伊丽莎白·费奥多罗芙娜·罗曼诺娃

Biografie.

Původ, dětství a mládí.

Narodila se jako "Elisabeth Alexandra Luise Alice von Hessen-Darmstadt und bei Rhein", jako druhá dcera hesenského vévody Ludvíka IV. a jeho manželky Alice, dcery britské královny Viktorie. Byla matkou vychovávána v hluboké víře v Boha a spolu s ní se účastnila dobročinných aktivit. Když jí bylo čtrnáct let, její matka zemřela, nakazivši se tyfem od Alžbětiny mladší sestry Alix. Od té chvíle byly hesenské princezny vychovávány na britském královském dvoře u své babičky, královny Viktorie.  V rodinném kruhu ji nazývali "Ella". Byla pověstná svou mimořádnou krásou, půvabem a elegancí, měla výrazné hudební nadání, ráda a dobře kreslila. Německý císař Vilém II. se ucházel o její ruku, byl však jemně odmítnut. Nikdy na ni nemohl zapomenout a když došlo k perzekuci šlechty spojené s Romanovci v Rusku, snažil se všemi prostředky, aby opustila zemi.

Velkokněžna.

V listopadu roku 1883 se v Darmstadtu zasnoubila s ruským velkoknížetem Sergejem Alexandrovičem (1857–1905), pátým synem cara Alexandra II. Svatba se uskutečnila půl roku nato, 3. června 1884 v chrámu carského komplexu Zimního paláce v Petrohradě. Manželé se usadili v Sergejevském paláci na Něvském prospektu v Petrohradě a Alžběta se výrazně podílela na společenském životě carského dvora.  Velkokněžna se z vlastní iniciativy zajímala o historii Ruska a začala se učit ruskému jazyku. Třebaže nebyla po právní stránce povinna konvertovat k pravoslaví, v roce 1891 toto vyznání dobrovolně přijala. Z jejích dopisů otci plyne, že to bylo rozhodnutí navýsost niterné a podepřené hlubokou reflexí a modlitbou. Při té příležitosti přijala jméno Alžběta (Jelizaveta) Fjodorovna. Pár neměl vlastní děti, Alžběta a Sergej však adoptovali velkoknížete "Dmitrije Pavloviče" a jeho sestru, velkokněžnu "Marii Pavlovnu", když jejich matka, řecká princezna Alexandra Georgijevna (dcera řeckého krále Jiřího I.) zemřela v roce 1891 při předčasném Dmitrijově narození a jejich otec (Sergejův mladší bratr Pavel Alexandrovič – nejmladší, šestý syn cara Alexandra II.) se podruhé morganaticky oženil s Olgou Valerianovnou von Pistolkors.  V tomtéž roce se velkokníže Sergej Alexandrovič stal generálním gubernátorem Moskvy a spolu se ženou se nastěhovali do Kremlu. Ujav se nových povinností, velkokníže, jednak systematicky a promyšleně vypudil z Moskvy židovské obyvatelstvo, jednak podnikal tvrdé kroky proti nelegálním levicovým organizacím. V odpověď na to zorganizovali eseři řadu atentátů. Bombový atentát dne 4. února roku 1905 byl pro esery úspěšný: člen eserské organizace Ivan Kaljajev hodil bombu na projíždějící vůz velkoknížete a na místě ho zabil. Alžběta byla do několika minut na místě a podle svědků měla osobně hledat ostatky svého muže v troskách vozu. Několik dní po atentátu navštívila vraha svého muže ve vězení a odpustila mu a předala mu Evangelium; chtěla ho přesvědčit, aby se kál a ochránil tak svou duši, ale Kaljajev to odmítl (toto setkání zobrazil ve svém dramatu "Spravedliví" Albert Camus); kromě toho vznesla k carovi Mikuláši II. prosbu o milost, ten jí však nevyhověl. Kaljajev byl odsouzen k trestu smrti a 23. května 1905 oběšen. Před popravou údajně odmítl políbit kříž.  Přes naléhání její rodiny odjet z Ruska se Alžběta rozhodla zůstat v Moskvě. Záhy po smrti manžela prodala své šperky (vyjma těch, které náležely dynastii Romanovců) a za utržené peníze koupila v Moskvě usedlost se čtyřmi domy a velkou zahradou. Zde měl sídlo klášter, který založila v roce 1909. Jeho patronkami byly Marie a Marta a měl se všestrannou charitativní lékařskou činností zaměřit na pomoc nejubožejším. Ještě před složením řeholního slibu se velkokněžna stáhla ze společenského i veřejného života a začala pracovat jako milosrdná sestra.  V době první světové války se zapojila aktivně do pomoci ruské armádě, konkrétně raněným vojákům. Protože pomáhala i válečným zajatcům, kterými byly přeplněny špitály, byla obviněna z napomáhání Němcům.  Měla jednoznačně negativní vztah ke Grigoriji Rasputinovi, oblíbenci své sestry, carevny Alexandry Fjodorovny, třebaže se s ním nikdy nesetkala. Krátce před abdikací Mikuláše II. se Jelizaveta Fjodorovna pokoušela (neúspěšně) přesvědčit Alexandru Fjodorovnu, aby Rasputina vykázala od dvora; byl to poslední rozhovor v životě, který spolu sestry měly. Vraždu Rasputina ocenila Jelizaveta jako „vlastenecký čin“.

Smrt.

Když se bolševici zmocnili vlády, odmítla opustit Rusko. Na jaře roku 1918 byla uvězněna a posléze odvezena z Moskvy do Permu. V květnu téhož roku ji spolu s dalšími členy rodiny Romanovových převezli do Jekatěrinburgu, kde je internovali v hostinci "Атамановские номера" (v současnosti v budově na křižovatce Leninovy a Vajnerovy ulice sídlí vedení "Federální bezpečnostní služby" a "Hlavní správa vnitra" Sverdlovské oblasti). Za dva měsíce nato byla skupina převezena do města Alapajevsk. Jelizaveta Fjodorovna neztrácela duchapřítomnost, v dopisech nabádala zbylé sestry zachovávat lásku k Bohu a bližním.  V Apalajevsku byli vězňové zavřeni v budově základní školy. Dodnes vedle její budovy roste jabloň, kterou měla podle ústního lidového podání zasadit velkokněžna.  V noci na 18. července roku 1918, den poté, co komunisté zavraždili bývalého cara Mikuláše II. a jeho rodinu, byla Jelizaveta Fjodorovna i její společníci (tři synové velkoknížete Konstantina Konstantinoviče Jan, Konstantin a Igor, velkokníže Sergej Michajlovič, jeho tajemník Fjodor Semjonovič Remez, kníže Vladimír Pavlovič Palei a jeptiška Varvara Jakovlevová, deportovaná společně s velkokněžnou) bolševiky zavražděni. Podle Vasilije Rjabova, očitého svědka události, vrahové vtrhli v noci do školy, kde věznění spali, a řekli jim, že budou převezeni na bezpečnější místo; zavázali jim oči a spoutali ruce. Všichni poslechli, pouze velkokníže Sergej Michajlovič odmítl s tím, že ví, že je povezou na popravu, nato byl střelen do paže a podvolil se. Vězňové dostali příkaz jít – se zavázanýma očima a spoutanýma rukama – po deskách až k ústí šachty dolu, Sergej opět jako jediný neuposlechl, vrhl se na ozbrojence a byl zastřelen. Všechny ostatní ozbrojenci uhodili do hlavy, živé svrhli do šachty a hodili za nimi dva granáty, aby destruovali šachtu a živé i mrtvé zasypali (zraněná Alžběta zemřela poměrně rychle, na rozdíl od těch, kteří granátům unikli). Když byla těla vytažena z šachty, bylo zjištěno, že některé oběti pád přežily a umíraly dlouze v důsledku zranění a hladu. Zranění knížete Ivana bylo ovázáno kusem Jelizavetina roucha. Rolníci z okolí vyprávěli, že několik dní se z šachty ozýval zpěv modliteb.  Čtyři měsíce nato, 31. října 1918, obsadila Alapajevsk Bílá armáda. Ostatky zavražděných byly vyzvednuty z šachty a uloženy do hrobů, s příchodem Rudé armády byla těla převezena dále na východ, a to opakovaně, několikrát po sobě. V dubnu roku 1920 je v Pekingu našel arcibiskup Ruské duchovní misie Innokentij (Fugurovskij). Odtud byly dva hroby – velkokněžny Jelizavety Fjodorovny a sestry Varvary – převezeny do Šanghaje a dále parníkem do Port Saidu. V lednu roku 1921 byly pohřbeny v chrámu sv. Marie Magdaleny v Getsemanské zahradě na úpatí Olivetské hory v Jeruzalémě. Tak bylo naplněno přání velkokněžny být pohřbena ve Svaté zemi, které vyjádřila při pouti v roce 1888.  V roce 1992 byly velkokněžna Jelizaveta Fjodorovna a sestra Varvara Ruskou pravoslavnou církví zařazeny mezi svaté novomučedníky (strastotěrpěc) (dříve, v roce 1981, byly kanonizovány "Ruskou pravoslavnou církví za hranicemi"). V letech 2004–2005 byly jejich ostatky převezeny postupně do Ruska, SNS a Baltských republik, kde se jim poklonilo více než sedm milionů lidí; poté byly navráceny do Jeruzaléma.  Velkokněžně je zasvěceno několik pravoslavných klášterů v Bělorusku, v Rusku a na Ukrajině.  Dne 8. června roku 2009 ruská Generální prokuratura Jelizavetu Fjodorovnu posmrtně rehabilitovala.  Jako svatou a mučednici ji uznávají pravoslavní i někteří protestanti.

Svatá Alžběta Ruská (původně "Alžběta Hesensko-Darmstadtská", 1. listopadu 1864 – 18. července 1918, v lomu nedaleko Alapajevska) byla původem hesenská princezna, sňatkem ruská velkokněžna a posléze řeholnice, jež byla pro svůj život a mučednickou smrt od roku 1992 kanonizována ruskou pravoslavnou církví.

伊丽莎白·费奥多罗芙娜·罗曼诺娃(),原名伊丽莎白·亚历山德拉·路易丝·爱丽丝(,1864年-11月1日-1918年-7月18日)是黑森和莱茵大公路德维希四世及其夫人爱丽丝公主的次女,维多利亚女王的外孙女。俄国亚历山大二世皇帝和玛丽亚·亚历山德罗芙娜皇后的第五个儿子谢尔盖·亚历山德罗维奇大公之妻,俄国末代皇后亚历山德拉·费奥多罗芙娜的姐姐。


Úvod.

Po začátku druhé světové války 1. září 1939 zůstalo Středomoří dalších 9 měsíců relativně klidné. Hlavní silou zde byla Velká Británie která držela Gibraltar, Maltu a Egypt (s důležitým suezským průplavem) včetně základny v Alexandrii. Proti ní stál její bývalý spojenec Itálie, který se cítil poškozen ujednáními po první světové válce a který jen čekal na vhodnou příležitost ke vstupu do války. Výhodou Itálie byla její geografická poloha, díky které mohla v centrálním středomoří kontrolovat úžinu mezi Sicílií a Afrikou.  Podobně jako v Atlantiku i na středomořském válčišti probíhal intenzivní boj na námořních komunikacích. Britové přeložili svoje lodní trasy, které procházely Středozemním mořem na trasy jdoucí kolem Afriky a italské obchodní loďstvo bylo odříznuto od zbytku světových moří a oceánů. Proto všechny konvoje na obou stranách měly vojenský charakter. Převážná většina bitev a bojů byla svedena právě při útocích na konvoje nebo při jejich obraně, ať už to byla britská snaha zásobovat Maltu a nebo italská snaha zásobovat jednotky v severní Africe.

Začátek.

10. června 1940 vstoupila Itálie do války s Velkou Británií a Francií. Už druhý den provedly italské bombardéry první z mnoha náletů na Maltu. Francouzská flotila až do kapitulace 24. června podnikala výpady proti italským přístavům.

Francouzská flotila.

Po francouzské kapitulaci se britská admiralita rozhodla spustit operaci Catapult. Důvodem byly obavy, aby francouzské lodě nepadly do rukou Němcům nebo Italům. 3. července 1940 byly obsazeny všechny francouzské lodě v britských přístavech a v Alexandrii a jejich posádky byly internovány. K Mers-el-Kébiru, francouzské středomořské základně, kde bylo shromážděno největší množství válečných lodí, připlul britský „svaz H“ a zahájil palbu na zde kotvící francouzskou flotilu. Francouzská flotila byla vážně poškozena a zahynulo 1297 Francouzů.  Po německé okupaci Vichistické Francie byla v roce 1942 potopena shromážděná flotila v Toulonu vlastními posádkami.

Útok na Tarent.

Protože italská válečná flotila v Tarentu ohrožovala konvoje plující na Maltu, rozhodl se admirál Cunningham proti ní zorganizovat útok zvaný operace Judgement. Šlo o útok torpédových bombardérů Fairey Swordfish z letadlové lodi Illustrious na italské lodě zakotvené v přístavu. Šlo o první útok svého druhu. Operace proběhla 11. listopadu 1940 a skončila velkým úspěchem. Podařilo se potopit, nebo těžce poškodit 3 italské bitevní lodě. Navíc se italská flotila z obav před dalšími útoky stáhla do severoitalských přístavů. Odtud však bylo nesnadnější její nasazení proti britským konvojům.

Bitva u Matapanu.

V bitvě u Matapanu Spojenci získali drtivé vítězství. Bitva se odehrála v blízkosti peloponéského pobřeží v jižním Řecku od 27. března do 29. března 1941 mezi britským a australským námořnictvem, kterému velel admirál Andrew Cunningham na jedné straně, a italským námořnictvem, kterému velel admirál Angelo Iachino na druhé straně.  Spojenci potopili těžké křižníky Pola, Fiume a Zara a torpédoborce Vittorio Alfieri a Giosue Carducci a poškodili bitevní loď Vittorio Veneto. Sami ztratili jedno torpédové letadlo a utrpěli lehká poškození několika lodí. Mezi rozhodující faktory patřilo využití informací získaných z Ultra (viz Enigma) a nedostatek radarů na italských lodích.

Kréta.

Evakuace spojeneckých pozemních vojsk po jejich porážce německými parašutisty během května 1941 stálo britské námořnictvo velký počet lodí. Když byl admirál Cunningham na tuto možnost ztrát dopředu upozorňován prohlásil: "„Vybudovat loď trvá tři roky, ale vybudovat tradici námořnictva to trvalo tři staletí.“" Němci zase ztratili velké množství dopravních letadel a parašutistů. Generál Student (velitel invaze) později prohlásil: "„Kréta byla hrobem německých parašutistů.“"

Malta.

Předváleční plánovači nevěřili, že by v případě konfliktu Malta vydržela italské útoky. Proto místo ní byla rozšiřována základna v Alexandrii. Význam Malty však prudce stoupl po pádu Francie. Zůstala tak jediným spojeneckým místem v centrálním Středomoří odkud bylo možné operovat. Byla využívána především jako letecká a ponorková základna.  Vojska Osy se snažila činnost Malty co nejvíce omezit. Existovalo několik plánů na invazi na Maltu (operace Herkules), avšak poté, co němečtí parašutisté vykrváceli na Krétě, z těchto plánů sešlo. A tak zůstalo u téměř každodenního bombardování jak Malty tak maltských konvojů, které v některých chvílích Maltu jako základnu vyřadilo z činnosti. K obratu došlo až po připlutí konvoje v rámci operace Pedestal, kdy byl na Maltu doručen větší počet stíhaček Spitfire.  Nejvýznamnější maltské konvoje byly v rámci operací Excess, Harpoon, Substance a Pedestal.  Za svoji činnost během druhé světové války dostali 15. dubna 1943 Malťané kříž krále Jiřího.

Další akce.

Další významné bitvy byly Bitva u Punta Stilo, Bitva u mysu Spatha, Bitva u mysu Spartivento, Bitva u Kerkenny, První bitva u Syrty, Druhá bitva u Syrty a Bitva u mysu Bon.  Nejúspěšnější akcí italského námořnictva byl nájezd žabích mužů na Alexandrii, kde byly 19. prosince 1941 těžce poškozeny a na dlouho vyřazeny bitevní lodě HMS Queen Elizabeth a HMS Valiant.

Bitva ve Středozemním moři probíhala během druhé světové války především na zásobovacích cestách ve Středozemním moři. Zde se s výjimkou pacifických bitev odehrály největší námořní bitvy druhé světové války.

地中海因其重要的地理位置,历来就是兵家必争之地。在第二次世界大战中,无论是轴心国还是同盟国,都深刻地认识控制地中海的重要性。


Život.

V roce 1891 byl jako lektor zodpovědný za fyzickou přípravu na mezinárodní tréninkové škole pořádané organizací YMCA ve Springfieldu v Massachusetts požádán o pravidla tréninkové míčové hry, která by se dala provozovat na nepříliš velkých prostorách (tj. především v tělocvičně v zimním období).  Naismith vyšel z kanadské dětské hry Duck-on-a-Rock a hned v témže roce publikoval 13 pravidel basketbalu (z nichž 12 je dodnes ještě stále v platnosti).  Později působil Naismith jako basketbalový trenér na univerzitách v USA. Je členem prestižní basketbalové Síně slávy (Basketball Hall of Fame).  V roce 1891 pracoval Dr. James Naismith jako učitel tělesné výchovy na Springfieldské YMCA International Training School. Byl požádán, zdali by se nepokusil vymyslet kolektivní sport, který by mohl být v čase nepříznivého počasí provozován v tělocvičně. V prosinci Naismith představil svým studentům novou hru, jejíž pravidla shrnul do 13 bodů. Na protilehlé strany tělocvičny přibil ve výšce 10 stop koše na sběr broskví, k nim přistavil žebříky a dva žáky pověřil vyndaváním míče z košů. Naismith vysvětlil pravidla osmnácti žákům své třídy a vyzval Franka Mahana a Duncana Pattona, aby si vybrali osm spoluhráčů a stranu, kdo kam bude hrát. R. Chase proměnil střelecký pokus ze střední části hřiště a historicky první zápas skončil výsledkem 1:0.  U studentů si nový sport okamžitě získal oblibu a i z dalších škol brzy začaly chodit dotazy na pravidla. To vedlo k jejich vydání ve školním časopisu „Triangle“ 15. ledna 1892.  Záhy se sport rozšířil i mimo území USA. V roce 1893 se hrál ve Francii, 1896 v Brazílii, 1897 v Čechách, 1900 v Austrálii, Číně, Japonsku, 1901 v Íránu.

James Naismith (6. listopadu 1861, Almonte - 28. listopadu 1939, Lavrance) byl vysokoškolský pedagog kanadského původu, který proslul především jako zakladatel sportovní disciplíny basketbalu.

詹姆斯·奈史密斯(英语:James Naismith,1861年-11月6日-1939年-11月28日)是篮球运动的发明者和第一位倡导在美式足球运动中使用头盔的人,同时也是召集了五位球员组成一支球队的首位篮球教练。奈史密斯出生在加拿大安大略省的阿尔蒙特,是一个1851年到加拿大从事采矿业的苏格兰移民家庭之长子。


Historie.

"Julské Alpy" jsou jedním z mála pohoří, které dostalo své jméno již v dávné minulosti. Jsou pojmenovány podle římské osady Forum Iulii, kde vládl rod Juliovců (tato osada se rozkládala v místě dnešního města Cividale). Novodobá historie je spojena s těžkými boji v období 1. světové války a s obdobím národně osvobozeneckého boje během 2. světové války. "Julské Alpy" jsou nerozlučně spjaty se jménem pionýra horolezectví a nadšeného propagátora krásy těchto hor, Dr. Julia Kugyho. Jeho osobnost připomíná socha v dolině Trenta pod sedlem Vršič.

Ochrana přírody.

Národní park.

Na území "Julských Alp" se nachází Triglavský národní park. Svou plochou patří mezi největší chráněné území v Alpách. Rozloha parku je 84 805 ha, což jsou 4 % území celého Slovinska.  Fauna Julských je bohatá na druhy. Kromě obvyklých volně žijících alpských živočichů jako je kozorožec, kamzík, jelen či tetřev se občas oblastí potuluje Medvěd hnědý; rys tu dokonce i žije. Ve vzduchu je viditelný orel skalní. Z hadů stojí za zmínku zmije růžkatá a zmije obecná. Z četných endemických druhů je to např. lososovitá ryba "Salmo marmoratus", která se vyskytuje v řece Soča a některých dalších řekách tekoucích do Jaderského moře.  Pohoří je neobyčejně bohaté na rostlinstvo. Ve vysokých polohách roste mnoho velmi odolných rostlin – lomikámen, netřesk, několik druhů hořců, julský mák a plesnivec alpský. Některé druhy rostlin nenajdeme nikde jinde, než na území "Julských Alp", např. zvonek Zoissův.

Biosférická rezervace.

Oblast Julských Alp na slovinském území je od roku 2003 zapsána na seznamu biosférických rezervací UNESCO.

Turistika.

Turistika v "Julských Alpách" je velmi rozvinutá a má bohatou historii. Ve všech horských skupinách je dostatek horských chat a bivaků. Značené cesty vedou na všechny významnější vrcholy včetně té nejvyšší – Triglavu. Mnohé vrcholy jsou zpřístupněny zajištěnými cestami – tzv. via ferratami. "Julské Alpy" jsou mezi turisty z České republiky oblíbenou a také nejvíce navštěvovanou skupinou celých Alp. Přispívá k tomu dobrá dostupnost a blízkost obou jazyků.

Julské Alpy (, ) je pohoří patřící geologicky k soustavě Jižních vápencových Alp. Z větší části leží na území Slovinska, do Itálie zasahují pouze svou menší západní částí. "Julské Alpy" jsou zároveň nejvyšším pohořím Slovinska. Základním stavebním kamenem je triasový vápenec s výraznou vertikální modelací. Dělí se na dvě skupiny:

朱利安阿尔卑斯山(英语:Julian Alps)是东阿尔卑斯山的一座山脉,从意大利的东北部一直蜿蜒到斯洛文尼亚。其最高峰为海拔2,864米的特里格拉夫峰(Triglav),位于斯洛文尼亚。朱利安阿尔卑斯山的很大一部分属于特里格拉夫国家公园。次高峰为海拔2,755米的蒙塔西奥山(Jôf di Montasio),位于意大利。


圣尼各老堂 (布拉格小城)

Historie.

Na místě stál původně gotický farní kostel ze 13. století zasvěcený taktéž Mikuláši z Myry. V roce 1625 získali kostel a sousední domy jezuité, kteří farnost přenesli k sousední románské rotundě sv. Václava. Výstavbu nového chrámu umožnil především velký dar, který 1654 poskytl Václav Libštejnský z Kolovrat (1634–1659), který se zřekl svého majetku, aby mohl vstoupit do Tovaryšstva Ježíšova. Veškeré své finance čítající 178 500 zlatých určil na stavbu chrámu sv. Mikuláše a profesního domu v Praze na Malé Straně.  Ve druhé polovině 17. století začali jezuité uprostřed náměstí dle projektu Giovanniho Domenica Orsiho budovat nový komplex budov, kterému ustoupila i rotunda sv. Václava. Samotný kostel byl postaven ve dvou etapách v průběhu 18. století.  Z let 1703–1711 pochází západní průčelí, prostor předsíně s kruchtou, kaple sv. Barbory, kaple sv. Anny a dvě pole lodi s bočními kaplemi, provizorně uzavřené zdí. První fáze byla zbudována dle nových, již vrcholně barokně plánů tradičně (od Pelcla) připisované Kryštofu Dientzenhoferovi. Jeho autorství však není doloženo a je nejisté. Kamenické práce prováděl František Santini-Aichel, po jeho smrti v roce 1709 pokračoval Pietro della Torre. V dalších letech pokračovaly práce uvnitř hotové části kostela.  Od roku 1737 byly zahájeny práce na dostavbě kostela pod vedením Kiliána Ignáce Dientzenhofera, který předložil plány již roku 1728. Bylo vybudováno třetí pole lodi kostela, která byla upravena i v původní části a její strop scelen do složitě tvarovaného podkladu pro fresku. Nový byl také trojlistý závěr kostela s odvážně řešenou kupolí a štíhlá přilehlá věž. V roce 1752, po úmrtí Dientzenhofera na konci roku 1751, již na stavbě kostela i věže probíhaly dokončovací práce. Tvůrčí přínos jeho žáka a zetě, nového vedoucího stavby Anselma Luraga, proto není významný. V následných letech probíhalo dokončení chrámové výzdoby.  V minulosti na věži kostela drželi službu hlásní, kteří měli za úkol hlásit případné požáry či blížícího se nepřítele.  Za socialismu byla ve věži vybudována pozorovatelna Státní bezpečnosti, ze které bylo možné sledovat americké a jugoslávské velvyslanectví a přístupovou cestu k západoněmeckému velvyslanectví. Poslední zprávy o pozorování z tohoto místa pocházejí z roku 1990. Dne 15. dubna 2010 byla pozorovatelna s krycím názvem „Kajka“ zpřístupněna veřejnosti, nacházela se v ní expozice, která dokumentovala činnost správy sledování StB.

Popis.

Chrám tvoří jižní část komplexu bývalého jezuitské profesního domu. Výchozí předloha kostela je hlavní jezuitský vzorový kostel Il Gesù v Římě, jehož konečným architektem byl Giacomo della Porta.

Exteriér.

Hlavní průčelí chrámu je konvexně-konkávně zvlněné a při pohybu diváka vytváří iluzi pohybující se hmoty. Součástí složitě utvářené fasády jsou dvě dvojice sloupů, balustrády, sochy svatých z dílny Jana Bedřicha Kohla-Severy. Ve výklenku ve štítě je to sv. Mikuláš, na atice sv. Petr a Pavel a jezuitští Ignác a František Xaverský, na balustrádě nad hlavním vchodem církevní otcové ve volných kopiích z konce 19. století. Na štítu nalezneme znak Františka Karla Liebsteinského hraběte z Kolowrat, strýce hlavního mecenáše stavby hraběte Václava, který ze skromnosti nechtěl být se stavbou spojován.  Jižní průčelí je tvořeno vysokým soklem, dvěma patry s pravidelně uspořádanými okny a atikou s neobvyklými trojlistými otvory. Osa křížení kostela je na fasádě jen málo výrazně vyznačena a sochařsky doplněna, v dolním patře sochou Víry a putti s tiárou a mitrou ve výklenku z dílny Ignáce Platzera. Tato dílna osadila i roku 1879 odstraněné sochy na atice, kde jen v ose křížení Salvátor od Roberta Platzera z poloviny 19. století.  Východní průčelí z větší části zakrývají přilehlé domy, na nimi na balustrádě Immaculata, sv. Filip a Juda Tadeáš, kopie Platzerových soch od A. Procházky. Severní fasáda s portálem do krypty je skryta ve dvoře profesního domu.  Kupole nad křížením chrámu je posazena na vysoký tambur členěný okny a pilastry s vázami. Plastické členění probíhá i přes dvojplášťovou kupoli, kde zdůrazněno klempířsky a volskými oky, až na lucernu s dekorativně řešeným ochozem. Ozdobně klempířsky zpracovaná střecha lucerny vrcholí zlaceným motivem plamene a Trojice s božím okem. Kopule je stejně vysoká jako sousední věž kostela.  Věž je složitě utvářena, jednotlivá patra jsou na principu superpozice řádů a měnících se a zmenšujících půdorysů s konkávním prohnutím a složitě řešenými nárožími. Celek vrcholí hodinami a náročně klempířsky zpracovanou střechou s trojlaločnými okny a vázami. Věž již v době její výstavby ve sporu získala obec a má proto vchod zvenčí se znakem Prahy a také vlastní číslo popisné 556.

Interiér.

Vnitřek chrámu sv. Mikuláše představuje nejhonosnější pražský vrcholně barokní interiér. Stěny jsou pokryty umělým mramorem od Jana Hennevogela a stropy nástropními freskami od významných barokních malířů. V lodi se nachází monumentální freska "Zázraky a Apoteóza sv. Mikuláše" z roku 1760 od Jana Lukáše Krackera. Malbu "Oslava sv. Mikuláše za přítomnosti Nejsvětější Trojice a světců" na 70 m vysoké kupoli zhotovil František Xaver Palko, který též autorem "Svaté Cecílie" nad kruchtou. Fresky na klenbách jednotlivých kaplí provedl Josef Kramolín.  Interiér je zdoben dřevěnými sochami pokrytými bílým štukem se zlacenými detaily od Ignáce Františka Platzera. Hlavní oltář s pozlacenou měděnou sochou sv. Mikuláš podle Platzerova návrhu doprovází sochy sv. Františka Xaverského a sv. Ignáce z Loyoly. K dalšímu vybavení patří i monumentální sochy čtyř církevních učitelů v křížení pod kupolí a sochy světců a vázy na konzolách v lodi. Z Platzerovy dílny také pochází většina soch na bočních oltářích a alegorické sochy nad pedantivy a v tamburu kopule. Rokoková kazatelna je dílem Richarda a Petra Prachnerů.  Obrazy na oltářích v transeptu: Obrazy na bočních oltářích v kaplích na evangelijní straně chrámu:  Obrazy na bočních oltářích v kaplích na epištolní straně chrámu: Na jižním ochozu je vystavený rozměrný desetidílný pašijový cyklus závěsných obrazů, důležité pozdní dílo Karla Škréty, pocházející z vedlejšího profesního domu.  Barokní varhany mají více než 4 000 píšťal až šest metrů vysokých; hrál na ně Mozart v roce 1787.  Na bočním oltáři vlevo od hlavního oltáře se nachází ve skleněné skřínce kopie sošky Panny Marie Foyenské, zvané Belgická Foy. Originální sošku z pálené hlíny našel v roce 1609 dřevorubec uvnitř dubu, když kácel stromy poblíž vsi Foy-Notre-Dame v Belgii. Této sošce Madony byla zasvěcena 31. kaple Svaté cesty z Prahy do Staré Boleslavi, založené jezuity v letech 1674–1690.

Kostel svatého Mikuláše, nazývaný též chrám svatého Mikuláše, je barokní kostel nacházející se v Praze na Malostranském náměstí. Chrám je někdy díky své monumentalitě a náročnému architektonickému i uměleckému zpracováním považován za umělecky nejvýznamnější barokní stavbu Prahy.

圣尼各老堂(布拉格小城)是捷克首都布拉格的布拉格小城区中心的一座教堂,易与布拉格老城的圣尼古拉教堂相混淆。这座教堂是仅次于圣维特主教座堂之后的第二大宗教场所。


争取安哥拉彻底独立全国联盟

Vznik hnutí UNITA.

UNITA vznikla 13. března 1966 v městě Muangai, kdy ji založili Jonas Savimbi, pozdější vůdce strany, a Antonio da Costa Fernandes. Jonas Savimbi před založením strany UNITA, působil v UPA (Svaz národů Angoly) a díky svým řečnickým schopnostem se stal ministrem zahraničí FNLA (Národní fronta pro osvobození Angoly, bývalá UPA). Později údajně, jak on sám uváděl, získal ve Švýcarsku doktorát, nejspíš to však nebyla pravda. V roce 1964 však s několika dalšími členy FNLA opustil a o dva roky později založil UNITA. UNITA byla povstaleckým hnutím v Angole, jejichž politika byla ze začátku silně ovlivněna maoismem, především proto, že Savimbi byl v 60. letech na stáži v Číně, kde byl ohromen socialismem a chtěl jej realizovat i v Angole.  Poté co z Angoly odešli Portugalci (1974-1975), existovala v Angole tři osvobozenecká hnutí, která si činila nároky na politickou moc. Prvním hnutím bylo hnutí MPLA jejichž členové pocházeli z kmene Mbundu, druhou organizací byla FNLA pocházeli z kmene Bakongo a třetím hutím byla UNITA, jejichž přívrženci pocházeli z kmene Ovimbundo. 5. ledna 1975 se sešli v keňské Mombase zástupci těchto tří hnutí a dohodli se na rovnosti FNLA, UNITA a MPLA (uznali pouze tato tři hnutí a vyřadili z bojů hnutí FLEC-hnutí za osvobození Cabindy) a na zachování územní integrity Angoly. 15. ledna 1975 se sešli zástupci hnutí se zástupci Portugalska ve městě Alvar a došlo k složení přechodné vlády s tím, že každé hnutí a i portugalští usedlíci získali tři křesla.  Avšak každá strana měla jinou představu o vývoji země a rozhodujícím faktem bylo, že MPLA v době vyhlášení nezávislosti Angoly, kontrolovala hlavní město Luandu, využila svého výhodného postavení a prohlásila stranu MPLA za jedinou legitimní stranu Angoly a ostatní hnutí prohlásila za povstalecká. To silně pobouřilo ostatní hnutí a taktéž dění v Angole vzbudilo pozornost ve světě. Socialistické země začaly podporovat hnutí MPLA, nejenže socialistické země uznaly MPLA jako stranu, ale začaly jej vojensky podporovat (Kuba zde vyslala do konce roku 1975 přes 11 000 vojáků, SSSR stranu podpořil finančním obnosem ve výši 150 milionů dolarů a to jen v roce 1975). Vojenská intervence Kuby, jak vyšlo po letech najevo, byla připravována již na jaře roku 1975. Kubánci k tomuto účelu školili angolské příslušníky MPLA. Právě podpora MPLA z řad socialistů zapříčinila, obrat v ideologie Savimbiho, který následně upustil od levicové ideologie. UNITA byla kubánskou ofenzivou téměř zničena v roce 1976 (27. března 1976 prohlásila MPLA výsledek bojů proti UNITA a vojákům z JAR, respektive příslušníků 32. batalionu za vítězství), ale podařilo se ji přežít a vytvořili si druhou vládu v provinčním městě Huambo.  Následně se pomalu reorganizovala a vytvořila síť partyzánských základen rozesetých po celé zemi. Hlavní základny měla v odlehlé provincii Cuando-Cubango. Tam pochopitelně měla nablízku i případnou pomoc od Jihoafričanů bez které by jen těžko mohla přežít.

Unita zasahuje do občanské války.

Následně začala být UNITA podporována USA (dříve podporovala FNLA, jenže ta přestala existovat v roce 1976, poté ji porazila MPLA spolu s kubánskými vojáky) jen z principu založeném na nepřítel mého nepřítele je můj přítel, v podstatě jiný důvod USA podporovat Angolu neměla. V roce 1986 byl dokonce Savimbi přijat v Bílém domě jako představitel demokratických sil v Angole.  Stále rostl silný vliv komunistických zemí v řadách MPLA a ta se stala klasickou komunistickou stranou řízenou z Moskvy, která prováděla rozsáhlé čistky uvnitř MPLA i mimo ni, zestátňovala vše, co jí přišlo pod ruku, a ruinovala už tak špatnou ekonomiku Angoly. Do sporu se vložila i Jihoafrická republika (až do konce 80. let byla součástí JAR i Namibie jako Jihozápadní Afrika), která cítila nebezpečí plynoucí z případného spojení SWAPO (partyzánská organizace bojující za osamostatnění Namibie) a komunistické MPLA. Na základě toho začala být UNITA podporována i ze strany JAR (s tím značně posílila i podpora USA), což byla neobvyklá událost, protože země silně odmítající zrušení zákonů apartheidu, začala podporovat černošské hnutí. V průběhu let 1978-1981 podnikaly jihoafrické jednotky spolu s UNITA útoky na velitelství a na výcvikové tábory SWAPO. Po několika úspěšných útocích na základny SWAPO, byly v blízkosti jejich budov rozmístěny jednotky MPLA, které jim měly vypomáhat proti útokům UNITA.

Únos 66 československých občanů.

Již v roce 1977 československá vláda rozhodla o vyslání odborníků na pomoc Angole. Jednalo se mnoho odborností od techniků v průmyslových odvětvích a potravinářství přes lesnické inženýry a zdravotníky.  Největší komunita žila a pracovala v provincii Benguela, ve střední Angole. Šlo o průměrně o 65-85 československých občanů a jejich rodinných příslušníků, kteří se podíleli na obnově provozu závodu na výrobu papíru a celulózy, práci ve zdravotním středisku a práci v elektrorozvodně v obci Alto Catumbela.  Po páté ráno 12. března 1983 zaútočilo komando složené ze dvou špičkových jednotek UNITA na obec Alto Catumbela a zajalo všech 66 československých občanů (28 expertů, 1 lékařku, 2 zdravotní sestry, 14 manželek odborníků a 21 dětí). Po několika letech vyšlo najevo, že velitel zásahu neměl žádné informace o cizincích ve městě, podle předchozích zpráv se zde mělo nacházet pouze několik bělochů. UNITA se rozhodla přesunout zajaté Čechoslováky na jih země. MPLA spolu s angolskou a kubánskou armádou chtěli na konvoj převážející československé občany zaútočit bez ohledu na fakt, že jsou převáženi neutrální civilisté. Útoku zabránil po konzultacích s Moskvou a Prahou Raul Castro, který dal příkaz se stáhnout a sledovat kolonu. Jonas Savimbi prohlásil, že dá zajatce zabít, pokud nepřátelské jednotky nepřestanou na konvoj UNITA dotírat. Následně zajatci vyrazili na tříměsíční cestu severovýchodním směrem, při které ušli pěšky 1 320 km a dalších cca 1 500 km strávili na korbách dvou nákladních aut. Po 111 dnech únosci propustili ženy, děti a 7 nemocných mužů. Zbytek 20 zajatců dorazil do ČSSR 23. června 1984.  Vyjednávání o propuštění zajatých Čechoslováků vedl náměstek ministra zahraničních věcí Stanislav Svoboda. Byla to nesmírně těžká práce, která byla ztěžována neochotou angolské strany k jakémukoliv kompromisu. Pan Svoboda byl obelháván stejně tak jako již měsíc před zajetím českoslovenští pracovníci diplomatické služby, kteří se snažili této události předejít. Angolská strana nechtěla za žádnou cenu československé občany z ohrožené oblasti stáhnout. Za tehdejšího systému to bez jejího souhlasu ale nebylo možné provést.  Aktivity našich pracovníků a následné události popsal ve svých knihách "Zajati v Angole" od "Než přišla UNITA" až po "Po 25 letech" jeden z přímých účastníků Lubomír Sazeček. Jsou tam popsány nejen události před zajetím ale i pohled do archivu kde jsou popsány a okomentovány i zmíněné diplomatické aktivity.

Konec podpory MPLA a UNITA.

Počátkem 90. let skončila studená válka a MPLA s UNITou tak ztratili své sponzory. To donutilo znepřátelené strany k jednání, která probíhala v letech 1990-1991 a vyústila v podpis smlouvy z Bicesse, podle ní mělo dojít k integraci UNITA do angolské armády, MPLA slíbila zavedení tržní ekonomiky a přechod z marxisticko-leninovské ideologie na sociálnědemokratickou a v zemi měly být následně vyhlášeny volby. Volby skutečně proběhly v roce 1992, jenže vyhrála strana MPLA, a to se samozřejmě nelíbilo Savimbimu, který volby prohlásil za zmanipulované, a v zemi znovu vypukla občanská válka.  UNITA během občanské války ovládla 70 % území, ale stále nedokázala ovládnout dvě nejdůležitější oblasti a těmi byly enkláva Cabinda bohatá na ropu, a hlavní město Luanda. Enklávu Cabinda spravovala vláda, která z příjmu z ropy financovala boj proti UNITA, a té naopak finanční příjmy na boje proti vládě poskytoval obchod s diamanty. Postupem času začaly vládní jednotky vytlačovat jednotky UNITA z oblastí bohatých na diamanty, UNITA tak neměla dostatek peněz. V březnu 1996 se dos Santos a Savimbi sešli v gabonském Libreville, aby dojednali vytvoření „vlády národní jednoty a usmíření“. Po celý rok 1996 probíhalo dohadování o podrobnostech rozdělení postů v nové vládě. 11. dubna 1997 se vláda národní jednoty a usmíření ujala své funkce. Přesto boje v zemi zcela neustávaly. OSN uvalila na UNITA sankce. Boje stále pokračovaly, až na konci roku 1999 24. prosince, bylo dobyto historické centrum UNITA město Jamba.

Konec války v Angole.

UNITA se však nechtěla vzdát a stále pár let pokračovala v partyzánském boji, ale situace pro ni byla stále horší a horší, což vyvrcholilo zavražděním Savimbiho 22. února 2002. Po smrti Jonase Savimbiho UNITA přestala s útoky proti vládním jednotkám, vojáci UNITA a jejich rodiny (dohromady okolo 350 000) se shromáždili v 33 demobilizačních táborech. Definitivní mírová dohoda byla podepsána 4. dubna 2002. K jednání nebyli pozváni zahraniční představitelé, protože podle dos Santose právě OSN, a také USA, Rusko a Portugalsko svým postojem umožnily znovuvyzbrojení UNITA poté, co měla být podle Lusackých dohod v roce 1995 odzbrojena.  V červenci 2002 se UNITA opět sjednotila a proběhla její transformace do politické strany. Pouze 5000 mužů z UNITA bylo integrováno do angolské armády. V červnu 2003 se novým předsedou UNITA stal Isaias Samakuva, dlouholetý zástupce UNITA v Londýně. Strana v roce 2008 získala i několik křesel v parlamentních volbách. Po Savimbiho smrti se potvrdilo, že právě on byl překážkou k mírovým dohodám o ukončení občanské války v Angole. Stejně jako se v následých letech potvrdilo, že Savimbiho smrt byla jediným cílem dos Santose, který se tak stal neomezeným pánem v Angole a směřuje k nejdéle vládnoucímu státníkovi v historii. Angolský lid ovšem v silně zkorumpovaném prostředí stále trpí hladem, negramotností a chorobami, zatímco zem plundrují dokonce i Číňané.

União Nacional para a Independência Total de Angola (UNITA) (: Národní svaz za úplnou nezávislost Angoly) je jedno z nejvýznamnějších osvobozeneckých hnutí v historii Angoly a současná politická strana v této jihoafrické zemi. Toto hnutí bylo dlouholetým protivníkem vládní MPLA v angolské občanské válce.

争取安哥拉彻底独立全国联盟(),简称安盟(UNITA),安哥拉主要政党之一。安盟成立于1966年3月,主要创始人为若纳斯·萨文比、安东尼奥·达·科斯塔·费尔南德斯等人。现任党主席伊萨伊亚斯·萨马库瓦。


Popis.

Fingolfin zdědil po svém otci tmavé vlasy. Byl velice hrdý a statečný. Je označován za jednoho z nejlepších bojovníků všech dob.

Život.

Původ a mládí.

Finwë po smrti své první ženy Míriel, se kterou měl syna Fëanora, posmutněl. Znovu ho udělala šťastnou až láska se sličnou Indis, která pocházela z Vanyar. S ní měl syny Fingolfina a Finarfina. Fëanor však příliš nemiloval Indis ani její syny, což později vedlo k roztržce mezi Noldor. Za manželku si Fingolfin vzal Anairë, s níž měl tři syny, Fingona, Turgona, Argona a dceru Aredhel.

Odchod do Středozemě.

Po propuštění Melkora zasel Temný pán mezi Noldorský lid neklid. Fingolfin byl svým nevlastním bratrem Fëanorem obviňován, že se jej snaží předběhnout u jejich otce. Poté, co se Melkor zmocnil Silmarilů, byl Fingolfin činy svého lidu také stržen do Sudby Noldor a ač nerad, musel opustit Aman. V pustině Araman byl Fingolfin zrazen Fëanorem, který se svým lidem odplul na ukradených lodích Teleri a nechal početnější Fingolfinův a Finarfinův lid bez pomoci. Fingolfin poté v čele svého lidu podniknul jedno z nejstatečnějších rozhodnutí a odvážil se přejít do Středozemě přes ledovou úžinu Helcaraxë. Na strastiplné cestě zemřelo mnoho elfů a ti, kteří přežili, poté příliš nemilovali Fëanora, ani jeho syny. Fingolfin dosáhl Středozemě krátce po konci Dagor-nuin-Giliath a se svým lidem se ihned zapojil do války s Morgothem.

Velekrálem Noldor.

Za velekrále Noldor, kteří uprchli z Valinoru, byl Fingolfin zvolen krátce po smrti svého nevlastního bratra Fëanora v roce 1497, když se práva na tento titul vzdal nejstarší z Fëanorových synů Maedhros. Fingolfin se se svým lidem usadil u severního konce jezera Mithrim v chladné zemi Hitlum, kterou bránil proti Morgothovým útokům. V roce 20 P. v. svolal k Ivrninským tůním hostinu Mereth Aderthad, které se zúčastnili mnozí nejpřednější elfové Beleriandu. Roku 60 velel Fingolfin v Dagor Aglareb, kde byl Temný pán na hlavu poražen. Noldor poté sevřeli Morgothovu pevnost Angband tak těsně, že následující období bylo známo jako Obležení Angbandu.

Souboj s Morgothem.

Když však v roce 455 Bitvou náhlého plamene Morgoth znovu udeřil, překvapil své nepřátele a Noldor byli krutě poraženi. Fingolfin, který se mylně domníval, že naděje je ztracena a že Temný pán nadobro zvítězil, vzal svůj meč Ringil, nasednul na svého koně Rochallora a sám se rozjel vstříc Thangorodrim. Žádný skřet se mu neodvážil postavit a tak Fingolfin zabušil na bránu Angbandu a vyzval samotného Temného pána Morgotha na souboj. Morgoth výzvu vyslyšel nerad. V souboji byl Temný pán sedmkrát raněn, nakonec však Fingolfina přemohl a zabil. Z posledních sil vrazil velekrál Noldor do Morgothovi nohy svůj meč a Temný pán od té doby kulhal. Fingolfinovo tělo zachránil před Morgothovým vztekem pán orlů Thorondor, který jej odnesl do Gondolinu, kde byl Fingolfin svým synem Turgonem pohřben.

Fingolfin (4690 Roku Stromů – 455 Prvního věku Slunce) je fiktivní postava ze světa J.R.R. Tolkiena. Je to elf vystupující v knize Silmarillion. Byl druhým synem Finwëho a starší ze dvou Fëanorových nevlastních bratrů. Po útěku Noldor zpět do Středozemě, se stal jejich velekrálem a vládl svému lidu v Hitlumu. Byl zabit Temným pánem Morgothem v boji muže proti muži. Je označován jako nejhrdější a nejstatečnější z elfů.

芬国<unk> "Fingolfin",是英国作家约翰·罗纳德·瑞尔·托尔金的史诗式奇幻小说《精灵宝钻》中的人物。诺多族第三任最高君王。


Historie.

Stanice byla otevřena pod názvem „Westminster Bridge“ 24. prosince 1868 jako součást Metropolitan District Railway (dnešní Circle a District Line). Svůj současný název, „Westminster“, získala v roce 1907.  22. prosince 1999 byla stanice otevřena po radikální přestavbě, jako součást prodloužení linky Jubilee Line ("Jubilee Line Extension"). Během přestavby byla pod původní stanicí vykopána jáma o hloubce 39 metrů, která pojala výtahy, eskalátory a schody vedoucí na nástupiště linky Jubilee Line. Nejzávažnějším problémem, se kterým se zde inženýři setkali bylo, jak postavit stanici okolo tunelů a nástupišť linek Circle a District Line, na kterých musel být zachován běžný provoz. Kolejnice linek Circle a District Line musely být sníženy o celých 30 centimetrů. To se realizovalo postupným snižováním vždy o několik milimetrů během noční provozní přestávky v dopravě. Konstrukčně je stanice jednou z nejkomplikovanějších na lince Jubilee Line a zároveň byla i poslední otevřenou stanicí na prodloužené trase.  Stanici navrhl ateliér architektů "Michael Hopkins & Partners". Jejich návrh dostal v roce 2001 cenu "Award for Architecture" udělovanou profesním sdružením Royal Institute of British Architects a také se dostal mezi finalisty prestižní Stirling Prize.  V interiéru stanice jsou obrovské betonové pilíře, mezi nimiž jsou „propleteny“ ocelové podpěry i eskalátory. Důvodem přítomnosti tolika podpůrných prvků je umístění stanice. Ta se nachází přímo pod Porticullis House, ve kterém se nacházejí kanceláře poslanců britského parlamentu.  Mimo jiné se ve stanici nacházejí skleněné zábrany mezi nástupištěm a kolejnicemi, ty byly instalovány v souladu se snahou kontrolovat cirkulaci vzduchu ve stanici a taktéž pro zvýšení bezpečnosti cestujících. Nástupiště se nacházejí v hloubce 32 metrů; jsou jedny z nejhlouběji položených v celé síti londýnského metra. Kvůli omezenému prostoru se i nástupiště linky Jubilee Line nacházejí nad sebou, a ne vedle sebe, jak je obvyklé.

Památky v okolí.

Protože se stanice nachází v samém centru Londýna, v její blízkosti se nachází velké množství kulturních památek i jiných turistických atrakcí, mezi jinými i:

Linky.

Stanicí v současnosti procházejí tři linky:

Westminster je jednou ze stanic londýnského metra nacházející se v londýnské městské části City of Westminster. Stanici obsluhují tři různé linky. Nachází se v tarifní zóně 1.

西敏站(英语:Westminster tube station)位于英国伦敦西敏市,是伦敦地铁环线、区域线及朱比利线交会的地铁站。本站设在桥街(英语:Bridge Street)及维多利亚堤道的路口、泰晤士河西岸,与英国国会附楼——保得利大厦共构,附近有西敏宫(国会厅舍)、西敏寺、国会广场、西敏桥、伦敦眼、白厅等景点,离唐宁街、财政部、外交部、、最高法院、战争纪念碑及朝鲜战争纪念碑亦不远。


Pohyb po šachovnici.

Věž se pohybuje po šachovnici o libovolné množství polí ve svislém nebo vodorovném směru, tj. po řadách a sloupcích; nemůže se pohybovat po šachovnici „šikmo“, tj. po diagonálách. Každý hráč má na začátku hry dvě věže, jež jsou umístěny v rozích šachovnice, které jsou hráči nejblíž. Rozlišuje se mezi věží na královském a dámském křídle šachovnice.

Hodnota a síla.

Věž na prázdné šachovnici ovládá 14 polí. Její hodnota se zpravidla udává jako ekvivalent 5 pěšců – je tedy silnější než lehké figury (střelec a jezdec) s hodnotou přibližně 3 pěšců. Rozdíl mezi hodnotou věže a koně nebo střelce se v šachové terminologii nazývá „kvalita“ (například výměnu jezdce za věž lze typicky zhodnotit tak, že jeden z hráčů „získal kvalitu“).  Dvě věže se součtem přibližně rovnají dámě, v kombinaci však mohou být i silnější. Věž je ve hře mimořádné silná a nebezpečná v kombinaci s druhou věží či dámou (stojí-li za sebou). Je nejsilnější v otevřených pozicích, v uzavřené pozici může být oslabena.  Věž je taky nejslabší figurou, která může (ve spolupráci s vlastním králem) dát mat soupeřovu králi.

Rošáda.

Věž se společně s králem účastní tzv. rošády – speciálního šachového tahu, kdy král postoupí o dvě pole směrem k jedné z věží a příslušná věž ho „přeskočí“ a postaví se vedle něj. Věž (na rozdíl od krále) přitom může přejít i přes protivníkem ovládané pole nebo účastnit se rošády, i když je sama napadena soupeřovým kamenem.  Při rošádě musí hráč jako prvního uchopit krále, jinak by se jednalo pouze o tah věží.

Reprezentace v počítači.

Ve znakové sadě Unicode je znak U+2656 pro bílou věž (♖) a znak U+265C pro černou věž (♜).

Věž je jeden ze šachových kamenů, a to druhý nejsilnější po dámě, společně s níž patří mezi tzv. těžké figury.

车(英文:Rook)是国际象棋的棋子之一。车的走法和中国象棋的车相同,故称为车;但棋子的形状和城堡一样,故也称为城堡。在棋谱上,「R」代表车。


Charakteristika.

Na počátku partie má každá strana dva střelce, umístěné na první řadě ve 3. a 6. sloupci (na polích c1 a f1 u hráče s bílými kameny a c8 f8 u hráče s černými kameny).  Střelec se do hry nejčastěji zapojuje jako druhá figura (po jezdci).  Tzv. nestejní střelci (situace, kdy jeden hráč má bělopolného střelce a druhý černopolného) zásadně zvyšují šanci na remízu, neboť v koncovce se pak za této konfigurace při absenci dalších figur jen těžko prosazuje postup pěšcových formací.

Hodnota a síla.

Střelec ovládá 7 (stojí-li v rohu) až 13 polí.  Má hodnotu přibližně 3 pěšců a je považován za přibližně stejně cennou figuru jako jezdec, o něco slabší než věž (tento rozdíl se nazývá kvalita) a asi 1/3 dámy.

Srovnání koně a střelce.

Důležité je především srovnání hodnoty jezdce a střelce: jednotlivý střelec je oproti jezdci znevýhodněn tím, že dokáže ovládat jen jednu barvu. Na druhé straně však ovládá víc polí, proto je dvojice střelců obvykle silnější než dvojice koní.  Oproti koni je střelec rovněž silnější v otevřených pozicích, zatímco v pozicích uzavřených je slabší.

Matování.

Matování dvěma střelci je relativně snadné i pro začátečníky, mat pouze jedním střelcem a králem bez podpory jiných kamenů není možný. Mat střelcem a jezdcem lze vynutit, je to však velmi obtížné. Je nutné s pomocí jezdce, střelce a krále zahnat krále do rohu barvy střelce, kde střelec matuje.

Reprezentace v počítači.

Ve znakové sadě Unicode je znak U+2657 pro bílého střelce (♗) a znak U+265D pro černého střelce (♝). Viz též článek Šachové symboly v Unicode.

Střelec je jeden ze šachových kamenů, společně s koněm patří mezi lehké figury. Střelec se smí po šachovnici pohybovat diagonálně o libovolné množství volných šachovnicových polí. Vzhledem k povaze svého pohybu se střelec může pohybovat pouze po polích jedné barvy. Každý hráč má 2 střelce.

象(英文:Bishop) 是国际象棋中的一种棋子。象的走法只可斜走,格数不限,但不可转向。白格的象只可以在白格出现,黑格的象只可以在黑格出现。吃子与走法相同。


Život.

Narodil se v německé židovské rodině ve slezské části Pruska. Jeho otec byl profesorem anatomie a embryologie na Vratislavské univerzitě. Matka zemřela, když byly Maxovi čtyři roky. Na gymnáziu Maxe zajímaly více humanitní obory, později ho zaujala astronomie. Vystudoval fyziku a matematiku na Vratislavské univerzitě, studoval také v Heidelbergu (1902) a Curychu (1903). Nejvíce ho ovlivnily přednášky Davida Hilberta, Hermanna Minkowského, Felixe Kleina a Karla Schwarzschilda. Doktorát získal roku 1907, jeho dizertaci na téma pružnosti vedl Felix Klein. Po službě v armádě a krátkém zastavení v Cambridge v laboratoři Josepha Johna Thomsona působil na univerzitě v Göttingenu jako asistent Hermanna Minkowského. Přednášel teoretickou fyziku a vědecky se zabýval problematikou vztahu struktury a vlastností krystalických látek. Ve spolupráci s Fritzem Haberem navrhl metodu pro zjišťování mřížkové energie iontových sloučenin známou jako Bornův-Haberův cyklus.  V r. 1913 se oženil, s manželkou Hedwigou měli dvě dcery a syna. V r. 1915 nastoupil na univerzitu v Berlíně jako asistent Maxe Plancka, ale brzy byl povolán do armády, kde se zabýval radiokomunikacemi a akustickým průzkumem pro detekci a zaměřování střelby.  Roku 1919 se stal profesorem na univerzitě ve Frankfurtu a v roce 1921 profesorem teoretické fyziky v Göttingenu, kde se právě tvořilo intelektuální epicentrum "kvantové revoluce" - Born zde potkal řadu dalších významných vědců, ať současných nebo budoucích (Enrico Fermi, Paul Dirac, Robert Oppenheimer, Edward Teller, Wolfgang Pauli, Werner Heisenberg, Georg Gamow aj.) S řadou z nich později spolupracoval a publikoval - nebyl samotářským typem vědce, rád tvořil v týmu, což tehdy ještě nebylo zcela samozřejmé. Zpočátku se Born zabýval zejména Einsteinovou teorií relativity, avšak kolem roku 1925 ho Heisenberg "přetáhl" na stranu kvantové teorie. Společně rozpracovali maticovou mechaniku, později s přispěním Nielse Bohra známou jako kodaňská interpretace.  V roce 1933, po uchopení moci nacisty, musel pro svůj židovský původ opustit Německo. Odešel nejprve do Itálie a posléze do Anglie, kde se stal vedoucím katedry teoretické fyziky na univerzitě v Cambridgi. Zabýval se zde otázkami Maxwellovy teorie elektromagnetického pole. Absolvoval půlroční pracovní cestu do Indie. Roku 1936 přijal místo profesora fyziky na univerzitě v Edinburghu. Během svého působení v Edinburghu se věnoval kromě kvantové mechaniky i dalším fyzikálním oborům, např. optice. Na známé učebnici "Základy optiky (Principles of Optics") s ním v letech 1951-54 spolupracoval český fyzik Emil Wolf.  Roku 1939 se stal členem Královské společnosti. Ve stejném roce získal britské občanství.  Za války se odmítl zapojit do vývoje atomové bomby, vždy kritizoval zneužívání vědy pro vojenské účely.  V roce 1950 získal Hughesovu medaili, roku 1954 Nobelovu cenu. Byl členem vědeckých akademií mnoha zemí (např. Německo, Anglie, SSSR, Indie, USA) a doktorem honoris causa devíti evropských univerzit.  Po odchodu do důchodu, v roce 1953, se vrátil do Německa. Žil v Bad Pyrmontu. V Německu i zemřel.Je pochován na hřbitově v Göttingenu.  Jeho vnučkou je britská herečka a zpěvačka Olivia Newton-John, známá hlavně z filmového muzikálu "Pomáda".

Dílo.

Položil základy kvantové mechaniky, přičemž zdůraznil její pravděpodobnostní charakter, tedy nutnost uchopit kvantové jevy statisticky. Roku 1926 objasnil rozptyl částic alfa. Spolu s Norbertem Wienerem zavedl do kvantové mechaniky operátory fyzikálních veličin. S Robertem Oppenheimerem formuloval teorii dvouatomových molekul. S Maxem von Lauem a Theodorem von Kármánem formuloval teorii vibrací a tepelných kmitů krystalové mřížky. Našel také způsob vyčíslení deformací elektronového obalu atomu.  Born napsal přes 300 původních článků a 20 knih. Kromě odborných publikací zaměřených na různé obory fyziky jsou mezi nimi také filozofické úvahy o společenské odpovědnosti vědců, vývoji fyziky ve 20. století a dopadu vědeckého bádání na sociální a politický život.

Max Born (11. prosince 1882, Vratislav – 5. ledna 1970, Göttingen) byl německo-britský matematik a fyzik židovského původu. Spolu s Waltherem Bothem získal v roce 1954 Nobelovu cenu za fyziku za zásadní výzkum v kvantové mechanice, zejména za statistickou interpretaci vlnové funkce.

马克斯·玻恩,FRS(,1882年-12月11日-1970年-1月5日),又译为马克斯·波恩、马科斯·波恩,是一名德国理论物理学家与数学家,对量子力学的发展做出了重要贡献,在固体物理学及光学方面也有所建树。此外,他在20世纪20年代至30年代间培养了大量知名物理学家。1954年,玻恩因「在量子力学领域的基础研究,特别是对波函数的统计诠释」而获得诺贝尔物理学奖。


Děj filmu.

Sedmnáctiletý Marty McFly (Michael J. Fox) se v roce 1985 přátelí s excentrickým vědcem dr. Emmettem Brownem (Christopher Lloyd). Doktor vynalezl stroj času, který zabudoval do auta značky DMC DeLorean. Když Martymu stroj předvádí v noci na parkovišti před supermarketem, přijedou na místo libyjští teroristé a doktor klesne k zemi pod jejich střelbou. Pomstili se mu za to, že jim ukradl plutonium, které potřeboval jako palivo pro stroj času. Martymu se podaří v DeLoreanu ujet, náhodou ale spustí stroj času a dostane se do minulosti, konkrétně do roku 1955. V minulosti se setká s doktorem, který se snaží vymyslet způsob, jak Martyho vrátit do jeho doby.  Marty se ale náhodou setká se svými rodiči Georgem a Lorraine a jeho matka se do něho zamiluje místo do otce. To Marty musí napravit, aby zachránil existenci vlastní rodiny i sebe samotného, musí dát své rodiče dohromady. Na společné rodinné fotce, kterou má s sebou, totiž pomalu začnou mizet postavy jeho starších sourozenců Davea a Lindy. Přes různé peripetie uspěje, jeho rodiče se poprvé políbí na školním večírku a zamilují se do sebe.  Potom Marty spěchá k radnici. Doktor totiž zjistil, že chybějící energii z plutonia, která je nutná pro pohon stroje času, nahradí výbojem blesku. Marty ze své současnosti ví, že právě v roce 1955 silný blesk udeřil do radnice a zničil její hodiny. Na poslední chvíli se jim plán podaří realizovat a Marty se vrátí do své původní doby. Na stroji času si nastaví dobu o 11 minut dříve, než rok 1985 opustil (1:35 AM -> 1:24 AM), aby tak zachránil doktora před Libyjci. Když se ale na místo dostane, jen vidí opakování scény, v níž doktor po střelbě klesne k zemi. Není však mrtev, protože na sobě měl neprůstřelnou vestu. Marty mu totiž v minulosti roku 1955 nechal varovný dopis, doktor ho sice původně před Martym roztrhal, protože svoji budoucnost nechtěl znát. Po Martyho odcestování však dopis slepil a zachránil si tak život.  Doktor Martyho zaveze domů a se svým strojem času vyráží vstříc budoucnosti roku 2015. Doma Marty zjistí, že jeho výlet do minulosti měl na jeho rodiče velký pozitivní dopad. Na rozdíl od stavu, z něhož časem odcestoval, je jeho otec úspěšným spisovatelem, rodina je bohatá a i Martyho starší sourozenci jsou šťastnější a v životě úspěšnější. Biff Tannen, který původně byl šéfem George McFlye, mu nyní leští před domem auto. Když se Marty chce se svojí dívkou Jeniffer vypravit k jezeru, objeví se Doktor s tím, že s ním oba musí do budoucnosti, protože se jedná o jejich děti. V doktorově vylepšeném stroji času odlétají (vstříc druhému dílu série).

Návrat do budoucnosti (v anglickém originále Back to the Future) je americká sci-fi komedie, kterou v roce 1985 natočil režisér Robert Zemeckis. Pojednává o mladíkovi jménem Marty McFly, který náhodou odcestuje do minulosti, v níž ohrozí vlastní existenci v době, odkud se na cestu časem vydal. Film se stal kasovním trhákem a v roce 1985 dokonce nejvýdělečnějším americkým filmem vůbec. Komerční úspěch umožnil vznik dalších dvou pokračování v roce 1989 a 1990.

《回到未来》(英语:Back to the Future)是经典美国科幻喜剧电影《回到未来系列》的第一集,于1985年上映。由罗拔·湛米基斯执导,罗拔·湛米基斯和鲍伯·盖尔编剧,史蒂芬·史匹伯监制,米高·J·福克斯、克里斯托弗·劳埃德、莉亚·汤普逊、克斯宾·葛洛佛与汤玛斯·F·威尔逊主演。电影描述身在1985年的主角马蒂麦佛莱被意外送回1955年,不但巧遇过去的父母,还让年轻的母亲对自己一见钟情;马蒂必须让自己的父母重新坠入爱河才能修正历史错误,并和布朗博士合作让自己重回1985年。


Životopis.

Mládí.

Byl nejmladším synem Augusta Schumanna, plodného spisovatele, překladatele romantické literatury a „ctihodného občana a knihkupce“ ze saského městečka Zwickau. Od dětství projevoval zájem o literaturu, četl díla klasiků a sám psal beletrii, ale i odborné texty, například příspěvek do sborníku, který vydal jeho otec. Kromě toho se od sedmi let učil hrát na klavír pod vedením Johanna Gottfrieda Kuntsche, středoškolského profesora a varhaníka. Již od počátku také skládal první hudební dílka. Otec podporoval jeho literární i hudební tvorbu, v roce 1826 chtěl domluvit, aby Roberta vyučoval hudbu Carl Maria von Weber, který působil v nedalekých Drážďanech. Na tyto plány však již nedošlo, protože ve stejném roce August Schumann náhle zemřel, pravděpodobně na infarkt. Smrt otce dolehla na rodinu o to více, že nedlouho předtím spáchala sebevraždu Robertova sestra Emilie (1796–1825).

Počátky hudební kariéry.

Ačkoliv otec jeho hudební talent podporoval, matka ho poslala studovat práva do Lipska. Když se však ukázalo, že jej studium práv naprosto nezajímá a že je šťasten jen tehdy, když skládá hudbu, matka souhlasila, aby se stal koncertním klavíristou. V roce 1830 začal studovat v Lipsku u Friedricha Wiecka, kterého poznal již o dva roky dříve. Wieck vyučoval také svou dceru Claru, která byla o devět let mladší než Schumann, nicméně byla již v té době vynikající klavíristkou.  Chronické zranění pravé ruky (zřejmě výsledek nošení dřevěné dlahy ke zlepšení prstokladu) učinilo v roce 1832 konec Schumannovým interpretačním ambicím, ale on sám byl v té době rozhodnut věnovat se plně komponování a začal studovat hudební teorii u skladatele Heinricha Dorna. První větší úspěchy slavil s programní skladbou "Karneval" (1834) a v průběhu následujících pěti let, kdy skládal téměř výhradně hudbu pro sólový klavír, vytvořil některá ze svých nejslavnějších děl, jako jsou "Dětské scény", "Fantazie v C dur" či "Kreisleriana".  V roce 1834 začal s několika společníky vydávat hudebně kritický časopis "Neue Zeitschrift für Musik". Vedle klasiků zde propagoval i některé své současníky, jejichž hudbu obdivoval, například Chopina či Berlioze.

Sňatek s Clarou Wieckovou.

V roce 1835 začal romantický vztah s tehdy patnáctiletou Clarou Wieckovou. Jakmile to zjistil její otec, oběma zakázal se spolu dál stýkat a nařídil spálit veškerou jejich vzájemnou korespondenci. Vztah přesto tajně pokračoval a Schumann v roce 1837 požádal Wiecka o ruku jeho dcery. Po rázném odmítnutí se rozhodl získat povolení k sňatku soudně, což trvalo několik let a v září 1840 se s Clarou konečně vzali. Friedrich Wieck se s nimi usmířil až dva roky po svatbě.  Měli spolu osm dětí:  V roce 1840 Schumann také rozšířil svůj skladatelský rejstřík a složil přes 130 písní (zpěv s doprovodem klavíru). Odrážejí se v nich emoce, které v něm vyvolával vztah ke Claře a jeho nejistá budoucnost, a poté vytoužený sňatek. V následujících letech se věnoval tvorbě symfonií a komorní hudby.

Pozdní období.

V roce 1844 se přestěhoval do Drážďan. Skládání v té době omezil, trpěl těžkými depresemi a neurózami. Postupně se opět uzdravil, v roce 1846 doprovázel svou manželku na koncertním turné po Evropě a v roce 1848 složil svou jedinou operu "Jenovéfa" (Genoveva). V roce 1850 přijal místo hudebního ředitele v Düsseldorfu, kde ale působil pouze krátce, protože nebyl příliš dobrým dirigentem a nedokázal efektivně řídit orchestr.  V roce 1853 Schumannovi poznali tehdy dvacetiletého Johannese Brahmse, jehož hudba je okouzlila a spřátelili se s ním. Později Brahms pomáhal Claře s propagací Schumannova díla. V roce 1854 se opět vrátily těžké psychické problémy a koncem února se Schumann pokusil o sebevraždu skokem do Rýna. Byl zachráněn, avšak po návratu domů sám požádal o umístění do psychiatrické léčebny. V sanatoriu v Endenichu poblíž Bonnu strávil zbytek života a 29. července 1856 zde ve věku 46 let zemřel.

Schumann a Čechy.

V devíti letech byl se svojí matkou v Karlových Varech na koncertu pražského virtuóza Ignáce Moschelese. V roce 1842 se léčil v Mariánských Lázních a Karlových Varech. Na svém prvním turné po Moravě a Čechách koncertoval v Brně a v Praze v roce 1846 a v roce 1847 měl společný koncert s manželkou v Praze, kde se seznámil s Bedřichem Smetanou.

Dílo.

Jeho dílo je velice rozsáhlé. Složil přinejmenším 183 písní, 4 symfonie, mnohé nástrojové koncerty, řadu písňových cyklů, kantáty, oratoria, sbory a řadu vynikajících komorních děl... Jeho pozdní tvorba byla v souvislosti s jeho duševní chorobou považována za méněcennou, což bylo v posledních desetiletích muzikology opakovaně vyvráceno.

Vztah tvorby k dědičnému zatížení.

Robert Schumann trpěl maniodepresivní psychózou. V následující tabulce jsou uvedeny roky aktivní tvorby a za nimi vždy opusová čísla skladeb, které byly v příslušném roce napsány.Z tabulky vyplývá, že Schumann komponoval nejvíce ve stavu hypománie a nejméně v těžké depresi, která byla provázená dvěma pokusy o sebevraždu.  Dvě řady vynikají intenzivní tvorbou v době mánie. První z nich je datována rokem 1840, kdy si Schumann přes krajní odpor Ferdinanda Wiecka, svého učitele a zároveň otce své snoubenky Kláry, vybojoval sňatek soudní cestou. Tento rok byl věnován především písni. Druhý rok vysoké aktivity 1849 odráží Schumannovo přestěhování z Drážďan do Düsseldorfu, tedy de facto pokusu začít nový život. Z tvorby tohoto roku je znám například klavírní cyklus "Lesní scény".  Oba jeho rodiče trpěli depresemi. I jeden ze skladatelových synů strávil přes třicet let v ústavu pro duševně nemocné.  Rok Opusová čísla skladeb

Zajímavosti.

Po Robertu Schumannovi je též (k roku 2017) pojmenován pár dálkových vlaků společností České dráhy a Deutsche Bahn v trase Praha - Dresden - Berlin - Hamburg-Altona a zpět.

Robert Schumann (8. června 1810, Zwickau – 29. července 1856, Endenich) byl německý skladatel a hudební kritik. Patří mezi nejvýraznější představitele romantismu, skládal zejména klavírní hudbu.

罗伯特·亚历山大·舒曼(,1810年-6月8日-1856年-7月29日),德国作曲家,浪漫主义音乐成熟时期代表人物之一。舒曼生性热情、感情丰沛,富有民主主义思想。夫人克拉拉是著名钢琴家。作曲家布拉姆斯曾受其提携。


Britské síly.

Po úspěšném útoku na Tarent se britská admiralita rozhodla přemístit bitevní loď HMS Ramillies a křižníky HMS Berwick a HMS Newcastle z Alexandrie do Gibraltaru ke "svazu H". Využila toho že Středozemním mořem proplouval konvoj chráněný "svazem H". Svaz K jehož součástí byly kromě "Ramillies", "Berwick" a "Newcastle" také protiletadlový křižník HMS Coventry a 5 torpédoborců se měl se "svazem H" setkat severně od mysu Bon. Odtud měly konvoj doprovázet lehké síly na Maltu a potom do Egypta. "Svaz H" byl složen z letadlové lodě HMS Ark Royal, bitevního křižníku HMS Renown, křižníků HMS Sheffield a HMS Despatch a torpédoborců HMS Encounter, HMS Faulknor, HMS Firedrake, HMS Forester, HMS Gallant, HMS Greyhound, HMS Griffin a HMS Hereward. Jako přímá podpora konvoje pluly křižníky HMS Southampton a HMS Manchester a korvety třídy Flower "Peony", "Salvia", "Gloxinia" a "Hyacinth".

Italské síly.

Italské námořnictvo se o vyplutí svazu H dozvědělo už 25. listopadu a rozhodlo se ho napadnout. Z Neapole vyplul admirál Inigo Campioni s bitevními loděmi "Giulio Cesare" a "Vittorio Veneto", těžkými křižníky "Fiume", "Zara", "Pola" a 10 torpédoborci. Na moři se setkal s druhou skupinou z Messiny pod velením viceadmirála Sansonnettiho tvořenou těžkými křižníky "Trento", "Trieste" a "Bolzano" a 4 torpédoborci.

Bitva.

Dne 27. listopadu v 11:30 odstartovalo 11 torpédových bombardérů Fairey Swordfish k útoku na "Vittorio Veneto". Útok však nebyl úspěšný.  Ve 12:21 začala přestřelka mezi italskými a britskými křižníky. Poté co se objevil "Renown" italské křižníky položily kouřovou clonu a začaly ustupovat na sever. Tato přestřelka trvala asi 25 minut a byl při ní poškozen několika zásahy křižník "Berwick", který musel opustit formaci a odplouval na jih. Na italské straně byl poškozen torpédoborec "Lanciere" a bylo ho nutné odvléci do Cagliari. Kromě toho na křižníku "Fiume" došlo k havárii strojů a proto musel zpomalit a zůstával pozadu.  Těsně před 13. hodinou spatřily italské bitevní lodě britské křižníky a zahájily palbu. Křižníky položily kouřovou clonu a obrátily ke "Renownu". Italské bitevní lodě je však nepronásledovaly a tak v 13:10 palba ustala.  Okolo 14. hodiny odstartovalo 7 střemhlavých bombardérů k "Fiume" a 9 torpédových letadel proti bitevním lodím. Ani jedna skupina nebyla úspěšná. Italské bombardéry přiletěly až tři hodiny po boji a neúspěšně zaútočily na "svaz H". Admirál Somerville pak pokračoval podle plánu se spojenými "svazy H a K" do Gibraltaru.

Závěr.

Ani jedna strana nebyla s výsledkem bitvy spokojena a obě vytýkaly svým admirálům nedostatečnou bojovnost. Somerville musel před vyšetřovací komisi a Campioni byl dokonce nahrazen admirálem Iachinem.

Bitva u mysu Spartivento (alias bitva u mysu Teulada) byla jednou z námořních bitev druhé světové války ve Středozemním moři mezi italským a britským námořnictvem. Uskutečnila 27. listopadu 1940 u pobřeží Sardinie.

斯巴提芬托角海战发生于1940年11月27日,是英国海军与意大利海军于撒丁岛附近进行的一场海战。


Vývoj.

Bombardovací letadlo Il-4 vzniklo v konstrukční kanceláři S. V. Iljušina, který se od roku 1934 zabýval vývojem nového dálkového bombardéru. Byl sestrojen prototyp CKB-26 a roku 1936 další prototyp CKB-30. Ten se při zkouškách ukázal jako velice obratný stroj, takže upoutal pozornost letectva Rudé armády i námořního letectva, které ho chtělo používat jako torpédonosný letoun. Výroba tohoto letadla, které dostalo označení DB-3 byla sice ještě roku 1936 schválena, ale její realizace byla odkládána kvůli výrobě typu DB-2, která však byla záhy zastavena. A tak se stroj DB-3 začal dostávat do výzbroje Rudé armády až roku 1937. Mezitím uskutečnil zkušební pilot Vladimir K. Kokkinaki s tímto letadlem několik světových výškových rekordů, kdy např. jeden z nich byl překonán až roku 1946 čtyřmotorovým strojem Boeing B-29 Superfortress. Výškové výkony jasně dokazovaly velký kvalitativní skok letounu DB-3 proti těžkopádným DB-1 a DB-2. V letech 1937 až 1939 byla s CKB-30 (DB-3) též ukutečněna řada dálkových letů, které si vysloužily pozornost na celém světě. Roku 1939 prošla zkouškami nová verze letadla, označená jako DB-3F, která měla nové motory, zlepšenou aerodynamiku a s tím související lepší parametry. Dodávky těchto strojů k armádě vzrostly v roce 1940, ale stále nedokázaly plně pokrýt skutečnou potřebu pozemního i námořního letectva. Na začátku roku 1941 došlo ke změně označení sovětských letadel, takže stroj DB-3F byl přejmenován na Iljušin Il-4.

Bojové nasazení.

V noci na 8. srpna 1941 vzlétla skupina letounů Il-4 a Jer-2 Baltského loďstva z ostrova Saaremaa v Baltském moři a podnikla neočekávaný nálet na Berlín. Tento nálet byl později opakován, avšak kvůli evakuaci ostrovů, ležících blízko estonského pobřeží, bombardování Berlína ze strany Sovětského svazu ustalo. Letadla byla úspěšně nasazována k bombardování strategických cílů, byla však také používána k bombardování ve frontové oblasti.  Celkem bylo vyrobeno 6890 kusů.

Hlavní technické údaje.

Údaje dle  Tří- až čtyřmístný dvoumotorový střední dálkový bombardovací letoun celokovové samonosné konstrukce, dolnoplošník se záďovým zatahovacím podvozkem.

Iljušin Il-4 (před rokem 1941 označovaný DB-3F, v kódu NATO: „Bob“) byl ve Velké vlastenecké válce hlavním strojem sovětského dálkového bombardovacího letectva. Lze jej považovat za jedno z nejlepších letadel Sovětského svazu v druhé světové válce i za stroj, který mohl konkurovat zahraničním letadlům této kategorie.

伊尔-4(IL-4,1939年以前生产称为DB-3)是苏联在二战时的主力中型轰炸机。


Vývoj.

Těžký bombardovací letoun Pe-8 vyvinula v roce 1935 pod původním civilním označením ANT-42, vojenským TB-7, konstruktérská skupina v CAGI A. N. Tupoleva pod vedením V. M. Petljakova. První let se konal 27. prosince téhož roku ještě bez kompresorové jednotky ACN-2, s ní byl poprvé zalétán 11. srpna 1937. Prototyp byl poháněn čtveřicí motorů M-105 o výkonu 810 kW.  Druhý kus následoval v červenci 1938 s motory AM-34FRNV. Jednalo se o celokovový středoplošník, jehož osádka činila osm osob. K obraně letounu sloužily čtyři dvojkulomety ve stanovištích na přídi, zádi, na hřbetě trupu a pod trupem. Pro bombometčíka byla zkonstruována vystupující zasklená kabinka pod přídí. V té době byl pro zdokonalení obrany rozšířen počet střelišť, takže počet členů osádky vzrostl na deset. V závěru roku 1939 byly ukončeny státní zkoušky TB-7 a stroje byly zavedeny do výroby. První výrobní série měla instalované čtyři dvanáctiválcové řadové pohonné jednotky Mikulin AM-35A o výkonu 994 kW, druhá výrobní série již měla zabudované čtyři řadové dvanáctiválcové dieselové motory Čaromskij AČ-30B. Do výzbroje byl zaveden roku 1941, kdy již byl nově označen Pe-8. Od roku 1943 byly u třetí výrobní série používány čtrnáctiválcové dvojhvězdicové motory AŠ-82FN o výkonu 1850 k, přičemž se zvýšila rychlost na 450 km/h a dolet na 6 000 km. Výroba letadel byla ukončena roku 1944.

Bojové užití.

Prvně byla letouny Pe-8 vyzbrojena 81. divize dálkového letectva, která s nimi napadala válečně důležité cíle ve východním Prusku, v jihovýchodní Evropě i v samotném Německu. Stroje Pe-8 bombardovaly např. v noci z 11. na 12. srpna 1941 Berlín, následně pak Královec (Königsberg, nynější Kaliningrad), Budapešť, Štětín, či Gdaňsk. Po válce sloužila letadla Pe-8 k zásobování polárních výzkumných stanic a jako nosiče při zkoušení proudových letadel.

Petljakov Pe-8 (před rokem 1941 označovaný TB-7) byl sovětský čtyřmotorový bombardér vzniklý v období před druhou světovou válkou. Měl se stát nejdůležitějším těžkým bombardovacím letounem ve výzbroji Sovětského letectva. Postaveno však bylo pouze 93 kusů, a to jak z důvodu preference taktických operací, tak z prostého důvodu nedostatku duralu a motorů pro tento typ letadla.

佩特利亚可夫Pe-8轰炸机(或称TB-7以及ANT-42)为苏联空军二战中唯一生产的四发动机重轰炸机。


Vzhled.

Mají zavalité tělo, které měří 600–800 mm. Nápadný je plochý z větší části lysý ocas, který měří 250–450 mm do délky a 100–130 mm do šířky. Je pokrytý zrohovatělými šupinami. Při plavání slouží jako veslo a kormidlo, ale bobr jím také umí vydat daleko slyšitelný varovný signál, když jim plácne do vody. Dospělí jedinci váží běžně 12–25 kg, ale byla zaznamenána i zvířata s 40 kg. Samci a samice jsou obvykle stejně velcí.  Srst se skládá z jemné podsady kryté hrubšími pesíky. Její zbarvení je leskle hnědé, někdy se žlutým nádechem, na břiše až žlutohnědé. Impregnuje si ji mastnými výměšky velkých řitních žláz. Ocas a nohy jsou černé. Na každé noze mají pět prstů opatřených drápy.  Při pobytu pod vodou umí zcela uzavřít své ušní otvory i nozdry. Zvláštností oproti naprosté většině vyšších savců je, že jejich trávicí a pohlavně-vylučovací ústrojí ústí do společné kloaky.  Bobr má malé oči, které jsou kryty mžurkou, a mohutnou čelist. V tlamě má celkem 20 zubů. Jeho zubní vzorec je

Způsob života.

Bobři preferují menší řeky a malá jezírka nebo tůně, na kterých si staví svá díla – tzv. bobří hrady, které mohou mít až 10 m v průměru a mohou vystupovat až 2 m nad hladinu. Mají většinou alespoň 2 vchody, které jsou pod vodou. Ve středu je jediná komora, která slouží k odpočinku i jako hnízdo. Bývá 2 m dlouhá a 0,6 m vysoká. Její podlaha je vždy nad vodní hladinou a je vystlaná jemnou vegetací. Bobři své stavby průběžně opravují a vylepšují. Obvykle vydrží několik generací.  Pokud si bobři najdou dostatečně hluboké a velké jezírko nebo tůň, nebudují si další stavby. Většinou však staví hráze, kterými zahrazují vodní toky. Byly zaznamenány i hráze delší než 600 m, i když jejich průměrná délka dosahuje je jen málo přes 20 m. Některé kolonie mohou budovat systém několika hrází, aby zaručily dostatečnou a stabilní hladinu vody u svého hnízda.  Bobři kácí stromy dolními řezáky; horní při tom slouží jako páka. Jsou schopni porazit strom o průměru 1 m, i když běžně kácí stromy mnohem menší. Bylo pozorováno, jak dva bobři společně pokáceli osiku o průměru čtvrt metru za 4 hodiny. Jeden bobr je schopen porazit stromek s kmenem tlustým 12 cm do půl hodiny.  Pod vodou vydrží obvykle 4–5 minut (maximálně 15 minut). Bobři jsou převážně noční zvířata, ale někdy začínají svou práci už odpoledne. Jsou aktivní v průběhu celého roku, ale populace žijící na severním okraji teritoria omezují v zimě svou činnost jen na dopravu připravené potravy z jezera do své nory. Stejně jako většina hlodavců neupadají do zimního spánku.  Bobří populace jsou rozděleny do kolonií, čítajících 4–8 příbuzných jedinců, obvykle rodičovský pár a nedospělá mláďata.

Potrava.

Živí se kůrou a lýkem listnatých stromů a keřů, jejich větvemi a kořeny. Vyhledává především vrby, olše, břízy a osiky. Na jaře a v létě konzumují i některé byliny. Na zimu si mohou shromáždit až 80 m3 dřeva. Uschovávají si jej pod vodou blízko svého hnízda.

Rozmnožování.

Bobři jsou monogamní zvířata. Páří se v lednu nebo únoru a mláďata se rodí od dubna do června. V jednom vrhu jich bývá od 2 do 4 (znamenáno bylo maximum 8 mláďat). Při narození jsou ochlupená a mají již otevřené oči. Jsou kojena průměrně 3 měsíce, i když již ve stáří několika týdnů jim rodiče přinášejí jemné větvičky k okusování.  Pohlavně dospívají ve věku 1,5 – 2 roky; v tom věku jsou rodiči vyhnáni z hnízda. Informace o maximálním doloženém věku se různí – někteří autoři udávají 35–50 let, jiní jen 24.  Pro většinu severoamerických indiánů byl oblíbenou lovnou zvěří, ale například Apačové a Šajeni bobry z náboženských důvodů neloví. Bobří kožešiny indiáni používali ve směnném obchodu s bělochy, jejich výkup od indiánů i bílých traperů již od 17. století organizovala Společnost Hudsonova zálivu.

Bobři (rod "Castor") jsou vodní hlodavci, poslední žijící zástupci čeledi bobrovitých. Vyskytují se v Severní Americe, Evropě a Asii.

河狸属(学名:"英语:Castor")是囓齿目河狸科的一属,也是河狸科存活至今的唯一一属,是世界第二大的囓齿动物(仅次于水豚),本属现存两种河狸,分别为美洲河狸("Castor canadensis")与欧亚河狸("Castor fiber")。


Kolektivní sporty.

Historie.

Termín rozhodčí se poprvé objevil ve fotbale. Původně řešili spory na hřišti kapitáni obou týmů společnou konzultací, ale později vznikla potřeba přítomnosti nezávislého pozorovatele. A tak se na zápasech poprvé objevil rozhodčí. Pak přibyl ještě další, který měl pomáhat hlavnímu při řešení sporů, od roku 1891 nazývaný čárový.

Lední hokej.

Na zápase v ledním hokeji jsou podle nových pravidel IIHF přítomní dva hlavní a dva čároví rozhodčí. Na řešení velmi složitých sporů (zejména v otázce gólů) byl zaveden takzvaný videorozhodčí, který má poradní funkci. Též se tam nacházejí dva brankoví rozhodčí, časoměřič a dva trestoměřiči.  Všichni rozhodčí kromě videorozhodčích, časoměřičů a trestoměřičů nosí podle pravidel podélně pruhovaný dres (hlavní rozhodčí mají na vrchních částech obou rukávů oranžové pásky) a černé kalhoty. Ti, co se pohybují po ledové ploše, mají také brusle a ochrannou přilbu černé barvy. Mezi jejich povinnou výbavu patří kovová píšťalka upevněná na ukazováčku a prostředníčku levé ruky a kovový stahovací metr o délce minimálně 1 m na přeměřování správné délky výstroje hráčů.

Fotbal.

Ve fotbale rozhoduje zápas hlavní rozhodčí, který posuzuje přestupky a góly, a dva pomezní rozhodčí neboli asistenti, jejichž úkolem je zejména signalizovat postavení mimo hru (ofsajd). Všichni rozhodčí kromě delegáta mají většinou dresy žluto-černé barvy, aby byli lépe odlišeni od hráčů, trenýrky, štulpny a kopačky. K výbavě hlavního rozhodčího patří také píšťalka, žlutá a červená karta, pero se zápisníkem na poznámky a mince na úvodní losování polovin pro jednotlivá mužstva. Pomezní rozhodčí mají žluto-oranžové signalizační vlajky a čtvrtý rozhodčí drží ruční světelnou tabuli.

Práva a povinnosti rozhodčího.

Povinnosti.

Rozhodnutí rozhodčího o skutečnostech souvisejících s hrou jsou konečná. Může je ale sám změnit, za předpokladu, že dosud nebyla hra navázána, nebo utkání již nebylo ukončeno.

Povinnosti v průběhu hry.

Dříve jím bývali jen muži, ale nyní se můžeme setkat i s ženami (známou českou rozhodčí je např. Dagmar Damková).

Rozhodčí (též sudí) je osoba, která dbá na dodržování určených sportovních pravidel. Nejčastěji se s ním setkáme při sportovním utkání nebo při sportovních závodech. Měl by být viditelně rozlišen od hráčů či závodníků. Rozhodčí je v některých sportech součástí hry a proto chtě nechtě hru ovlivňuje i fyzicky, odražený míč od rozhodčího do branky je ale neplatný.

裁判,是在各种体育比赛中以中立态度负责管理比赛秩序,执行比赛规则,维护体育精神及担任公正第三人的官方人员。裁判需要在比赛进行过程中做出各种判决,比如罚球、警告或将球员驱逐出赛场。和裁判一起做工作的还有边线员、发号员、计时员、技术官员等。许多国际比赛中的裁判必须从比赛双方的国家以外的第三国中选出,以示独立、公正和无利益冲突。足球裁判由于多半穿黑色服装,因此经常称为“黑衣判官”,足球裁判的衣袋带有红牌及黄牌,以及一张比赛记录卡。


Příslušenství.

Na spodní straně Wii Remote je zástrčka pro připojení další části. Jako je tzv. Nunchuk, ale může to být i Classic Controler pro ovládání starších her (WiiWare a Virtual Console). V současnosti jsou k dispozici příslušenství jako Wii Zapper, což je v podstatě plastový nástavec v podobě pažby, do kterého se Wii Remote vloží a na zadní stranu se upevní Nunchuk.  Většina příslušenství tvoří pouze součásti z plastů do kterých se upevňuje Wii Remote nebo i Nunchuk.

Nunchuk.

Nunchuk (česky a vyslovení: "Nančak") převzalo své jméno od dávné asijské zbraně a to z důvodu, že po propojení Nunchuku a Wii Remote je podobnost více než patrná. V Nunchuku je také vestavěný akcelerometr pro měření rychlosti a směru pohybu. Ovladač je symetrický, dá se tedy pohodlně držet jak v levé, tak v pravé ruce.  Společně s Wii Remote tvoří Nunchuku hlavní ovládací prvek většiny her pro konzoli Wii. Lze s nimi simulovat šlapání při cyklistice, natahování luku, simulovat údery při boxu a u mnoha her slouží analogová páčka Nunchuku pro pohyb, kdežto Wii Remote obstarává akce jako například střelbu. Právě pro tyto hry byl vyvinutý Wii Zapper.

Wii Balance Board.

Jeden z nejnovějších prvků ovládání konzole Wii zapojuje do práce také spodní části těla. Hráč na podložce musí stát a ta pak přebírá informace o náklonu celého těla a přesunu váhy. Povrch podložky je vybaven řadou tlakových senzorů, které indikují pohyby nejen samotných nohou ale i náklon osoby na podložce..  Wii Balance Board je nabízena jako součást Wii Fit balíku, který je určen pro cvičení s konzolí Wii. Její využití se už ale objevuje i v nových hrách, jako například Avatar.

Wii Zapper.

Wii Zapper je maketa obouruční palné zbraně do které se připojuje Wii Remote i Nunchacku. Společně tak tvoří nový ovládací prvek vhodný pro akční hry. Jde o jedno z ne-elektronického příslušenství. Sám o sobě neobsahuje žádnou elektroniku a dodává pouze tvar zbraně.

Ostatní.

Další ovládací prvky lze rozdělit na aktivní, které obsahují vlastní elektronickou část a pasivní, tedy ty které slouží pouze jako nástavce pro Wii Remote a jiné elektronické prvky.

Wii Remote (přezdívaný WiiMote), je ovladač herní konzole Nintendo Wii.

是任天堂游戏主机Wii的主要控制器(摇杆)。Wii遥控器的外型为棒状,就如同电视遥控器一样,可单手操作。除了像一般遥控器可以用按钮来控制,它还有两项功能:指向定位及动作感应。前者就如同光线枪或鼠标一般可以控制萤幕上的光标,后者可侦测三维空间当中的移动及旋转,结合两者可以达成所谓的「体感操作」。玩者可以透过移动和指向来与电视萤幕上的虚拟物件产生互动,此外也可借由连接扩充设备延伸控制器的功能。


Původ termínu.

První použití termínu polyarchie se datuje do roku 1914. Termín v roce 1953 znovu oživili a definovali Robert A. Dahl a Charles E. Lindblom v jejich společném díle "Politics, Economics, and Welfare". Robert A. Dahl teorii dále rozvinul a zpřesnil ve svých studiích "A Preface to Democratic Theory" (1956), "Pluralist democracy in the United States: conflict and consent" (1968), "Polyarchy: Participation and Opposition" (1971), "Dilemmas of Pluralist Democracy: Autonomy vs. Control" (1983) a "Democracy and Its Critics" (1989). Samotný termín se však nevžil ani mezi odbornou společností a často je používán jen ve významu Dahlovy definice pluralitní demokracie.

Charakteristika.

Teorie polyarchie poskytuje vysvětlení moderní demokracie, ve kterém Dahl označuje demokracii za nedosažitelný ideál, kterému se v praxi blíží právě polyarchie. Moderní demokracií rozuměl zřízení, ve kterém se zákony vztahují pouze na občany, kteří mají politická práva či reálnou šanci je v budoucnu získat (tedy například děti). Jednotlivec v demokracii je považován za držitele osobní autonomie, tedy stavu, ve kterém je právě on mluvčím svých zájmů, současně ve společnosti existuje vnitřní rovnoprávnost jednotlivců. Tento přístup si vynucuje přiznání, že si lidé jsou schopni vládnout sami, a to ke prospěchu celku.  Pro polyarchie je vhodné, aby byla společnost etnicky či nábožensky homogenní, čím se předejde destabilizujícím konfliktům. Přesto Dahl upzorňuje, že existují země jako Švýcarsko, Belgie a Nizozemsko, kde je výrazný subkulturní pluralismus a přesto jsou tyto systémy stabilní. Jako vysvětlení udává historický vysoký stupeň rozvinutosti podmínek a rysů polyarchie ve zmíněných státech.  Vznik polyarchií Dahl datuje do 19. století, jejich plný rozvoj však až do století dvacátého. Vývoj polyarchií řadí do tří období:  První období je spojené se vznikem Spojených států amerických a Velkou francouzskou revolucí. Toto období vedlo k velmi pozvolnému utváření polyarchií, které se zcela vyvinuly až v letech 1870-1930. Mezi období let 1931-1949 je typické dynamickým zrodem a brzkým zánikem nových polyarchií. Padesátá léta jsou roky obrody některých meziválečných polyarchií. V osmdesátých letech dochází ke vzniku nových polyarchií převážně v Latinské Americe.

Kritéria polyarchie.

Čím je stupeň kritérií vyšší, tím se reálná polyarchie více blíží k ideální demokracii. Kritérii jsou:

Rysy polyarchie.

Základní rysy specifické reálné formy demokratického zřízení (tedy polyarchie) Dahl stanovil v osmdesátých letech 20. století. Jsou následující:  Volení úředíci mají kontrolující roli nad výkonnou mocí Vlády, tato jejich role vychází z Ústavy. Tito úředníci jsou voleni v pravidelných a svobodných volbách. Právo volit a být zvolen jsou základními rysy polyarchie, kterými se umožňuje participace. Jediným rozdílem je, že pasivní volební právo má být zabezpečeno vyšším věkem než právo aktivní. V polyarchii musí mít lid rovné podmínky k dosažení informací či práva zakládat spolky a politické strany. V polyarchiích také musí proběhnout proces liberalizace, což se například projeví tolerancí opozice.

Teorie polyarchie (z řeckého "poly" - mnoho a "arché" - vláda) je politologická teorie, kterou v padesátých letech 20. století definoval americký politolog Robert A. Dahl. Jedná se o empirickou teorii demokracie. Termín polyarchie v Dahlově chápání označuje moderní politickou realitu ideálu demokracie. Teorie byla vypracována na modelovém příkladu politického systému Spojených států amerických.

多头政体(英语:Polyarchy),又译“多头政治”、“多元民主”、“多元政体”,指一种充分发展的代议制政体,可以视作现代代议民主制的替代词,其最重要的特点是公开就某政治议题进行争论的政治自由,以及选举和被选举权为代表的政治参与权。美国著名政治学家罗伯特·达尔在其于1953年出版的《政治、经济与福利》一书提出了“多元民主”这一政治学概念。1971年出版的《多头政体:政治参与和反对派》深刻阐述“多头政体”这一观点。达尔认为,政府决策的制定并不是就某些基本政策事宜统一起来的多数人的庄严进程,它是对相对少的群体的安抚。民主与专制的区别不在于是否是“多数人的统治”,而在于是否是“多重少数人的统治”。


Historie.

Protokol SMB vyvinul Barry Feigenbaum ve firmě IBM s cílem změnit DOSové "přerušení 33" (21h) pro přístup k lokálním souborům na síťový systém souborů. Microsoft provedl významné změny a protokol včlenil do produktu LAN Manager, který vyvíjel spolu s firmou 3Com (kolem roku 1990). Microsoft protokol dále rozvíjel ve Windows for Workgroups (1992) i dalších verzích Microsoft Windows.  Projekt Samba přinesl svobodnou implementaci SMB protokolu vyvinutou pomocí reverzního inženýrství.  Ve Windows Vista (vydané v roce 2007) byla představena 2. verze protokolu (Server Message Block verze 2.0).

Implementace.

Protokol je díky firmě Microsoft rozšířený v oblasti souborových serverů a klientů sítí LAN. Protokol SMB využívají souborové a tiskové servery síťových operačních systémů IBM (např. LAN Server, OS/2) a Microsoft (např. LAN Manager, Windows NT). Protokol pracuje na principu klient-server. Server umožňuje klientům sítě přistupovat k tzv. sdíleným prostředkům, např. sdíleným diskům, adresářům, tiskovým frontám nebo pojmenovaným kanálům. Sdílené prostředky jsou rozpoznávány pomocí síťové adresy UNC (\\jméno_serveru\jméno_zdroje). Klientská část má za úkol definovat požadavky na sdílené prostředky serveru. Server vykonává rozbor požadavků odeslaných klientem ve tvaru bloku (paketu) SMB, porovnává přístupová práva a na podkladě přístupových práv zahajuje požadovanou operaci (vytvoření adresáře, spuštění souboru atd.). Výsledek je s odpovědí poslán klientu identickým blokem SMB.

Přístup ke sdíleným prostředkům.

Z pohledu serveru SMB k přístupu ke sdíleným prostředkům máme dva pohledy:  V prvním případě server povoluje přístup ke sdíleným prostředkům na základě správného hesla, které je přiřazeno k jednotlivému sdílenému prostředku. Po zadání správného hesla klientem je klientu přidělen identifikátor prostředku NID (Network ID), pomocí něhož přistupuje k prostředku.  V druhém případě se klient přihlašuje na server hned pomocí jména a hesla a v případě správnosti server přiřadí klientu uživatelský identifikátor UID (User ID), pomocí něhož server odvozuje přístupová práva při manipulaci se sdíleným prostředkem.

SMB2 / SMB3.

Microsoft představil novou verzi Server Message Block (SMB) protokolu (SMB 2.0 nebo SMB2) s Windows Vista v roce 2006. Ačkoli je protokol proprietární, specifikace byly publikovány a ostatním systémům byla umožněna spolupráce s operačními systémy společnosti Microsoft, které používají nový protokol.  SMB2 redukuje velikost protokolu SMB1.0 tím, že snižuje počet příkazů a podpříkazů ze stovek na pouhých devatenáct. Má pipelining (řetězení), to znamená odeslání dalších požadavků dříve než přijde odpověď na předchozí požadavek, čímž dochází ke zvýšení výkonu. To dodává schopnost sloučit více akcí do jednoho požadavku, který významně redukuje počet kruhových cest, výsledkem toho je zlepšení výkonu. SMB1 má také slučovací mechanismus, známý jako AndX, k sloučení více akcí, ale klienti Microsoftu používají AndX jen zřídka kdy. To také zavádí pojem „Odolný přenos souborů“, což umožňuje připojení přežít krátké výpadky sítě, které jsou typické v bezdrátové síti, aniž by bylo nutné se opětovně připojovat.  SMB2 má podporu pro symbolické adresy. Mezi další vylepšení patří kešování vlastností souborů, zlepšení podepisování zpráv pomocí hašovacího algoritmu HMAC SHA-256 a lepší škálovatelnost zvýšením počtu uživatelů, sdílených a otevřených souborů. Protokol SMB1 používá 16 bitovou velikost dat, což omezuje maximální velikost bloku na 64 KiB. SMB2 využívá pro offset v souboru 32 bitů nebo 64 a 128 bitů, čímž se odstraňuje předchozí omezení na velikost bloku, což zlepšuje výkon a přenos velkých souborů přes rychlé sítě.  Windows Vista/Server 2008 a starší operační systémy používají SMB2, když komunikují s dalšími stroji, které jsou také schopny používat SMB2. Protokol SMB1 je nadále používán při komunikaci se staršími verzemi Windows, Sambou či NAS. Samba 3.5 obsahuje experimentální podporu SMB2. Samba 3.6 již SMB2 plně podporuje, s výjimkou změny uživatelských kvót s využitím nástrojů systému Windows pro řízení kvót.  Když byl SMB2 představen, přinesl mnoho výhod. SMB1, původně vyvinut IBM, se později stal součástí nejrůznějších operačních systému, kromě Windows například Xenix, OS/2 a VMS.

SMB 2.1.

SMB 2.1 byl zaveden s Windows 7 a Windows Server 2008 R2, přinesl drobné vylepšení výkonu.

SMB 3.0.

SMB 3.0 (předchozí název byl SMB 2.2) byl zaveden s Windows 8 a Windows Server 2012. Přinesl několik významných změn, například SMB Direct Protocol a SMB Multichannel, které přinášejí nové funkce a zlepšují výkon SMB2, zejména při použití ve virtualizovaných datových centrech.

SMB 3.02.

SMB 3.02 byl zaveden s Windows 8.1 a Windows Server 2012 R2.

Server Message Block (SMB), známý také jako Common Internet File System (CIFS), je síťový komunikační protokol aplikační vrstvy, který slouží ke sdílenému přístupu k souborům, tiskárnám, sériovým portům a další komunikaci mezi uzly na síti. Poskytuje také autentizovaný mechanismus pro meziprocesovou komunikaci. Je využíván hlavně na počítačích s operačními systémy rodiny Windows.

服务器讯息区块(Server Message Block,缩写为SMB),又称网络文件共享系统(Common Internet File System,缩写为CIFS, ),一种应用层网络传输协议,由微软开发,主要功能是使网络上的机器能够共享计算机文件、打印机、串行端口和通讯等资源。它也提供经认证的行程间通讯机能。它主要用在装有Microsoft Windows的机器上,在这样的机器上被称为Microsoft Windows Network。


Život.

Abbé Pierre, tehdy Henri Groues, se narodil do velmi zámožné továrnické rodiny. V 19 letech vstoupil do řádu kapucínů. Kvůli plicní tuberkulóze ale musel po několika letech přísný řád opustit a stal se kaplanem v Grenoblu. Během 2. světové války se po obsazení Francie nacisty angažoval v odboji a pomáhal Židům utíkat do Švýcarska.  Po válce byl několik let členem francouzského parlamentu. V roce 1949 založil na pařížském předměstí Neuilly-sur-Seine Emauzské hnutí, jež se stará o chudé, zejména bezdomovce. V současnosti působí v 50 zemích světa. Veřejnosti se stal abbé Pierre známým během tuhé zimy na přelomu let 1953–54, kdy na vlnách rozhlasu emotivně burcoval k pomoci mrznoucím bezdomovcům. Jeho popularita pak ve Francii rok od roku rostla.

Názory.

V posledních letech svého života se abbé Pierre od oficiální římskokatolické církve vzdálil. Ve své poslední knize "„Můj Bože... proč“" z roku 2005 se nekonformně vyslovil k povinnému celibátu, homosexuálním partnerstvím či kněžskému svěcení žen.  Psal i o osobních tématech, např. svém vlastním zacházení se sexualitou. Přiznal, že několikrát měl letmé sexuální vztahy. "„Ale nikdy jsem neměl pevný vztah, protože jsem nedovolil, aby sexuální touha ve mně zakořenila."" Připustil, že zná sexuální touhu a "„její velmi zřídkavé uspokojení, ale toto uspokojení bylo ve skutečnosti zdrojem nespokojenosti, protože jsem cítil, že jsem nebyl v pravdě.“"  Pierre také vyslovil lítost nad tím, že se papežství stalo "„příliš mocným"". Katolicismus se podle něj musí osvobodit od "„římského poručníkování místním církvím"". To je podmínkou pro to, aby se církev stala znovu "„evangelijní“" a aby bylo možné smíření mezi křesťany.

Abbé Pierre, původně Henri Antoine Grouès (5. srpna 1912 Lyon, Francie – 22. ledna 2007 Paříž), byl francouzský katolický kněz, kapucín a nositel Řádu čestné legie.

亨利·格鲁埃,即皮埃尔神父(,1912年-8月5日-2007年-1月22日),天主教神父,慈善家,法国抵抗运动成员,国民议会议员。皮埃尔神父一生致力于救助贫困人群,无家可归者,为其争取权益。他多年被法国大众评为“法国最受欢迎的人”,是法国家喻户晓的慈善家。2005年,法国国家二台举行了“最伟大的法国人”的评选活动,皮埃尔神父名列第三。


Účel kabelové televize.

Jejím účelem je přinést zákazníkovi širší nabídku televizních programů a širokopásmových datových služeb. Dalším významným atributem je schopnost přenášet obraz ve vyšší kvalitě, než když je přenášen terestriálně, díky stíněné kabeláži odolné proti vnějším ruchům.  Díky vhodným fyzikálním vlastnostem používané kabeláže je v ČR populární také poskytování internetových služeb, které zaznamenaly v první polovině 1. dekády 21. století dramatický nárůst uživatelů. Příčiny je možné hledat v dlouhotrvajícím monopolním postavení společnosti Český Telecom.

Historie.

Původním záměrem kabelové televize bylo přenést televizní signál všude tam, kam z určitých příčin (např. geografických) nebylo možné vysílat. Termín "kabelová televize" má prapůvod v sousloví "Community Antenna Television" a plně vystihuje výše uvedené. Rozvod televizního signálu ze společné antény, umístěné na vhodném místě, všem cílovým uživatelům. Technologie se stala velice populární zejména v severní Americe, Evropě, Austrálii a východní Asii. Naproti tomu se příliš neuchytila v řídce obydlených oblastech Afriky, kde bylo její zavádění nerentabilní. Oproti tomu se zde významně prosadily bezdrátové systémy, např. satelitní televize.

Technologie.

Původně byly k rozvodu signálu využívány koaxiální kabely, které byly díky pokroku nahrazovány také optickou kabeláží. Od devadesátých let 20. století je nejběžnějším nosníkem hybridní opticko-koaxiální kabeláž, tedy kombinace kabeláže optické (páteřní části rozvodu) i koaxiální (rozvody do jednotlivých domácností). Tradiční kabelové televize využívaly pro přenos výlučně analogový signál (radiové vlny), v průběhu času ovšem dochází k digitalizaci, která umožňuje v komprimované formě poskytnout daleko více televizních programů a v lepší kvalitě oproti analogově šířeným programům, stejně jako digitální přenos dat, telefonování nebo VoD ("Video on Demand").

Zapojení bytů.

Rozvodová skříň se zesilovači a rozbočovači je obvykle umístěna na chodbě domu a do jednotlivých bytů je signál veden koaxiálními kabely. Základními zapojení bytů jsou hvězda a kaskáda, případně mini hvězda a hřeben.

Kabelová televize ("CATV") je komerční označení pro technologii přenosu obrazu a dat prostřednictvím kabelových rozvodů. Někdy se užívá i zkratka "TKR", která znamená "televizní kabelový rozvod".

有线电视是一种使用同轴电缆作为介质直接传送电视,调频广播节目到用户电视机的一种系统。它的相对是无线电视(或称地面电视)和卫星电视。


Život.

Lobačevského otec Ivan Maximovič Lobačevskij byl úředníkem zeměměřičské kanceláře v Nižném Novgorodě. Když v roce 1800 zemřel, odstěhoval se malý Nikolaj se svojí matkou Praskoviou Alexandrovnou Lobačevskou a dvěma bratry do Kazaně. Zde Lobačevskij vystudoval gymnázium a poté navštěvoval nedávno založenou Kazaňskou státní univerzitu, kde v roce 1811 získal titul magistr v oboru matematika a fyzika. Během studia byl nejvíce ovlivněn svým profesorem Martinem Bartelsem. Právě Bartelsovy přednášky z dějin matematiky pravděpodobně podnítily pozdější Lobačevského zájem o Euklidovy axiomy. Koncem roku 1811 Lobačevskij vydává úvahu Teorie eliptického pohybu nebeských těles. Kromě vědeckých úkolů se věnoval také pedagogické činnosti a stal se asistentem čisté matematiky. Až do r. 1816 přednášel o teorii čísel podle Gausse a Legendra. V únoru 1816 se stal mimořádným profesorem. V dalších letech vedl semináře aritmetiky, algebry a trigonometrie, geometrie, diferenciálního a integrálního počtu. V r. 1819 se stal děkanem matematicko-fyzikální fakulty. V r. 1822 byl jmenován řádným profesorem. V r. 1824 byl vyznamenán řádem sv. Vladimíra IV. stupně. Kromě matematiky a fyziky vyučoval také astronomii. V této době Lobačevskij zpracoval rukopis učebnice "Geometrie", v níž se zabýval pátým Eukleidovým postulátem, ale řešení problému rovnoběžek ještě nenašel. Tato učebnice nebyla za autorova života publikována. O svém díle s názvem "Stručný výklad základů geometrie s přísným důkazem teorémy o paralelách" přednesl přednášku 23. února 1826. Znamenala posun v tzv. neeukleidovské geometrii. Vyslovil předpoklad, že v rovině lze k dané přímce bodem ležícím mimo tuto přímku vést alespoň dvě různé přímky, které ji neprotínají. Jeho druhá učebnice, věnovaná algebře, byla publikována až v r. 1834.  Vedle nadání pro matematiku měl skvělé organizační schopnosti. Kromě pedagogické a vědecké činnosti na univerzitě vykonával řadu dalších činností: byl hlavním knihovníkem, předsedal stavební komisi, vedl fyzikální kabinet, byl redaktorem univerzitního vědeckého časopisu.  V r. 1827 byl pětatřicetiletý Lobačevskij zvolen rektorem Kazaňské univerzity. V r. 1836 navštívil Kazaňskou univerzitu car Mikuláš I., který Lobačevského vyznamenal řádem sv. Anny II. stupně spojeným s právem dědičného šlechtického titulu. V r. 1836 byl povýšen do šlechtického stavu a získal svůj vlastní erb. Funkci rektora zastával až do r. 1846. Jeho zásluhou se provinční Kazaňská univerzita zařadila mezi uznávané a nejlépe hodnocené vzdělávací ústavy v Rusku.  Roku 1832 se oženil s Varvarou Alexejevnou Mojsejevovou a měl s ní sedm dětí.  V letech 1846–1856 byl inspektorem Kazaňského školského okruhu. V tomto období byl jeho osobní i profesionální život složitý a neradostný. Po třiceti letech služby byl zbaven všech akademických funkcí na univerzitě. Zemřely mu dvě děti, kvůli dluhům musel prodat dům a sám měl zdravotní potíže, zhoršil se mu zrak. Poslední práci nazvanou "Pangeometrie" diktoval již slepý svým žákům v roce 1855. Zemřel 24. 2. 1856 v Kazani.  Úplné vydání jeho vědeckých spisů se podařilo realizovat až v r. 1883.  Po Lobačevském je taktéž pojmenován kráter na Měsíci.

Vědecká práce.

Lobačevského největším přínosem matematice bylo objevení neeuklidovské geometrie, zejména pak prokázání nedokazatelnosti pátého Eukleidova postulátu ze zbylých čtyř. Lobačevskij konkrétně objevil jeden druh neeuklidovské geometrie, který se dnes nazývá hyperbolická geometrie. O tomto svém objevu informoval Lobačevskij poprvé 23. února 1826 na schůzce katedry fyziky a matematiky univerzity v Kazani, ale publikoval ho poprvé až na přelomu let 1829 a 1830 v časopise "Věstník Kazaňské univerzity (Вестник Казанского университета)". Význam Lobačevského práce byl plně doceněn až několik desítek let po jeho smrti – v podstatě až tehdy, když Albert Einstein použil zobecnění Lobačevského myšlenek k matematické formulaci svojí obecné teorie relativity. Lobačevskij napsal během svého života několik knih zabývajících se základy geometrie, z nichž nejvýznamnější je kniha "Geometrija".  Lobačevskij se také zabýval aproximativním hledáním kořenů algebraických rovnic a objevil metodu, dnes známou pod jménem Dandelin-Gräffeova.  Lobačevskij definoval pojem funkce jako korespondenci mezi dvěma obory reálných čísel ještě krátce před Dirichletem, který tuto definici zpopularizoval.

Nikolaj Ivanovič Lobačevskij () (1. prosince 1792, Nižnij Novgorod – 24. února 1856, Kazaň ) byl ruský matematik. Zabýval se zejména geometrií. Objevil takzvanou neeukleidovskou geometrii, čímž mimo jiné negativně rozřešil staletí trvající problém, zda je možné dokázat pátý Eukleidův postulát z předchozích čtyř.

尼古拉·伊万诺维奇·罗巴切夫斯基(,1792年-12月1日-1856年-2月24日),俄罗斯数学家,非欧几何的早期发现人之一。