrů přes „zemi nikoho“, mezi srbskými a bosňáckými liniemi.  Úplná evakuace uprchlých Bosňáků z Potočar a splnění dohod z 11. a 12. července byly dokončeny 13. července do 20:00 hodin. Na letišti v Doubravách našlo útočiště okolo 22 000 těchto uprchlíků (ve stanovém městě), dalších několik tisíc se ubytovalo na druhých místech a u přátel a rodiny. Jiný osud potkal odvedené muže. Ti museli v Potočarech zanechat všechny své věci před „bílým domem“ a potom byli drženi v krajně nevhodných podmínkách. V blízkosti „bílého domu“, za budovou „Transport“ a v okolí potoka byly v těchto dnech prováděny sporadické vraždy, o čemž se mohli přesvědčit příslušníci nizozemského batalionu OSN, kteří na to upozornili svého nadřízeného plukovníka Josepha Kingoriho, vojenského pozorovatele OSN pro oblast Srebrenice. Slyšel střelbu a pokoušel se zjistit, co se děje, ale v tom mu zabránili příslušníci VRS. Oddělení „vojensky způsobilí“ Bosňáci v Potočarech (nejméně 1000 osob) byli odvezeni z Potočar na jiná zajatecká místa v Bratunaci 12. a 13. července, kam byli dopravováni i zajatci ze smíšené kolony v lese a odtud na místa poprav. Zbyla po nich velká hromada osobních věcí a dokumentů, která byla spálena pozdě večer 13. července.  Mezinárodní výbor Červeného kříže ze základny v Potočarech evakuoval dne 16. července 87 raněných do Bratunace, kde bylo také provedeno oddělování „vojensky způsobilých“. Separováno bylo 23 zraněných, kteří se stali válečnými zajatci. Jejich osud je neznámý. Jedna část obyvatelstva (mezi 10 a 15 tisíci) se po obsazení Srebrenice shromáždila u vesnic Jaglić a Šušnjari, odkud hledali záchranu v oblastech pod kontrolou ARBiH. Asi jedna třetina mužů byli vojáci 28. divize ARBiH, ale jen část z nich byla ozbrojena. V čele kolony stanuly jednotky 28. divize, za nimi pak civilisté, mezi kterými byl i menší počet žen, dětí a starců. Zadní voj vytvořil samostatný batalion 28. divize. Čelo kolony vyrazilo 12. července v 00:30 hodin z Šušnjar přes Jaglić a Buljim k místu zvanému Kameničko Brdo. V noci byla kolona kvůli slabé viditelnosti a strachu z min a paniky přerušena a její pohyb byl zastaven. K obnovení pohybu došlo až po svítání. VRS z různých směrů kolonu odstřelovala, protože podle pravidel VRS, což potvrdili vojenští specialisté obžaloby i obhajoby v procesu s generálem Krstićem, „představovala legitimní vojenský cíl“.  Hlavní část kolony v odpoledních hodinách pokračovala v cestě, přičemž první skupina přešla silnici Konjević Polje-Nova Kasaba. VRS okolo 18:00 přesně určila polohu utečenců na pozici Kameničko Brdo (nad vesnicí Pobuđe), kam větší díl kolony úspěšně dorazil. Kolona uprchlíků vedená představiteli obecní samosprávy s raněnými na čele vyrazila okolo 20:00 z polohy Kameničko Brdo k vodnímu toku zvanému Krajinovički potok. Poté, co tento potok přebrodilo několik desítek lidí, objevili se vojáci VRS. Přijížděli kamiony a obrněnými transportéry silnicí ze směru od vesnice Kravina, mezi kterými bylo jedno vozidlo bílé barvy se symboly UNPROFOR vyzývající přes megafon Bosňáky, aby se vzdali.  V odpoledních a večerních hodinách síly VRS a Ministerstva vnitra zajaly větší počet lidí ze zadního voje kolony v oblasti Ravni Buljim. VRS používala různé způsoby, počítaje v to výstroj OSN a Červeného kříže, aby oklamala účastníky kolony. Slibovala jim ochranu života, přepravu do Tuzly a garantovala bezpečnost s tím, že UNPROFOR a Červený kříž byl pověřen jejich dopravou do Tuzly. Počet zajatých dne 12. července dosáhl asi 1000 osob. Při zajímání VRS zajatcům odnímala osobní majetek, některé z nich na místě zabila. Na blokádu a zajímání běženců ze Srebrenice Republika Srbská angažovala speciální jednotky policie. Tak byl v oblasti vesnic Brežanci-Bokčin Potok v 15:55 hodin zablokován větší podíl uprchlíků. Této činnosti se měly účastnit i některé menší jednotky policie z Republiky Srbská Krajina a Republiky Srbsko, přímé důkazy ale nejsou k dispozici. Dalším místem zajímání byla oblast rozdělení kolony v úpatí hory Kameničko Brdo a osady Krajinovići u vesnice Pobuđe.  Rozdělené skupiny kolony dne 13. července v 1:00 hodinu pokračovaly v cestě k silnici Konjević Polje-Nova Kasaba a překročily ji krátce před svítáním. V přechodu této komunikace bránily příslušníci VRS střelbou. Poslední větší skupiny přešly silnici u místa Svilili okolo 6:00 hodiny, poté byl přechod cesty znemožněn VRS, která na komunikaci umístila početné síly. V ranních hodinách v širším prostoru vesnic Pobuđe mezi dopravní komunikací Bratunac-Konjević Polje-Nova Kasaba bylo zablokováno okolo 8000 lidí. V průběhu dne do 17:30 hodin bylo zajato nejméně 6000 mužů, kteří se nacházeli na různých místech. Největší díl zajatců byl odveden na sběrná místa v Nové Kasabě, kde bylo drženo 1500-3000 lidí, a vesnici Sandići, kam bylo dopraveno 1000-4000 lidí. Část zajatců zadržených u vesnic Nova Kasaba a Konjević Polje byla zabita na břehu řeky Jadar ráno 13. července.  Téhož dne v odpoledních hodinách (okolo 16:00) VRS ve třech autobusech dovezla skupinu zajatých Bosňáků do vesnice Cerska a tam je zastřelila. Zabito bylo nejméně 149 osob, ve věkovém rozmezí 15-50 let, z nichž 147 nosilo civilní oblečení. Nejméně 48 mělo svázáno ruce za zády drátem. Několik zajatců na dopravní komunikaci Kravina-Milići bylo na místě zabito. Pozdě odpoledne 13. července více než 1000 zajatých u vesnice Sandići bylo odvedeno do Kravice a zavřeno ve skladišti zemědělského družstva OOK Kravica. Po incidentu, kdy jeden zajatec zabil policistu, její příslušníci zahájili zabíjení zajatců bazukami, ručními granáty aj. VRS okolo 16:00 hodiny na hoře Udrč přesně zaměřila shromážděnou masu, kde se nacházelo přibližně 5000 lidí, proti kterým zahájila dělostřeleckou palbu. Kolona pokračovala v cestě k vesnici Kamenica a dále k Tuzle.  U vesnice Glodi se kolona zastavila, jelikož VRS v oblasti Velja glava umístila zálohy v očekávání, že uprchlíci půjdou přes Caparde k Tuzle, tj. nejkratší cestou. Jednotky 1. bratunacké brigády napadly část příslušníků přetržené kolony v Pobuđe, kteří se pokoušeli hledat bezpečí v enklávě Žepa, umístěním záloh v oblasti Bračan a Podravanje. VRS dislokovala zálohy 14. července v objektu Velja glava a kolonu rozbila. Poté se kolona vrátila a mířila k Mlađevci. Čelo kolony se zastavilo v místě Jošanica Gaj a čekalo, až se celá kolona shromáždí a v 16:00 se její účastníci vydali na cestu. VRS v oblasti vesnic Marčići-Snagovo umístila silné zálohy s tanky a transportéry, které podporovaly speciální jednotky Ministerstva vnitra. Během střetnutí byl zajat velitel jednoho oddílu. V 16:00 kolona pokračovala na Tuzlu, přičemž byla vystavena dělostřelecké palbě z objektu Velja glava a kopců nad Zvornikem. Zajatý velitel se spojil s majorem Obrenovićem ze Zvornické brigády VRS a poté aktivita dělostřelectva ustala.  Během noci ze 14. na 15. červenec kolona více jak 4000 lidí směřovala k silnici Zvornik-Tuzla. Po zřízení průchodu v oblasti Marčići ke koloně přibyli i ti, kterým se podařilo probít z obležení u Konjević Polje a Nové Kasaby. Ozbrojené síly RS, zvláště 1. milićká a 1. bratunacká brigáda a s nimi Samostatný batalion Skelani, prováděly „obhlídku terénu“ a zajaly větší počet Bosňáků. V průběhu 14. července z Bratunace do Zvorniku bylo převezeno 2000-2500 mužů. Zajatci byli umístěni v tělocvičně základní školy v Grbovcích a dalších školách. V samotných Grbovcích bylo asi 1000 zajatců. Z Grbovcí pak byli se zavázanýma očima kamiony převáženi na popraviště v Orahovci. Zavraždění byli naházeni do masových hrobů, které VRS později vykopala a jejich ostatky převezla na druhá místa a pohřbila (lokalita Lazeta), totéž se opakovalo ještě jednou (lokalita Hodžići). Stejného dne VRS 1500-2000 zajatců z Bratunace převezla do Petkovců a uvěznila v tělocvičně základní školy. Zajatcům byly svázány ruce za zády drátem, poté byli přinuceni se vyzout a kamiony je převážely k hrázi Petkovci, kde je VRS střílela ve skupinkách od 5 do 10 osob. Jeden díl zajatců byl 14. července z Bratunace převezen autobusy do vesnice Pilica (základní školy), kde byli zadržováni dvě noci.  Během noci ze 14. na 15. červenec čelo kolony s raněnými pokračovalo v cestě k místu zvaném Crni Vrh a překročilo silnici Zvornik-Tuzla. V ranních hodinách překročila komunikaci v oblasti Crni Vrh s vydala se k lokalitě Križevačke njive, kde došlo ke srocení kolony. Kolona v ranních hodinách 15. července překročila silnici Zvornik-Caparde a s ohledem na vzdálenost 3-4 kilometrů od vesnice Baljkovica neměla dosud přímý kontakt s předními liniemi VRS. Druhá část kolony byla v ten samý čas teprve pod horou Udrč a směřovala ke Kamenici a dále k Tuzle. Síly VRS ve snaze zamezit pohybu kolony zablokovaly širší oblast Crni Vrh a Planinci, částečně oblast Kamenica a Glođansko brdo. V oblasti Pandurica, Planinci, Crni Vrh, Kamenica a Glođansko brdo se nacházelo okolo 3000 lidí.  V rozhovoru s jedním generálem z Hlavního štábu VRS Dragan Obrenović, náčelník štábu Zvornické brigády, navrhl, aby se kolona pustila. Generál to však odmítl a nařídil její zastavení a zničení, s čímž souhlasil i náměstek ministra vnitra RS, který všem jednotkám nařizoval (letectvo nevyjímaje) zabití všech lidí v koloně.  Vysoký důstojník Centra veřejné bezpečnosti Zvornik informoval Obrenoviće o situaci v Bratunaci, kde se nacházelo velké množství zajatých Bosňáků a poukázal na nebezpečí, který se tím vytvořilo. Během přechodu linií na cestě Konjević Poje byl zajat větší počet Bosňáků. Téhož dne Sekretariát Ministerstva obrany Zvornik na základě žádosti Velitelství Drinského korpusu vydal nařízení k mobilizaci všech vojensky způsobilých branců na teritoriu okresů Vlasenica, Milići, Skelani, Bratunac a Šekovići s cílem zabezpečení terénu a zničení kolony. Kromě armády se do chytání a přivádění zajatců zapojily i policejní oddíly Republiky Srbské. Čelo kolony se dne 15. července v 17:15 hodin při pohybu střetlo s jednotkami Ministerstva vnitra Republiky Srbské ve vesnici Marčići. Tehdy došlo poprvé k přímé konfrontaci mezi čelem kolony a opevněným postavením MV Republiky Srbské, jehož jednotky, zvláště Centrum veřejné bezpečnosti Zvornik, společně s armádou byli rozprostřeny na prostoru od Srebrenice do Tuzly. Na obou stranách byli padlí.  Kolona v průběhu noci z 15. na 16. července bezpečně prošla částí cesty Križevačke njive-Baljkovica, kde se skryla v jednom potoku a vyčkávala na výsledek bojů na Baljkovici, které vedly síly 2. korpusu ARBiH a jedna skupina ozbrojených vojáků z čela kolony. V oblasti Marčići-Crni Vrh síly Republiky Srbské nasadily 500 vojáků a policistů, aby zastavili rozpojenou část kolony (okolo 2500 lidí), kteří šla od Glodi k vesnici Marčići. Část 28. divize ARBiH za účasti a dělostřelecké podpory jednotek 2. korpusu ARBiH z Tuzly provedla v ranních hodinách (okolo 8:00) 16. července útok, probila se liniemi VRS a spojila s jednotkami 2. korpusu v oblasti Baljkovice, kde se vedly prudké boje. Poté bylo zahájeno vyjednávání mezi 2. korpusem ARBiH a Zvornickou brigádou VRS.  Velitelství Zvornické brigády „zhodnotilo situaci“ a samovolně otevřelo koridor „civilnímu obyvatelstvu, kterého bylo na 5000“ a dohodlo se na „strategii evakuace“, přitom požadovalo „osvobození zajatých policistů a svých zmizelých vojáků“. Pravděpodobně „s civilisty odešel i neurčitý počet vojáků, nikdo z nich však nebyl ozbrojen“. Dohodnutý koridor byl otevřen od 14:00 do 17:00, pro kolonu v oblasti Baljkovice však byl 16. července (mezi 17:00 a 18:00) neprodyšně uzavřen. 16. července bylo podle zjištěných informací zabito 1000-1200 lidí, kteří byli 14. července odvezeni do Pilice. Popravy se uskutečnily na statku Branjevo.  Stejného dne (okolo 15:00) byla provedena další exekuce zajatců. Tehdy skupina přišlých vojáků z Bratunacké brigády VRS vyvedla zajatce z Kulturního domu v Pilici a zabila okolo 500 lidí. VRS také 16. července provedla likvidaci několika set (asi 500) zajatců v Kozluku. V oblasti Pobuđe se 16. července v lesích skrývalo na 2000 uprchlíků. Srbské síly i 17. července pokračovaly v zajímání Bosňáků. Velitelství Zvornické brigády vydalo 18. července po zabití jednoho svého vojáka, který se „pokoušel přivést nějaké zajatce během obhlídky“, nařízení, podle něhož mají být všichni zajatci v jeho oblasti působnosti zlikvidováni, aby se zabránilo rizikům při „jejich chytání“. V souladu s tímto rozkazem (odvolán 21. července) byli všichni zajatí během „obhlídky terénu“ na místě zabíjeni.  Dne 18. července VRS pracovala na hledání, chytání a zabíjení Bosňáků. V brzkých ranních hodinách se jedna skupina 200 osob vzdala na prostotu mezi Novou Kasabou a Konjević Polje. Tehdy se v širším prostoru Pobuđe schovávalo na 500 lidí, kteří se pokoušeli uniknout do Žepy a poté do Srbska nebo přes Udrč do Tuzly. V oblasti Planinci-Baljkovica VRS v ranních hodinách zabila 20 osob. Na lokaci Crni Vrh-Potočari-Planinci-Baljkovica se obklíčení nacházelo okolo 150 lidí. Všechny akceschopné síly MV Republiky Srbské, které se nacházely v zóně Centra veřejné bezpočetnosti Zvornik, provedly obhlídku terénu v oblasti Kamenica, Jošanica, Liplje, Džafin Kamen a Crni Vrh ke Snagovu. Při té příležitosti zabily 8 Bosňáků. V oblasti pod starou cestou u Snagova se schovávalo „ještě 200 muslimů ozbrojených automatickými a loveckými puškami“. Toho rána „okolo 50 muslimů zaútočilo na linie Zvornické brigády v oblasti Pandurova, aby se probilo na muslimské teritorium. Jeden voják VRS byl zabit a jeden těžce zraněn.“ Centrum veřejné bezpečnosti Zvornik plánovalo na příští den obklíčení a zničení obou uvedených skupin. Menší skupinky Bosňáků se i po 19. červenci celé dny a měsíce schovávaly v lesích v naději, že se probijí do Tuzly.  Část zraněných zajatců (asi 50) byla převezena do nemocnice v Bratunaci. Další skupina zajatců byla odvedena do tábora Batkovići (u Bijeljiny) a později vyměněna s protistranou. Části Bosňáků se podařilo přejít do Srbska, odkud jich bylo následně 38 vráceno do Republiky Srbské. Někteří z nich byli odvedeni do tábora Batkovići, další vyměněni, osud většiny z nich je dosud neznámý. Do Žepy, další „bezpečné zóny” OSN, „přišel 201 voják“. Do 28. července dalších 500.

Masakr.

Dle oficiálních údajů bylo zabito přes 8 tisíc muslimských mužů. Existuje svědectví o znásilnění jedné ženy a zavraždění dítěte. Po jednání mezi OSN a bosenskými Srby byli poslední nizozemští vojáci UNPROFOR propuštěni, ale museli na místě zanechat zbraně, vybavení a zásoby.

Události po masakru.

Intervence NATO v Bosně a Hercegovině.

Po krvavém ostřelování tržnice Markale v Sarajevu, které se odehrálo 28. srpna, Severoatlantická aliance započala nálety na cíle v Bosně a Hercegovině. V listopadu téhož roku byla podepsána Daytonská dohoda, která ukončila válku v Bosně a Hercegovině.

Tribunál.

Kvůli působení nizozemské jednotky došlo následně k pádu nizozemské vlády. Mezinárodní trestní tribunál pro bývalou Jugoslávii klasifikoval toto vraždění jako genocidu.  Z odhadovaných 8 tisíc obětí masakru se zatím podařilo identifikovat 6,838. Objevují se spekulace, že část mrtvých jsou ve skutečnosti muslimští vojáci zabití v boji při obraně Srebrenice či civilní Srbové, kteří byli zabiti Muslimy před touto událostí. Bosenští Srbové tento masakr později přiznali, ovšem některá srbská i světová média tvrdila, že počet 8 000 zavražděných bosenských muslimů je přehnaný a že není doložitelný. Seznam osob pohřešovaných nebo zabitých v Srebrenici obsahuje 8 373 jmen. Od konce bosenské války byly exhumovány ostatky zhruba 8 000 obětí, z nichž kolem 3 000 bylo dosud identifikováno. Ředitel nizozemské NGO Srebrenica Historical Project Stephen Karganovic však uvádí, že bosenská laboratoř výsledky testů DNA v kauze Srebrenica dezinterpretuje, protože tyto testy neříkají nic o způsobu a době smrti. Údaje o počtu muslimských obětí zpochybňuje kniha "Masakr ve Srebrenici: důkazy, kontext, politika", která v roce 2011 vyšla v USA.  Za Srebrenický masakr byli odsouzeni tito bosenskosrbští velitelé: generál Zdravko Tolimir na doživotí, podplukovník Dragan Obrenović na 17 let vězení, Momir Nikolić na 27 let vězení, Radislav Krstić na 35 let vězení, Vidoje Blagojevič na 18 let vězení a Dragan Jokić 9 let vězení. V roce 2003 byl vydán zatykač i na bosenskomuslimského velitele Nasera Oriće. Hlavní žalobkyně OSN Carla del Ponte žádala trest 18 let odnětí svobody, ovšem Naser Orić byl odsouzen k trestu dvou let vězení, jenž byl v červenci 2008 odvolacím soudem zrušen.  Skupina příbuzných obětí zvaná Matky ze Srebrenice se snažila získat odškodnění od OSN za to, že nizozemští vojáci OSN umožnili deportaci 350 obětí z bezpečné zóny do rukou bosenských Srbů. Jelikož nelze OSN žálovat, matky následně zažalovaly přímo nizozemský stát. V roce 2002 vyšla zpráva o částečné vině Nizozemska, což vedlo dokonce k pádu vlády. Soudy nižší instance potvrdily v roce 2014 částečnou vinu státu a roku 2019 bylo nejvyšším soudem v Haagu konstatováno 10procentní zavinění. Právě taková byla podle soudu šance, že by se Srbové těchto muslimů nezmocnili, kdyby k jejich přesunu z bezpečné zóny nedošlo a zůstali na nizozemské základně. Soud označil jejich vydání za nezákonné.

Konspirační teorie.

Podle bosenského muslimského šéfa policie ve Srebrenici Hakiji Meholjiće, byl pád Srebrenice naplánován administrativou Billa Clintona.  V rozhovoru („Pět tisíc muslimských hlav za vojenskou intervenci“) pro časopis "Dani" dne 22. června 1998 Hakija Meholjić prohlašoval, že v září roku 1993 byl s dalšími lidmi ze Srebrenice na pracovní návštěvě v Sarajevu. Skupinu si pozval prezident Alija Izetbegovič. Ten si během setkání vzal Meholjiće stranou a řekl mu, že potřebuje dostat na svou, tedy bosensko-muslimskou stranu Američany, a že Bill Clinton mu řekl, že by intervenci NATO v Bosně nařídil pouze v případě, pokud by Srbové zabili ve Srebrenici nejméně 5000 Muslimů.  Podle Ibrana Mustafiće, které byl prezidentem výkonné rady obecního shromáždění ve Srebrenici, Naser Orič podnikal se svými bojovníky ze Srebrenice opakované výpady do okolí města, zabíjel srbské civilisty a plenil jejich sídla s cílem vyprovokovat odezvu bosensko-srbské armády tak, aby mohla být Izetbegovičova objednávka splněna. Ibran Mustafić ve své knize "Plánovaný chaos" poznamenává, že muslimští vojáci používali Srebrenicu jako chráněnou základnu pro útoky na okolní srbské vesnice, jako byl nájezd velitelů Ekrema Salihoviče a Ibrahima Mandžičena srbskou vesnici Višnjica 26. června 1995. ""Když jsem řekl Mandžičovi, že takovéto útoky by mohly ospravedlnit útok bosensko-srbské armády na Srebrenicu, řekl mi: Tyhle akce jsme neiniciovali my, rozkazy jsme dostali ze Sarajeva"", svědčí Mustafic, a dodává, že se později dověděl, že ""rozkaz k útoku na srbské vesnice kolem Srebrenice podepsal Enver Hadžihasanovic (z hlavního velitelství bosensko-muslimské armády v Sarajevu")... Zjevně chtěli vyprovokovat odezvu za účelem vyřešení srebrenického problému.""

Genocida v Srebrenici (též Srebrenický masakr) byl válečný zločin, spáchaný v červenci 1995 během války v Bosně a Hercegovině. Genocida se zakládala na masovém, plánovaném vraždění zajatých civilistů, výhradně Bosňáků muslimského vyznání, mužů a chlapců. Došlo k ní v regionu Srebrenica a spáchala ji Vojska Republiky Srbské pod vedením generála Ratka Mladiće, spolu s paramilitantní jednotkou "Škorpioni", která byla pod kontrolou Ministerstva vnitra Srbska. Na genocidě se podílelo i několik stovek řeckých a ruských dobrovolníků.

斯雷布雷尼察大屠杀()是于1995年7月发生在波斯尼亚和黑塞哥维那的斯雷布雷尼察的一场大屠杀,造成大约8000名当地平民死亡。屠杀由拉特科·姆拉迪奇带领下的塞族共和国军队在波斯尼亚战争期间执行。


Použití.

H.323 je široce implementován výrobci specializujících se na hlasové a videokonferenční zařízení. Používá se v různých internetových aplikacích, jako jsou GnuGK a NetMeeting, určené pro přenos obrazu a zvuku v reálném čase. Celkově je tato skupina protokolů podporována ze strany poskytovatelů služeb a podniků jako služba přenosu obrazu a zvuku přes sítě IP. Své použití našlo na celém světě u poskytovatelů hlasových i video služeb přes IP sítě. H.323 je součást série protokolů ITU-T H.32x, které skýtají také multimediální komunikaci skrze ISDN, veřejnou telefonní síť nebo SS7 a 3G mobilní sítě.

Historie.

První verze H.323 byla publikována Mezinárodní telekomunikační unií (ITU) v listopadu 1996 s důrazem na umožnění videokonferenčních hovorů skrze LAN sítě. Tato verze byla rychle adoptována průmyslem jako prostředek přenosu hlasové komunikace, včetně sítí WAN a internetu (viz VoIP).  Následně byl protokol H.323 revidován a opětovně publikován s vylepšeními nezbytnými pro lepší přenos jak zvuku, tak i videa přes sítě s přepínatelnými pakety. Všechny verze byly zpětně kompatibilní s těmi předchozími. H.323 byla používána nejen v sítích LAN, ale i WAN a větších sítích, název H.323 byl pozměněn v době publikace v roce 1998. Tento název, který nebyl dosud změněn, zní "Packed-Based Multimedia Communications Systems", tedy "Paketové multimediální komunikační systémy."  H.323 byl prvním protokolem splňujícím Real-time Transport protokol, který vydala IETF (Internet Engineering Task Force) pro přenášení zvuku a videa přes IP sítě.

Architektura.

Systém H.323 definuje několik síťových prvků, které společně pracují tak, aby bylo dosaženo bohaté multimediální komunikace. Hlavními prvky jsou terminály, Vícebodové kontrolní jednotky (MCU), brány, gatekeepery a omezující prvky. Hromadně jsou terminály, MCU a brány často označovány jako koncové body.

Terminály.

Terminály jsou základními prvky v každém H.323 systému. Jsou to přístroje, se kterými se uživatel běžně setkává. Mohou být ve formě buď jednoduchého IP telefonu nebo ve formě videokonferenčního přístroje s vysokým rozlišením.  Uvnitř terminálu je sada protokolů, které provádějí funkce, definované H.323 systémem. Tato sada zahrnuje základní protokoly doporučené Mezinárodní komunikační technologií jako je třeba H.245, H.225.0 a RTP.

Vícebodové kontrolní jednotky (MCU).

Vícebodové kontrolní jednotky (MCU) jsou zodpovědné za řízení vícebodové konference a skládají se ze dvou logických entit a sice vícebodového řadiče (MC) a vícebodového procesoru (MP). Z praktického hlediska je MCU konferenční most rozdílný než ty, co jsou dnes běžně používány ve veřejných komutovaných telefonních sítí. Hlavním rozdílem je to, že H.323 MCU je schopný směšovat a přepínat video na rozdíl od běžného směšování audia běžnými konferenčními mosty. Některé MCU umožňují spolupráci dat z více bodů. Což pro koncového uživatele znamená to, že díky přenosu videa skrze H.323 MCU je uživatel schopen vidět všechny ostatní účastníky konference a ne jen pouze slyšet jejich hlasy.

Brány.

Brány jsou zařízení, které umožňují komunikaci mezi H.323 sítí a ostatních, jako jsou například PSTN nebo ISDN sítě. Pokud jedna ze stran nevyužívá terminál standardu H.323, pak musí výzva o spojení projít skrze bránu, aby mohly obě strany vzájemně komunikovat.  Brány jsou dnes široce využívány k tomu, aby se starší PSTN telefony mohly propojit s velkými mezinárodními H.323 sítěmi, které jsou v současné době poskytovány. Brány jsou také používány v rámci podniku s cílem umožnit firmě komunikaci z IP telefonů na PSTN sítě prostřednictvím poskytovatele služeb.  Taktéž jsou brány využívány k tomu, aby videokonferenční zařízení, zařízené na standardu H.320 a H.324 mohly komunikovat s H.323 systémy. Většina mobilních sítí třetí generace (3G) využívají protokol H.324 a jsou schopny komunikovat s podnikovými sítěmi, založenými na H.323 protokolu, prostřednictvím těchto bran.

Gatekeepery.

Gatekeeper (česky vrátný) je volitelná součást H.323 systému, která poskytuje celou řadu služeb terminálům, branám a MCU zařízením. Tyto služby zahrnují registraci koncových bodů, rozlišování adres, ovládání přijetí hovorů, ověřování uživatelů atd.. Z různých funkcí vykonávaných gatekeeperem je rozlišování adres tou nejdůležitější, neboť umožňuje aby se dva koncové body mohly kontaktovat navzájem, aniž by jeden koncový bod musel znát IP adresu toho druhého.  Gatekeepery mohou být navrženy tak, aby mohl provoz probíhat v jednom ze dvou signalizačních režimů a sice "přímo směrovaném" a "gatekeeperem směrovaném". Přímo směrovaný režim je nejúčinnější a nejrozšířenější způsob. V tomto režimu využívají koncové body protokol RAS, aby se naučily IP adresu druhého koncového bodu a hovor je pak navázán přímo na jednom z koncových zařízení. V gatekeeperem směrovaném režimu procházejí signály vždy skrze gatekeepera. Na rozdíl od předchozího režimu směrovaní, tento režim vyžaduje větší výpočetní výkon, ale také dává gatekeeperu úplnou kontrolu nad hovorem a možnost poskytovat doplňkové služby jménem koncových bodů.  H.323 koncové body využívají RAS protokol ke komunikaci s gatekeeperem. Stejně tak gatekeeper využívá RAS protokol ke komunikaci s ostatními gatekeepery.  Skupina koncových bodů, které jsou registrovány na jednom gatekeeperu v H.323 se označují jako "zóna". Tato skupina zařízení nemusí mít nutně přidělenou fyzickou adresu. Zóna může být zcela logická a je libovolně definována správcem sítě.  Gatekeepry mají schopnost propojit zóny a umožnit tak vzájemnou komunikaci. Toto spojení usnadňuje použití vytáčených plánů (dial plans) jako je globální vytáčený systém (GDS). Vytáčené plány usnadňují vnitřní komunikaci mezi zónami, tzv. "inter-zone", což znamená, že dva koncové body v jednotlivých zónách spolu mohou navzájem neomezeně komunikovat.

Omezující prvky (hraniční a "peer" elementy).

Omezující prvky jsou volitelné entity podobné gatekeeperu, ale nemají možnost řídit přímo koncové body a poskytují některé služby, které nejsou definovány v protokolu RAS. Hraniční a peer elementy jsou chápány jako "administrativní oblast".  Administrativní oblast je sbírka všech oblastí, které jsou pod kontrolou jedné osoby nebo organizace jako je třeba poskytovatel služeb. V rámci poskytovatele služeb mohou být stovky nebo tisíce bran, telefonů, video terminálů nebo jiných H.323 síťových prvků. Poskytovatel služeb může uspořádat zařízení do zóny, která mu umožňuje co nejlépe spravovat všechna zařízení pod jeho kontrolou, jako je třeba logické uspořádání města. Celkově vzato, všechny zóny v rámci jednoho poskytovatele služeb, se ostatním poskytovatelům jeví jako administrativní oblasti.  Hraniční element je signalizační jednotka, která obvykle leží na okraji administrativní oblasti a komunikuje tak s jinou administrativní oblastí. Tato komunikace může zahrnovat věci, jako je informace o povolení přístupu, informace o cenách nebo další důležité údaje potřebné ke komunikaci mezi dvěma administrativními oblastmi.  Peer elementy jsou subjekty v rámci oblasti, které více či méně napomáhají k šíření informací získaných z hraničních prvků celé administrativní oblasti. Tato architektura je určena k tomu, aby při nasazení ve velkém měřítku do páteřní sítě umožňovala služby, jako je třeba zúčtování a vypořádání transakcí pro finanční instituce.

Příklady využití.

H.323 a VoIP služby.

Voice over Internet Protocol (zkratkou VoIP) je technologie, umožňující přenos digitalizovaného hlasu prostřednictvím internetu nebo přepojováním paketů. ITU-T doporučení H.323 je jeden ze standardů používaných ve VoIP. VoIP vyžaduje připojení k internetu nebo přepojování paketů a předplatné u poskytovatele služeb VoIP (analogový telefonní adaptér (ATA), VoIP telefon nebo "soft-phone"). Poskytovatel služby nabízí spojení do dalších služeb na bázi VoIP nebo PSTN. Většina poskytovatelů služeb si účtuje měsíční poplatky plus dodatečné náklady na volání. Využívání VoIP v oblasti mezi dvěma firmami nutně vyžaduje podporu od poskytovatele VoIP služeb. Například H.323 byl široce využíván společnostmi, které chtěly propojit vzdálená místa přes IP pomocí několika různých drátových a bezdrátových technologií.

H.323 a videokonferenční služby.

Videokonference nebo video-telekonference (VTC) je soubor telekomunikačních technologií, které umožňují spojení mezi dvěma více místy skrze obousměrné video a audio přenosy zároveň. V zásadě existují dva typy videokonferencí. Specializované VTC systémy, které mají všechny potřebné součásti zabaleny do jednoho kusu vybavení, zatímco desktopové VTC systémy jsou běžné doplňky pro domácí počítače, které jsou společně s transformovány do jednoho VTC zařízení. Současné videokonference mezi třemi čí více vzdálenými místy, je možné provozovat díky vícebodovým kontrolním jednotkám (MCU). Vzhledem k cenové hladině a rozšiřování internetu, zaznamenal standard H.323 silný růst pro využití videokonferencí. H.323 je přístupný komukoliv s vysokorychlostním připojením k internetu jako je DSL. Videokonference se používá v různých oblastech jako je: dálkové vzdělávání, telemedicína, videokonferenční servis a různá obchodní komunikace.

Mezinárodní konference.

H.323 se také používá k mezinárodním konferencím, které jsou podstatně větší než ty typické. Jednou z nejnavštěvovanějších každoročních akcí je Megaconference.

H.323 je v informatice doporučení ITU Telecommunication Standardization Sector (ITU-T), které definuje protokoly pro audio-vizuální relace komunikace v jakékoli paketové síti. Je v současnosti implementován v několika Internetových real-timeových aplikacích, například NetMeeting nebo Ekiga, která využívá implementaci OpenH323. Je součástí rodiny protokolů H.32x. H.323 je běžně využíván při komunikaci pomocí VoIP (Internetová telefonie) a videokonferencích založených na IP. Jeho účel je tedy podobný účelu SIP.

H.323协议是ITU-T提出的关于视频电话及多媒体会议传输协议H.32x系列中的一部分。


Původ.

Termín „mikropočítač“ se stal populárním po zavedení minipočítače, když Isaac Asimov použil termín mikropočítač ve své povídce "Umírající noc" () v roce 1956 (publikována v časopise "The Magazine Of Fantasy and Science Fiction"). Je zajímavé, že mikropočítač nahradil mnoho samostatných komponent, které tvořily CPU minipočítače jedním integrovaným mikroprocesorem čipu. Nejranější modely, jako je Altair 8800, byly často prodávány jako stavebnice k sestavení uživatelem. RAM paměť měla velikost 256 bajtů a vstupně/výstupní zařízení představovaly pouze kontrolky a přepínače. Termín "Mikropočítač" byl poprvé vážně použit k označení prvního stroje v pevné fázi navržený s mikroprocesorem, který se jmenoval "Micral N". Stejně tak jako mikroprocesory a polovodičové paměti zlevňovaly, mikropočítače se stávaly levnějšími a snadnějšími k použití:  Všechna tato vylepšení v nákladech a použitelnosti vyústila v explozi jejich popularity během pozdních 70. a raných 80. let. Velký počet výrobců počítačů dodával mikropočítače pro použití pro malé podnikové aplikace. Kolem roku 1979 mnoho společností, jako je Cromemco, Processor Technology, IMSAI, Northstar, Southwest Technical Products Corporation, Ohio Scientific, Altos, Morrow Designs a další, vyrábí systémy určené buď pro vynalézavého koncového uživatele nebo poradenské firmy dodávají podnikové systémy, jako je účetnictví, správa databází a zpracování textu pro malé a střední podniky. Podniky, které si nemohou dovolit mikropočítač koupit za hotové peníze, využívají leasing nebo pronájem počítače jako formu služby, a mají tak možnost automatizace podnikových funkcí bez (obvyklého) najímání zaměstnanců na plný úvazek ke správě počítačů.  Zástupce systému této éry používali sběrnici S100, 8bitový procesor, jako Intel 8080 nebo Zilog Z80 a operační systém CP/M nebo MP/M. Zvyšující se dostupnost a výkon stolních počítačů pro osobní použití přitahuje pozornost více vývojářů softwaru. V době, a jak průmysl zrál, trh pro osobní počítače standardizovaných kolem PC kompatibilních se systémem IBM DOS, a novější Windows. Moderní stolní počítače, herní konzole, notebooky, tablety, a mnoho druhů přenosných zařízení, včetně mobilních telefonů, kapesních kalkulaček, a průmyslových vestavěných systémů, to vše může být považováno za příklady mikropočítačů podle shora uvedené definice.

Hovorové použití termínu.

Každodenní používání výrazu "mikropočítače" (a zejména zkratky "mikro") se výrazně snížilo od poloviny 80. let dál, a již není samozřejmostí. To je nejvíce obecně spojené s první vlnou all-in-one 8bitových domácích počítačů a malých pracovních mikropočítačů (např. Apple II, Commodore 64, BBC Micro a TRS 80). Přestože, nebo právě proto, stále rozmanitější škála moderních mikroprocesorových zařízení odpovídala definici "mikropočítač," už se na ně odkazujeme v každodenní řeči. V běžném použití je slovo "mikropočítač" do značné míry nahrazeno označením "osobní počítač" nebo "PC", který popisuje, že byl určen pro použití pouze jednou osobou najednou. IBM nejprve podporoval termín "osobní počítač". Aby se odlišili od ostatních mikropočítačů, nazvali to "domácí počítače". Nicméně, po jeho uvolnění, byl IBM PC sám široce napodoben, stejně jako termín. Součásti byly běžně dostupné výrobcům a BIOS byl zpětně analyzován technikami čistého designu.

Popis.

Monitory, klávesnice a další zařízení pro vstup a výstup mohou být integrované nebo oddělené. Počítačová paměť v podobě RAM, a nejméně jednoho dalšího méně nestabilního paměťového zařízení jsou obvykle v kombinaci s procesorem na systémové sběrnici v jednom přístroji. Jiná zařízení, která tvoří kompletní mikropočítačový systém včetně baterie, síťového zdroje, klávesnice a různých vstupně/výstupních zařízení používaných k předávání informací do a z lidského operátora (tiskárny, monitory, lidské rozhraní). Mikropočítače jsou navrženy tak, aby sloužily pouze jednomu uživateli, ačkoli mohou být často modifikovány softwarem nebo hardwarem, který současně slouží více než jednomu uživateli. Mikropočítač je umístěn na stole nebo pod stolem, takže je snadno přístupný uživateli. Větší počítače jako minipočítače, sálové počítače a superpočítače, potřebovaly velké skříně nebo dokonce specializované místnosti.  Mikropočítač je vybaven alespoň jedním typem ukládání dat, obvykle RAM. Ačkoli některé mikropočítače plní úkoly pomocí RAM samy, nějaká forma sekundárního úložiště je obvykle žádoucí. Později se přidalo druhotné ukládání (zejména ve formě diskety a pevných disků) zabudované do mikropočítačové skříně.

Mikropočítač okolo roku 1980.

Mikropočítač obsahuje mikroprocesor, řadič, paměť (velmi malou) a aritmeticko-logickou jednotku s registry, do kterých se nahrávají buď operandy aritmetických operací nebo logického porovnání. Mikroprocesory jsou 8bitové, dražší 16bitové, nebo pro náročnější úlohy, jako např. překlad jazyků, se používají mikroprocesory 32bitové. Pro zrychlení mikroprocesoru se používá koprocesor, např. pro matematické operace.  Dále mikropočítače obsahují zdroj hodinového signálu o taktu 4–40 MHz. Zaváděcí program je uložený v paměti ROM. Paměť RAM slouží k zpracování dat a ukládání mezivýsledků. Polovodičové paměti mají kapacitu 16, 64 kB ale i 4 MB.  Mikropočítače jsou většinou stavěny tak, aby byly všechny součástky umístěny v jedné „bedně“. Obecně by se měl mikropočítač vejít na psací stůl, ostatní počítače jako minipočítače nebo mainframe jsou o hodně větší, někdy zabírají i celou místnost.

Mikropočítač je pojem, jehož význam se postupem času mění. Přibližně v 60. až 80. letech 20. století se v podstatě jednalo o protipól pojmu „velký počítač“, v současně době (začátek 21. století) se mikropočítačem obvykle myslí zařízení výrazně menší, než je stolní osobní počítač. Mikropočítač je ale v každém případě počítač obsahující mikroprocesor (který musí obsahovat alespoň jednu centrální procesorovou jednotku), paměť a vstupně/výstupní (Input/Output) zařízení.

一般来说,微型计算机是以微处理器作为CPU的计算机。这类计算机的另一个普遍特征就是占用很少的物理空间。


Odrůdy.

Známe několik odrůd achátu například pseudoachát, achát mechový (dendritická textura), achát korálový, achát zříceninový, achát bleskový a další. Ve středu achátu se někdy nachází dutiny obvykle vyplněné krystaly ametystu, záhnědy, kalcitu nebo zeolitů. Výsledné zbarvení achátu pak závisí na množství takzvaných inkluzí jiných minerálů nebo příměsi jiných prvků ve struktuře. Některé acháty se dají barvit i uměle - dařilo se to již ve starém Řecku a Římě. Jednotlivé charakteristické kresby kamenů pak mají i vlastní názvy.

Vznik.

Acháty vznikají nejčastěji ve formě koncentrických pecek (vyplněných dutin) v bazaltech a melafyrech (paleobazaltech). Dutiny ve vulkanitech jsou postupně vyplňovány horkými roztoky, které přináší velké množství oxidu křemičitého. V závislosti na momentálních podmínkách tak postupně vznikají v dutinách různobarevné proužky, které po řadě opakování tohoto procesu vytvoří typický proužkovaný achát. Acháty však vznikají také z roztoků na achátových žílách, obvykle jako pozdní výplň drcených křemenných žil, často s hematitem a ametystem, někde také s barytem a fluoritem.  České acháty z Podkrkonoší jsou nejčastěji vázány na melafyry (paleobazalty) permského stáří. Díky tomu jsou velmi husté a bohužel často také popraskané, díky vysoké hustotě je obvykle nelze barvit. Krušnohorská oblast je zase typická výskytem žilných achátů.

Využití.

Z achátu se vyrábějí šperky a ozdoby, dále se achát používá pro výrobu dalších dekorativních předmětů jako perořízků, kalamářů a pečetidel. Pro svoji mechanickou odolnost a odolnost vůči kyselinám se z něj vyrábějí hmoždíře a třecí misky pro drcení a míchání chemikálií. Využívá se i k zahlazení vrstvičky zlata při zlacení. Hojně byl využíván pro výrobu břitů vah.

Výskyt.

Výskyt achátů ve světě.

Acháty se nacházejí po celém světě. Jedny z velice pěkně barevných například v Číně nebo mongolské části pouště Gobi. Největší ložiska se nacházejí na území Brazílie a v Uruguayi, vynikající acháty pochází také z Argentiny, Botswany a Nového Mexika (USA). Známý výskyt je ale i v celé Africe včetně ostrova Madagaskar, ve většině Evropy a asijské části Ruska, stejně tak Jižní i Severní Americe. Acháty z různých nalezišť se liší především barvou.

Evropské lokality.

Německo.

Příklady známějších lokalit:  Acháty se vyskytují na celém území Německa s výjimkou spolkových zemí Šlesvicka-Holštýnska a Meklenburska-Předního Pomořanska. Za zmínku stojí, že v některých lokalitách jde o naleziště achátů transportovaných na tato místa vodními toky ze značných vzdáleností. Konkrétním příkladem jsou lokality v Braniborsku, kde se nacházejí acháty původem z Čech.

Velká Británie.

1. Anglie  2. Skotsko Ve skotských hrabstvích Ayrshire, Perthshire, Montrose a Fife, v okolí St. Andrews a v dalších lokalitách ve Skotsku a na přilehlých ostrovech jsou celkem nejméně tři desítky míst s doloženými nálezy achátů.

Achát (z řeckého "achates") je minerál, jehož název pochází z historického názvu řeky Achates (dnes Dirillo) na Sicílii. Jedná se o koncentricky jemně i hrubě vrstevnatou odrůdu chalcedonu (křemene). Přísně vědecky vzato není achát jeden minerál, ale směs proužků křemene, chalcedonu a opálu. Charakteristickým, okem viditelným znakem achátu je pestrobarevnost; mezi nejběžnější zbarvení patří bílo-šedá, bledě modrá, oranžovo-červená a černá. Na Mohsově stupnici tvrdosti má stupeň tvrdosti 6-7.

玛瑙是石英的一种变体,其特征是质地细腻且色彩鲜艳。尽管玛瑙在各种岩石中均有出现,它通常被认为和喷出岩共生,且在变质岩中常见。


Život.

Své hudební i pěvecké nadání projevoval už od raného mládí, a stal se sboristou v londýnské Královské kapli ("Royal Chapel").  Ze začátku komponoval orchestrální, komorní a chrámovou hudbu. Napsal mnoho písní a chorálů. Pod Offenbachovým vlivem začal komponovat opery (opera buffa), se kterými dosáhl svých největších úspěchů. Vyučoval na "Londýnské hudební akademii", poté se stal ředitelem "Training School for Music". Od Cambridgeské univerzity dostal čestný doktorát a od královny šlechtický titul "Knight Bachelor" (s oslovením „Sir“).  Značný podíl na úspěchu jeho oper měl kvalitní libretista W. S. Gilbert. Premiéry se konaly v Savoy Theatre v Londýně, proto se Sullivanovy opery nazývají také „Savojskými“. Do svých operet přidával různé akrobatické scény, které přitahovaly zájem anglického publika. Značnou popularitu především v Anglii a v USA získal např. operami "Patience" (1881), "Iolanthe" (1882), "Princess Ida" (1884) anebo "The Gondoliers" (1889). V kontinentální Evropě se prosadila hlavně opera "Mikado" (1885), pravděpodobně pro svůj exotický námět.  Za svůj život napsal další, ale méně úspěšná operní díla. Byl neustále rozpolcen mezi obchodní úspěch a vážnější povinnosti, jež na něj kladla sama královna.

Dílo.

Jeho dílo zahrnuje především 23 oper, převážně lehčího žánru "opera buffa", třináct orchestrálních děl, osm oratorií nebo chorálů, dva balety, scénickou hudbu k několika divadelním hrám a četné kostelní písně a další práce pro kostel, koledy, hudbu pro klavír a komorní hudbu. Operu s vážným tématem složil pouze jedinou ("Ivanhoe").

Opery.

Pokud zde není uvedeno jinak, je místem prvního uvedení Londýn.

Komorní hudba.

Několik stovek písní, duet, trií i náboženských hymnů.

Sir Arthur Seymour Sullivan (13. května 1842, Londýn – 22. listopadu 1900 tamtéž) byl anglický hudební skladatel. Při vzniku svých oper spolupracoval s libretistou W. S. Gilbertem (viz Gilbert a Sullivan).

阿瑟·西摩尔·萨利文爵士,MVO(英语:Sir Arthur Seymour Sullivan,1842年-5月13日-1900年-11月22日),英国作曲家。早年曾在皇家音乐学院和莱比锡音乐学院学习,曾发现舒伯特的遗稿《罗莎蒙德》。1871-1896年与文学家吉尔伯特合作创作轻歌剧,以吉尔伯特与萨利文知名。其轻歌剧作品风趣幽默,艺术水准较高,在英语国家长期盛演不衰。代表作包括《皮纳福号军舰》、《日本天皇》等。


Vymezení.

Největší část pohoří (přibližně dvě třetiny) náleží Albánii, kde je součástí Severoalbánských Alp. Na severu je Prokletije údolím řeky Lim a její zdrojnice Ljuča odděleno od pohoří Visitor, na západě sousedí v údolí řeky Cijevna s pohořím Žijovo, na jihu plynule přechází v Severoalbánské Alpy, které sahají až k řece Drin, východními sousedy jsou Junička planina a Koprivnik.

Charakteristika.

Pohoří Prokletije nemá souvislý skalní hřeben, ale je rozčleněno do několika hřbetů a horských skupin - na západě Karanfil (Brada), Trojan, Bělič a Maja Kadis. Tyto masivy jsou více rozeklané s monumentálními vápencovými stěnami a hlubokými dolinami. V této oblasti se také nachází dvě nejvýznamnější jezera pohoří (Plavsko jezero, Ridsko jezero). Na východě jsou to skupiny hor Bogičevica, Djeravica či Bogdaš. Jih představuje především okolí vrcholu Maja e Jezercës.

Geologie.

Na západě jsou hory tvořeny vápencem a dolomitem, na východě a severu jsou masivy modelovány břidlicí.

Vodstvo.

Vzhledem k vápencové stavbě je pohoří Prokletije poměrně chudé na vodní zdroje. Potoky mají často sezónní charakter, v mnoha případech se ztrácejí v ponorech. Mezi větší vodní toky patří zdrojnice řeky Lim - Grnčar a Vruja, jejichž soutokem v Gusinje vzniká Ljuča, ta ústí do Plavského jezera a po výtoku z něj již nese jméno Lim. Ze zdejších jezer jsou nejvýznamnější Plavsko jezero ležící u města Plav a Hridsko jezero, které se rozkládá v blízkosti hranic Černé Hory a Albánie.

Osídlení.

Obyvatelstvo na svazích Prokletije je převážně muslimské a to včetně černohorské části, která je součástí oblasti Sandžak a obývají ji Bosňáci. Největšími sídly na úpatí Prokletije jsou černohorská městečka Plav a Gusinje.

Prokletije nebo Albánské Alpy ( nebo ) je pohoří nacházející se na hranicích Albánie, Černé Hory a Kosova. Je to nejvyšší část Dinárských hor. Nejvyšší vrchol je Maja e Jezercës (2694 m), ležící v jižní části celku.

普罗克勒迪耶(;)是位于巴尔干半岛上的一个山脉区域,又称阿尔巴尼亚阿尔卑斯("Alpet Shqiptare"),范围包括阿尔巴尼亚至科索沃北部及黑山东部。最高峰是Maja Jezercë,高。黑山及科索沃的最高峰均位于普罗克勒迪耶,但阿尔巴尼亚的最高峰则位于科拉比山。


Výstup.

Nejstarší chata pohoří - Banderica (1770 m) je nejčastějším výchozím bodem při výstupu na Vichren. K ní se lze dostat po poměrně slušné cestě z Banska (18 km, 4 hod.), kde lze využít i veřejnou dopravu. Na vrchol to od chaty trvá 3 hod. Od chaty Vichren (1950 m), stojící asi 3/4 hod., od Banderice máme ještě možnost kromě samotného Vichrenu, vystoupit na vrcholy Končeto (2780 m, 3,5 hod.) nebo Todorin vrch (2746 m, 3 hod.).  Výchozí bod je Chata Vichren (1950 m), pod východní stěnou Vichrenu. V průběhu celé cesty jdeme otevřeným prostorem již v nadlesním pásmu. Po asi 30 min. cesta míjí skalnatou část masivu Vichren s rozhledem na Vlahinjski Ezera (jezera) pod námi. Posléze stezka dosahuje plató Vihrenski Preslap a po hodině lehké turistiky dosahuje k sedlu, odkud pokračuje přímo po hřebeni na vrchol. Tento úsek není nebezpečný a neobsahuje žádná exponovaná místa jak by se mohlo zdát.  "Délka": Chata Vichren – jižní sedlo Vichrenu – Vichren, vrchol: 3 hod.  Druhá možnost jak dosáhnout vrcholu Vichrenu je právě ze severovýchodu. Během této cesty můžeme pozorovat mohutnou severní stěnu. Jdeme poprvé popsanou cestou na Vichren. Míjíme sedlo mezi Kutelo a Vichren ve výšce asi 2600 m, odkud začíná výstup severním ramenem na vrchol. Na této cestě se již setkáme s lehce exponovanými úseky a tudíž ho nelze doporučit úplným začátečníkům. Speciálně ke konci podzimu, v zimě a v brzkém jaru, kdy je hřeben ještě pod sněhem a ztěžuje tak postup. Ze sedla pokračuje cesta vlevo a po 40 min. dosahuje vrcholu. Stezka vyžaduje znalost lehkého lezení v obtížnosti I.UIAA. Nejsou zde větší technické problémy, ale skály mohou být kluzké, například po dešti.  "Délka": Chata Vichren – sedlo mezi Vichren/Kutelo – Vichren vrchol: 3.15 hod. - 3.45 hod.  Při návštěvě Banska (10 000 obyv.) je dobré zastavit se u místní přírodní atrakce Baikushevata Mura, což je starověká Makedonská sosna, která je 1300 let stará. Nalezneme ji po cestě z Banska na chatu Vichren, asi 10 minut od chaty Banderica po pravé straně.  Optimální doba pro výstup na Vichren je od poloviny června do poloviny září, kdy jsou hory bez sněhu. Jinak se ale dá lézt na vrchol po celý rok.

Vichren je nejvyšší vrchol pohoří Pirin, druhý nejvyšší vrchol v Bulharsku (nejvyšší je Musala 2925 m v masivu Rila) a třetí nejvyšší na Balkáně (2. nejvyšší je Mytikas 2917 m v pohoří Olymp, Řecko). Vichren působí masivně a elegantním, působivým tvarem zcela ovládá okolí a celý Severní Pirin.

维赫伦峰(),海拔2,914米,位于保加利亚西南部皮林国家公园内,是皮林山的最高点,仅次於穆萨拉峰的保加利亚第二高峰,又是仅次于希腊奥林匹斯山的巴尔干半岛第三高峰。


Popis.

"Lycoris radiata" je vytrvalá bylina s podzemní kulovitou až vejcovitou cibulí. Listy jsou tmavě zelené, asi 15 cm dlouhé a 0,5 cm široké. Květní stvol je asi 30 cm dlouhý, zakončený okolíkem složeným ze 4 až 7 květů. Květenství je podepřené 2 listeny. Květy jsou jasně červené se zelenou okvětní trubkou. Okvětí je nálevkovité, zakončené silně nazpět prohnutými, kopinatými laloky. Okraje okvětních plátků jsou silně zvlněné. Tyčinky jsou přirostlé v ústí okvětní trubky, mají dlouhé tenké nitky a silně vyčnívají z květů. Semeník obsahuje několik vajíček a nese tenkou čnělku zakončenou drobnou hlavatou bliznou. Plodem je tobolka pukající 3 chlopněmi a obsahující černá, kulovitá semena. Rostlina kvete v srpnu až září a plodí v říjnu.

Rozšíření.

Druh je přirozeně rozšířen v Japonsku, Koreji, Nepálu a Číně. Vyskytuje se na stinných a vlhkých stanovištích na svazích kopců a na skalnatých stanovištích podél vodních toků v nadmořských výškách do 1000 metrů, řidčeji i výše.

Názvy a zajímavosti.

Rod byl pojmenován na počest starořímské herečky Lycoris, která byla milenkou Marca Antonia. Rostlina je s oblibou pěstována v jihovýchodních oblastech USA. Nazývají ji zde "Hurrican liliy", neboť doba jejího květu se překrývá se sezónou hurikánů. Dalším názvem je "Spider lily" (pavoučí lilie, podle dlouhých tyčinek vyčnívajících z květů) nebo také "Resurrection lily" (lilie zmrtvýchvstání). V Japonsku je rostlina známá jako "Higanbana". Název je odvozen od slova "higan", které označuje japonský buddhistický svátek v době rovnodennosti, a od slova "bana" (květina). Rostlina figuruje v japonském filmu Higanbana z roku 1958, který byl v Čechách promítán pod názvem Květ rovnodennosti.

Taxonomie.

Rod "Lycoris" je v rámci taxonomie čeledi "Amaryllidaceae" řazen do podčeledi "Amaryllidoideae" a spolu s příbuzným, středoasijským rodem "Ungernia" do tribu "Lycorideae". V rámci druhu jsou rozlišovány 2 variety. "Lycoris radiata" var. "radiata" je triploidní druh, rozšířený v oblasti od Japonska po Nepál. Tato varieta je sterilní a netvoří semena. Množí se pouze vegetativně. Naproti tomu "Lycoris radiata" var. "pumila" je diploidní a plodná. Vyskytuje se v jižní a východní Číně.

Obsahové látky a jedovatost.

Rostlina obsahuje jedovaté alkaloidy, zejména lykorin a další příbuzné látky ze skupiny fenanthridinových alkaloidů. Podobné látky obsahují i narcisy. Také byly zjištěny fenolické látky, konkrétně trimethylether floracetofenonu. Požití malého množství rostliny se zpravidla obejde bez následků, při větším množství se dostavuje nauzea, zvracení, břišní křeče, průjem a s ním související dehydratace, a iontová nerovnováha.<ref name="mam-11/2"></ref> Díky obsahu jedovatých látek se rostlině vyhýbá zvěř i hlodavci.

Význam.

Rostlina je zejména v Japonsku a Číně již po dlouhý čas pěstována jako okrasná cibulovina. Bývá vysazována zejména v okolí chrámů a hřbitovů. V Japonsku je také často vysazována v okolí rýžových polí, neboť svojí jedovatostí odpuzuje hlodavce a jiné škůdce. Cibule jsou po úpravě jedlé, a je z nich lokálně získáván škrob. Za syrova je rostlina jedovatá. Druh slouží jako farmaceutická surovina k získání alkaloidu galantaminu, který se používá při léčbě Alzheimerovy choroby. Za tímto účelem se v Číně pěstuje na plantážích.

Pěstování.

Rostliny mají vegetační sezónu od podzimu do jara a na léto zatahují. Vykvétají po prvních silných deštích. Cibulky se sázejí do dobře propustné půdy. Ve vegetační sezóně vyžadují přiměřené vlhko, na začátku léta je však třeba zálivku omezit. Prospívají na plném slunci i v polostínu. Druh je podle některých zdrojů možno pěstovat ve venkovních podmínkách v zóně odolnosti 6, při dobré ochraně i v zóně 5. Jiné zdroje naproti tomu uvádějí zónu 7 až 8. Možnost pěstování ve venkovních podmínkách v České republice je však s velkým otazníkem. Pokud listy v zimě vymrzají, cibulky postupně slábnou a rostliny nakonec hynou. Ani v českých botanických zahradách se nejedná o běžný druh. Množí se adventivními cibulkami.

Lycoris radiata je druh rostliny z čeledi amarylkovité. Je to cibulovina s úzkými listy a červenými květy s nápadně dlouhými tyčinkami. Plodem je tobolka. Druh se vyskytuje ve východní Asii, zplaněle však roste i v jiných částech světa. Rozkvétá v podzimním období s příchodem dešťů. Rostlina obsahuje alkaloidy (zejména lykorin) a je za syrova jedovatá. Je pěstována zejména v Japonsku, Číně a na jihovýchodě USA jako okrasná rostlina. Je také zdrojem farmaceuticky významného alkaloidu galantaminu. V České republice se pěstuje velmi málo.

石蒜(学名:',种加词「"radiata"」意为「放射状的」),又名红花石蒜、龙爪花、山乌毒、老鸦蒜、彼岸花、莉可莉丝、曼珠沙华、相思花,是石蒜属下的一种多年生草本植物。


Dětství a dospívání.

Narodila se v roce 1976 v hlavním městě Baškortostánu Ufě do tatarsko-baškirské rodiny. Otec Talgat Talchojevič Ramazanov je učitelem dějepisu, matka Florida Chakjevna je rehabilitační lékařka.  19 let svého života věnovala Zemfira hudbě. Když jí bylo pět let, matka ji přihlásila do hudební školy, kde se vzdělávala v oboru klavír, a tam byla také přijata do sboru jako vokalistka. Tehdy poprvé vystoupila i v televizním vysílání – zazpívala sólo o červíčkovi v baškirské televizi:  Už ve školním věku Zemfiru přitahovala rocková hudba, poslouchala kapely jako Black Sabbath, Nazareth a Queen. V seznamu jejích prvních hudebních prací je také skladba o lásce k skupině Black Sabbath. Ve škole Zemfira stíhala současně navštěvovat sedm různých kroužků, avšak nejvíce se věnovala hudbě a košíkové. Hudební školu vystudovala s vyznamenáním a začátkem devadesátých let se stala kapitánkou ženského juniorského basketbalového týmu Ruska – i přes to, že nebyla moc vysoká (její současná výška je 173 cm).  Současně se Zemfira učila hrát na kytaru a přímo na ulici hrála písně od skupin Kino, Akvarium a Nautilus Pompilius. Po dokončení školy se ocitla před těžkým rozhodnutím – hudba, nebo basketbal. Zvolila si hudbu a hned poté nastoupila do druhého ročníku umělecké školy v Ufě, kterou vystudovala s červeným diplomem v oboru estrádní hlas.  Zemfira mívá pravidelné problémy se středním uchem a nezřídka musí být i hospitalizována. Její nemoc nelze úplně vyléčit. V případech, kdy zpěvačka potřebovala oddech a čas na rozmyšlenou, poprosila známé doktory jedné z ufských nemocnic, zdali by jí nemohli poskytnout nemocniční lůžko – vždy jí bylo vyhověno.

Kariéra.

1996–1997.

Zemfira pracuje v ufském rádiu Evropa plus, kde natáčí reklamní spoty. V této době také zkouší psát v programu Cakewalk písně, které se následně dostanou i na její první desku.  První skladby: Снег (Sníh), Почему (Proč), Синоптик (Meteorolog), Петарды (Petardy).  Prvním partnerem Zemfiry se stává baskytarista Rinat Achamdiev. Spolu se rozhodují natočit minimum písní, se kterými pak budou moci vystupovat při svátcích, což vyhovuje i radiostanici Evropa plus. Rinat posléze přivádí bubeníka Sergeje Sozinova a začínají společné zkoušky, na kterých Zemfira střídavě hraje na kytaru a klávesy. S příchodem klávesisty Sergeje Miroljubova je kapela téměř kompletní, chybí však sólový kytarista. Stává se jím Vadim Solověv, který se ke kapele přidává po jednom z koncertů. Tak se postupně zjevuje na scéně skupina Zemfira.

Zemfira Talgatovna Ramazanova (26. srpna 1976, Ufa) je současná ruská zpěvačka, muzikantka, básnířka a skladatelka. Je zakladatelkou a sólistkou kapely „Zemfira“.

Semfira Talgatowna Ramasanowa(俄语:,1976年-8月26日),是拥有巴什基尔人和鞑靼族血统的俄罗斯女唱作人,也是Zemfira乐团的团长和主唱,Zemfira乐团是俄罗斯流行摇滚乐团,其名字则取自它的团长(从以前的Semfira修改到Zemfira)。