Prvky právní odpovědnosti.

Prvky právní odpovědnosti jsou subjekt a jeho subjektivní stránka a pak také objekt a objektivní stránka.  Subjektem se rozumí osoba (právnická i fyzická), která porušila právní normu a je tudíž povinna nést následky za své jednání. Povinnost nést následky za své jednání je ovlivněna u fyzických osob jejich způsobilostí (dovršení 15 let, duševní stav v době porušení normy, apod.).  Subjektivní stránka pak vyjadřuje psychický vztah subjektu k protiprávnímu jednání a jeho následkům. Je zde zahrnut motiv, pohnutka (podnět jednání) a zavinění (zda - nedbalost a do jaké míry-úmysl si byla osoba vědoma svého protiprávního jednání). Podle těchto faktorů se určují stupně zavinění.

Nedbalost.

Objektem se rozumí hodnota nebo zájem, které jsou chráněny právní normou (život, veřejný pořádek, aj.) Objektivní stránka zahrnuje protiprávní jednání (delikt), škodlivý následek a příčinnou souvislost (vztah) mezi jednáním a následkem.

Funkce právní odpovědnosti.

Právní odpovědnost je důležitá zejména díky svým funkcím. Slouží především pro určení druhu sankce, potažmo i rozsahu sankce, jež má následovat po porušení právní povinnosti. Funkce sankce se však projevují u každé konkrétní sankce s rozdílnou intenzitou. Například v případě práva trestního dominuje funkce represivní, oproti tomu v oblasti práva občanského je to pak funkce reparační.  1. Funkce reparační (kompenzační) - kompenzace újmy, ke které došlo porušením právní normy  2. Funkce satisfakční - řazena do reparačních; cílem je dosáhnout odpovídajícího vyvážení a zmírnění újmy, jenž je především nemajetkového charakteru (satisfakce pro toho, komu byla způsobena újma-využíváno zejména v oblasti práva na ochranu osobnosti)  3. Funkce represivní - cílem je sankciovat/trestat protiprávní jednání  4. Funkce preventivní - tím, že právní odpovědnost existuje, se předchází protiprávnímu chování (lidé se chovají tak, aby nebyli právně odpovědní a nebyli sankciováni)

Druhy právní odpovědnosti.

V rámci právní odpovědnosti se obvykle rozlišují dva druhy této odpovědnosti - subjektivní či objektivní právní odpovědnost. Vždy však záleží na tom, zda normotvůrce předpokládá odpovědnost za zavinění či nikoli. Obecně je v právu běžnější subjektivní odpovědnost. Objektivní odpovědnost představuje spíše výjimku a nejčastěji se s ní můžeme setkat v případech, kdy je odstranění následků natolik společensky vyžadováno, že se nevyžaduje přítomnost zavinění.

Subjektivní právní odpovědnost.

O subjektivní právní odpovědnosti se uvažuje v případě zaviněného porušení právní odpovědnosti. Klíčovým pojmem je v této odpovědnosti zavinění. Se subjektivní odpovědností je často spojován pojem exkulpace, který se česky překládá jako vyvinění. Rozumíme jím možnost prokázat, že subjekt nezavinil vznik újmy i přesto, že jsou splněny všechny předpoklady odpovědnosti. Nejvyšší správní soud jako subjektivní odpovědnost považuje například soukromoprávní odpovědnost za škodu, kde se ten, kdo škodu způsobil porušením povinnosti může vyvinit (exkulpovat), pokud prokáže, že nešlo o jednání zaviněné, přičemž v takovém případě je důkazní břemeno na straně škůdce.

Objektivní právní odpovědnost.

Objektivní právní odpovědnost spočívá v odpovědnosti za protiprávní stav či událost. V tomto případě tak nejde o odpovědnosti za protiprávní jednání, ale za škodlivý následek. Tento druh odpovědnosti se vyznačuje tím, že právo ve vybraných případech umožňuje liberaci, tedy možnost se objektivní odpovědnosti zprostit, přestože jsou dané předpoklady splněny. Pokud tato možnost není právem vyhrazena, hovoříme o absolutní objektivní odpovědnosti. Jako příklad objektivní právní odpovědnosti lze považovat odpovědnost za vady, která vzniká nezávisle na zavinění zhotovitele, přičemž příčina vady musí spočívat v něčem jiném, než jsou okolnosti způsobené objednatelem.

Následky porušení právní povinnosti.

V případě porušení právní povinnosti nastávají právní normou předvídané následky. Liší se dle právního odvětví, v němž se daný typ právní odpovědnosti uplatňuje. Následky porušení právní povinnosti lze obecně rozdělit následovně:  1. Primární povinnost stále trvá, změnila se však její povaha a lze tak přistoupit například k vymáhání pohledávky.  2. Vzniká takzvaná sankční povinnost, neboli sekundární povinnost. Ta vzniká v momentě, kdy již nelze splnit povinnost, přičemž sekundární povinnost má tedy zřetelnou sankční povahu. Například povinnost uhradit dluh (primární) a povinnost zaplatit úroky z prodlení (sekundární).  3. Vznikají jiné právní následky.

Delikty.

Pojmem delikt bývají typicky označována protiprávní jednání ve dvou případech, a sice jednání proti právu a jednání, které je obcházením zákona. K obcházení zákona dochází v případě, že dané jednání neporušuje ustanovení právní normy, zároveň je však v rozporu s účely sledovanými danou právní normou či objektivním právem. Delikty se běžně dělí dle odvětví práva, jež daný delikt upravuje. Od toho se také odvíjí samotná povaha konkrétního deliktu i míra, s níž se projevují funkce sankce uložené za tento delikt.  Dle těchto kritérií se rozlišují následovné hlavní typy deliktů:  1. Trestný čin - protiprávní čin, jež je trestním zákonem označen za trestný a vykazuje znaky uvedené v takovém zákoně; veřejnoprávní povahy; dělí se na zločiny a přečiny  2. Správní delikt - protiprávní jednání, které je vymezeno normami správního práva; sanksionuje jej správní orgán; veřejnoprávní povahy; dělí se na přestupky a jiné správní delikty  3. Civilní delikt - porušení norem soukromého práva; soukromoprávní povahy; například způsobení škody úmyslným jednáním proti dobrým mravům  4. Disciplinární delikt - porušení interních normativních instrukcí, jež je možné sankcionovat (například kázeňské řády zaměstnavatelů), či delikt osoby, která je ve zvláštním vztahu k určité instituci disponující veřejnou mocí; soukromoprávní povahy

Právní odpovědnost je druh obecné odpovědnosti, která znamená ručit za něco. V právní terminologii je tento pojem vymezen úžeji a právní odpovědnost lze chápat ve dvojí rovině. První je, že právní odpovědnost vzniká již v situaci, kdy jedinci vzniká určitá povinnost. Právní odpovědnost je v této situaci vztahem povinného k jeho povinnosti. Druhou rovinou chápání je situace, kdy se právní odpovědnost objevuje až ve chvíli, kdy je (nesplněním této povinnosti) porušena právní norma. Právní odpovědnost je pak spojena se vznikem nové (sekundární) povinnosti strpět sankci stanovenou právními normami v rámci odpovědnostního právního vztahu, a to v důsledku zaviněného porušení povinnosti původní.

法律责任(英语:Legal liability)是由特定法律事实所引起的对损害予以补偿、强制履行或接受惩罚的特殊义务,亦即由于违反第一性义务而引起的第二性义务。即所做行为应遵守相关法律条文之义务, 若违反便需接受法律惩处。


Historie.

Ekvita se vyvinula na počátku 14. století jako „anglická strana“ (vedle strany latinské) záležitostí, které rozhodoval Soud kancléřství podle spravedlnosti – ekvity. Anglická se jí říkalo proto, že petice žádající o zahájení řízení nemusely být v latině a v celém rozhodování kancléře postupně převládl anglický jazyk. Zpočátku poskytoval Soud kancléřství rychlejší projednání než soudy common law, a byl přístupnější i pro chudé či úřady perzekvované osoby.  Za vlády Jindřicha VIII. stále více kancléřský soud konkuroval nejvyšším soudům common law. Zároveň se v této době ustálil vlastní pojem ekvity pro tu část práva, která je jeho rozhodováním vytvářena. V důsledku toho, že se proces před tímto soudem stal postupně zdlouhavým, nákladným a příliš formálním, dochází v 16. století k některým omezením, například v tom, že si Soud kancléře sám vybírá případy, které bude řešit, a jejich hodnotu stanovil na 10 liber. Pro záležitosti chudých je vytvořen koncem 15. století zvláštní soud zvaný Soud žádostí (Court of Requests) a některé role kancléřského soudu přebírá také Soud Hvězdné komory.  Reformy soudnictví v sedmdesátých letech devatenáctého století provedly procesní fúzi obou subsystémů práva a ukončily jejich institucionální oddělení. Nevedly však k žádné fúzi po věcné stránce těchto subsystémů. Soudní nebo akademická argumentace, která předpokládá opak, byla popsána jako "fúzní faleš" (fusion fallacy).  V druhé polovině dvacátého století došlo k větší diskusi o užitečnosti užívání ekvity jako samostatného právního řádu. Tyto debaty byly označeny jako "fúzní války" (fusion wars). Jeden z hlavních bodů této debaty se soustředil na pojetí bezdůvodného obohacení a na to, zda by oblasti práva, které byly tradičně považovány za ekvitní ‐ spravedlivé (equitable), mohly být racionalizovány jako součást jediného právního řádu, známého jako právo bezdůvodného obohacení (law of unjust enrichment).

Ekvitní proces.

Rozvoj rozhodování podle ekvity souvisel především s nárůstem počtu osob, které nemohly využít ani analogický writ a domoci se spravedlnosti před řádnými soudy. V rámci Soudu kancléřství rozhodoval sám Lord kancléř bez poroty. Rozhodoval tedy jak otázku skutkovou, tak i právní a k zahájení řízení nebyl zapotřebí formální writ, nýbrž tzv. "bill" – petice s vylíčením sporného případu nebo stížnosti. Řízení mohlo být započato i ústním přednesením stížnosti. Vzhledem k tomu, že kancléř a někteří soudci jeho soudu byli duchovními a často i absolventy kanonického práva na Oxfordské univerzitě, rozhodoval soud i podle kanonického a římského práva, a to především v procesních otázkách.  Od Kancléřské soudu až do roku 1675 nebylo přípustné odvolání (poté o něm rozhodovala Sněmovna lordů), kancléř však mohl i rozhodnutý případ znovu otevřít.

Ekvita (anglicky "equity") je vedle common law druhý ze základních subsystémů anglického precedenčního soudcovského práva. Ekvita se jako součást anglického práva rozvinula na počátku 14. století praxí Lorda kancléře (Lord Chancellor) v rámci takzvaného Soudu kancléřství (Court of Chancery). Mezi největší výhody, které byly v souvislosti s tímto soudem a systémem ekvity zmiňovány, patří větší pružnost procesu, větší variabilita důkazních prostředků, více druhů nápravy újmy či škody a větší výběr prostředků k prosazení rozsudku či exekuce.

在普通法系中,衡平法(英语:equity)是指法院在判例法及成文法之外采用的一系列法律原则。


麻疹腮腺炎德國麻疹混合疫苗爭議

Historie.

Původ domněnky kauzálně spojující očkování a vznik autismu se datuje do roku 1998, kdy britský lékař Andrew Wakefield publikoval v odborném časopise "The Lancet" studii spojující výskyt střevních zánětů a poruch autistického spektra u dvanácti dětí s jejich předcházejícím očkováním kombinovanou vakcínou MMR proti spalničkám, zarděnkám a příušnicím. Rychlé a zkratkovité šíření výsledků publikace mediálními kanály vedlo např. v Anglii k poklesu očkování dětí vakcínou MMR a zvýšenému výskytu spalniček, které byly do té doby považovány v Anglii za vymýcené.  Na nedostatky Wakefieldovy studie upozornil v roce 2004 britský investigativní novinář Brian Deer. V časopisu "The Sunday Times" popsal nejprve střet zájmů, do kterého se Andrew Wakefield dostal, když před zveřejněním studie přijal finanční podporu od společnosti zaměřené na hledání negativních dopadů vakcíny MMR. Později doplnil informace o Wakefieldově patentu monovalentní vakcíny proti spalničkám, která byla konkurentem standardně používané MMR.  Kromě nepřiznaného střetu zájmů, ve kterém se Wakefield nepochybně nacházel, se objevilo i mnoho metodologických problémů. Brian Deer např. při podrobné analýze původních lékařských záznamů zjistil, že z devíti dětí, u kterých se podle Wakefielda vyvinula po očkování regresní forma autismu, mělo skutečně diagnostikováno tuto poruchu pouze jedno. Obdobně Wakefield ve své studii uvádí, že jedenáct dětí trpělo střevními záněty, ovšem lékařské záznamy o nich informují jen u tří dětí.  Původní Wakefieldova studie byla částečně stažena v roce 2004, kdy 10 z původních 12 autorů prohlásilo, že se zříká uvedených závěrů, a plně retrahována v roce 2010 na základě chybějícího souhlasu bioetické komise a nenáhodného výběru dětí zahrnutých do studie. Několik měsíců po stažení studie byl Andrew Wakefield vyřazen z britského seznamu lékařů a na území Spojeného království mu bylo odepřeno právo vykonávat lékařské povolání.

Důvody přetrvávání mýtu.

Přestože souvislost vzniku autismu a očkování byla vyvrácena robustními vědeckými studiemi (např. ), obavy o bezpečnost očkování ve společnosti stále přetrvávají. Níže je výčet skutečností, které by mohly souviset s přetrváním mýtu ve společnosti.  Stejně jako každý jiný používaný lék, i vakcíny mohou vyvolat nežádoucí účinky. Mezi velmi časté (výskyt ≥ 1 z 10 pacientů) a časté (výskyt ≥ 1 ze 100 pacientů) nežádoucí účinky vakcíny MMR patří bolest, otok a zarudnutí v místě injekce, horečka, infekce horních cest dýchacích a vyrážka.  Ke kritikům očkování v České republice patří např. Anna Strunecká nebo Ludmila Eleková, obě držitelky anticeny Bludný balvan udělované Českým klubem skeptiků Sisyfos. Anna Strunecká se ve svých knihách vyjadřuje přímo k problematice souvislosti autismu a očkování. V knize "Varovné signály očkování" např. uvádí seznam 27 vědeckých publikací, které mají podporovat závěry Wakefieldovy zfalšované studie a tvrdí, že „"pokud existuje 27 publikací, které potvrzují zjištění jedné práce, obviňované ze zfalšování výsledků, pak si já myslím, že nepravdivé je obvinění ze zfalšování (posuzované novinářem) a pravdivé je zjištění"“. Stejný seznam, s výjimkou jedné vynechané publikace, včetně stejného seřazení uvedených studií, je možné najít na nedůvěryhodných stránkách zaměřených na šíření pseudovědy a konspiračních teorií. Podle informací z tří nezávislých zdrojů, které provedly analýzu těchto studií, pouze dva z těchto článků by ve skutečnosti mohly obsahovat relevantní informace spojující autismus s virem spalniček. I o těchto dvou studiích ale existují pochybnosti, neboť je pod nimi podepsán týž autor a výsledky žádné z nich se nepodařilo jiným vědeckým týmům replikovat. Žádný z ostatních článků nesouvisí přímo s původní Wakefieldovou hypotézou. Na dvanácti z článků uvedených v seznamu se autorsky podílel sám Andrew Wakefield nebo někteří z jeho blízkých spolupracovníků, a proto je nelze již z povahy věci považovat za nezávislou podporu původního neplatného Wakefieldova díla.  Neověřené výpovědi rodičů, kteří popisují negativní vliv očkování na jejich děti (včetně vývojového regresu a rozvoje poruch autistického spektra) sdružuje na svých stránkách spolek Rozalio propagující svobodnou volbu v očkování. Spolek Rozalio také vydal několik tištěných brožur s názvem "Jak zasáhl systém očkování do života některých rodin." Ve srovnání s meta-analýzami celosvětových dat zahrnujícími více než 1,2 milionu dětí, respektive 14,7 milionu dětí, které neprokázaly žádnou souvislost mezi vakcínou MMR a vznikem autismu, je ale výpovědní hodnota těchto jednotlivých neověřených příběhů malá.

Souvislost očkování a vzniku autismu je příklad vědecky vyvráceného mýtu, který přesto stále přetrvává ve společnosti a ovlivňuje rozhodování některých rodičů ohledně očkování vlastních dětí. Byl označen za „mýtus, který v oblasti medicíny napáchal nejvíce škody za posledních 100 let“. Vědecké studie a meta-analýzy publikovaných dat opakovaně ukázaly, že mezi vznikem poruch autistického spektra a očkováním neexistuje příčinná souvislost.

麻腮风三联疫苗 (英语:MMR Vaccine),是给幼儿接种以预防麻疹、腮腺炎、风疹的疫苗。1998年以来,人们就接种这种疫苗会不会导致儿童自闭症等疾病产生了接种疫苗争议。2010年2月英国《柳叶刀》医学周刊正式废除在1998年对于这种疫苗对于自闭症的报导。


Seznámení se s právem a znalost zákona.

Každý občan má ústavně zaručené právo na přehledné a srozumitelné právo a povinnost právo znát. Prakticky je ovšem tato povinnost nesplnitelná, vzhledem k množství zákonů a jejich náročnosti, navíc přístup k přehlednému a srozumitelnému právu také laické veřejnosti je i přes moderní informační technologie obtížný.<ref name="http://www.lexperanto.cz/zasady/neznalost-zakona-neomlouva">http://www.lexperanto.cz/zasady/neznalost-zakona-neomlouva</ref>  Vyhlášení právního předpisu předem stanoveným způsobem je nutnou podmínkou jeho platnosti a dochází k tomu jeho publikací (promulgace). Mezi vyhlášením zákona a jeho účinností je vyhraněn určitý čas (legisvakanční lhůta), během kterého má každý možnost i povinnost se s právním předpisem seznámit, aby mohlo být ze strany státu oprávněně požadováno dodržování zásady "ignorantia legis non excusat (neznalost zákona neomlouvá)".  Lon L. Fuller ve své "Morálce práva" přikládá zveřejňování nebo alespoň zpřístupňování zákonů zásadní důležitost, vzhledem k tomu, že povinností každého občana by měl být zájem o platné právo. Seznámení se se všemi platnými zákony je ale značně problematické, prakticky téměř nemožné, a ani u osob s právnickým vzděláním nelze předpokládat úplnou znalost právního řádu. Přesto se lidé v zásadě ve většině případů ve svém každodenním životě chovají podle práva. Je tomu tak proto, že občané mají alespoň určité povědomí práva, které jim je vštěpování prostřednictvím jiných neprávních normativních systémů, zejména požadavkům morálních norem a zásad.

Právní vědomí.

Právní vědomí je především vědomí existence práva, aniž by to nutně musela být znalost práva. V kontinentálním právu je z hlediska právního vědomí věnována velká pozornost zákonu jako základnímu pramenu práva, principu legality, právního státu a zákazu retroaktivity.  Zásada retroaktivity souvisí se znalostí práva jako součástí právního vědomí a se zásadou "neznalost zákona neomlouvá".  Je možné rozlišovat dvě úrovně právní znalosti:  Tyto dvě úrovně právní znalosti na sobě nemusí být závislé. Příkladem může být situace, kdy si je právní subjekt dobře vědom, že určité chování je právně regulováno, ale o samotném obsahu právní normy může mít velmi omezené nebo zcela mylné znalosti. Může ale nastat i situace, kdy má právní subjekt přesnou představu, jak se chovat v konkrétních situacích chovat, aniž by si však byl vědom toho, zda, případně jak, je chování v dané situaci právně upraveno.

Vysvětlení principu.

Laicky řečeno tedy tento princip znamená, že pokud se člověk dopustí jakéhokoli protiprávního jednání, není možné se vymlouvat, že nevěděl, že tak jedná. Povinností každého občana je seznámit se se zněním všech legislativních zákonů a porozumět jim. Jednání, které je v nesouladu se zněním zákonů, je protiprávní, a dle principu "neznalost zákona (práva) neomlouvá" za provedený trestný čin v nevědomosti bude potrestán úplně stejně jako v případě vědomého či plánovaného trestného činu. Na neznalost se tedy nedá dovolat.<ref name="http://www.bcak.cz/slovnik-pravnich-pojmu/ignorantia-luris-non-excusat/">http://www.bcak.cz/slovnik-pravnich-pojmu/ignorantia-luris-non-excusat/ </ref>  V povědomí o tom, co je protizákonné jednání a co není, může napovídat instinkt a morálka. Činy, které jsou v daném společensko-kulturním kontextu považovány za nemorální, bývají právě většinou upraveny zákonem.  Existují ale situace, kdy člověk porušuje zákon, a opravdu si toho není vědom. K trestnému činu v nevědomosti může dojít například tím, že si člověk důkladně nepřečtete smlouvu, kterou podepisuje, a následně může být trestně stíhán za něco, co přislíbil udělat či nedělat. To, že si člověk řádně nepřečetl smlouvu, ale bylo jeho rozhodnutí, přestože měl povinnost se s jejím zněním před podepsáním seznámit, a i v tomto případě je uplatňován princip "neznalost zákona neomlouvá", a trestního řízení je tedy oprávněné.

Neznalost zákona neomlouvá je jedním ze základních právních principů moderního práva vycházející už ze starého římského práva. Latinské sousloví "Ignorantia juris non excusat" se doslova překládá jako "neznalost práva neomlouvá", avšak v odborné literatuře i právním diskurzu se lze setkat spíše s principem "neznalost zákona neomlouvá". Neznalost zákona, tedy např. nevědomost o následcích trestného činu nebo o trestném činu samotném, není polehčující okolností svědčící o nevině a princip "neznalost zákona neomlouvá" tedy odkazuje k přijetí odpovědnosti za svoje skutky a činy.

不知法律不免责(,英语:Ignorance of the law excuses not;拉丁语中又名:,英语:英语:Ignorance of law excuses no one),也称不知法不免责,是一种法律理论,主张不知道有法律存在的个人违反法律也不能免于法律责任。


Původ.

Obecně se předpokládá původ komet, nebo také prekurzorů komet v oblasti vnější sluneční soustavy a to milióny let před zformováním planet. Jakým přesně způsobem se formují a také přesný původ komet je diskutabilní, i když se tyto procesy zdají být klíčové pro pochopení formování sluneční soustavy a také geologie. Trojrozměrné výpočetní modely poukazují na důležité strukturní znaky pozorované u kometárních jader, které nasvědčují vysvětlení postupného narůstání menších těles (kometesimál) za nízké rychlosti. V tuto chvíli upřednostňované vysvětlení procesu vzniku komet je tzv. Mlhovinová hypotéza. Podle které jsou komety zbytky původních planetesimál, tedy „základních stavebních kamenů“ z kterých ve sluneční soustavě vlivem gravitace narůstaly planety. Astronomové předpokládají původ komet z Ortova mračna a také rozptýleného disku.

Velikost.

Předpokládaná velikost většiny kometárních jader se pohybuje kolem 16 km napříč. Největší komety, které se přiblížily oběžné dráze planety Saturn jsou C/2002 VQ94 (≈100 km), Hale-Bopp (≈60 km), 29P (≈30,8 km), 109P/Swift–Tuttle (≈26 km) a 28P/Neujmin (≈21,4 km). Jádro Halleyovy komety tvarem připomínající bramboru (15×8×8 km), obsahuje rovnoměrné rozvrstvení ledu a prachových částic. Během přeletu sondy Deep Space 1 v září 2001 kolem komety Borrelly. Vypozorovala sonda velikost jádra komety na (8×4×4 km) poloviční, než je jádro Halleyovy komety. Jádro komety Borrely se také podoba tvaru brambory a mělo výrazně tmavý povrch. Podobně jako u již zmíněné Halleyovy komety vycházel plyn z jádra komety Borrelly z malých oblastí, kde byly odhalené pukliny na povrchu vystavené účinkům slunečního svitu. Průměr jádra komety Hale-Bopp byl odhadnut na 60 ± 20 km. Kometa Hale-Bopp byla velmi jasná a na noční obloze viditelná pouhým okem. Neobvykle velké kometární jádro zanechávalo velké množství plynu a prachu. Jádro komety P/2007 R5 je pravděpodobně jen kolem 100–200 metrů velké v průměru. Největší těleso ze skupiny kentaurů (nestabilních, zledovatělých asteroidů) jsou odhadováno na velikost průměru kolem 250 km až 300 km. Tři největší jsou označovány jako 10199 Chariklo (258 km), 2060 Chiron (230 km), a ztracený 1995 SN55 (≈300 km). Obecná hustota známých komet byla odhadnutá na 0,6 g/cm3. Níže je seznam komet, které mají měření a odhadované parametry, velikost, hmotnost a hustotu.

Složení.

Kolem 80 % jádra Halleyovy komety tvoří voda ve formě ledu a dále zmrzlý oxid uhelnatý tvoří kolem 15 %. Zbytek je složen především ze zmrzlého metanu, amoniaku a oxidu uhličitého. Výzkumníci předpokládají, že ostatní komety jsou složením velmi podobné Halleyově kometě. Jádro je při pozorování také velmi tmavého odstínu a tento poznatek vedl výzkumníky k domněnce, že většina komet je pokryta tmavou vrstvou kamení a prachu zakrývající led. Proto tento typ komet vypouští do okolí plyny jen v té době, kdy je pootočený směrem ke Slunci, které komety při oběhu zahřívá. Složení vodní páry z komety 67P/Čurjymov-Gerasimenko je dle poznatků ze sondy mise Rosetta v základu odlišné od zemské vodní páry. Poměr deuteria k vodíku ve vodní páře komety je třikrát větší, než u vodní páry na Zemi.

Struktura.

Procesy pozorované na kometě 67P/Čurjymov-Gerasimenko odhalily, že z kometárního jádra uniká vodní pára. Až 80 % z toho zkondenzuje ve vrstvách pod povrchem. Pozorování indikuje, že odhalované tenké vrstvy bohaté na led blízko povrchu mohou být zapříčiněné aktivitou a změnami na kometě, tedy vrstevní globálního charakteru se nemusí nutně objevit v rané historii formování samotné komety. Měření provedená přistávacím modulem Philae na kometě 67P poukazovala na výšku povrchové vrstvy prachu na kometě až 20 cm. Pod touto povrchovou vrstvu se má nacházet velmi pevný led, nebo směs ledu a prachových částic. Pórovitost narůstá směrem k středu kometárního jádra. Většina výzkumníků předpokládala, že jádra komet se skládají z přeměněných částí menších ledových planetesimál předchozí generace. Nicméně i když tělesa mohou být spojena vlivem gravitace do jednotné části, mise Rosetta zavrhla domněnku, že by komety byly „štěrkové hromady“ z nesourodého materiálu.

Tříštivost.

Některá kometární jádra se zdají vykazovat velmi velkou křehkost, alespoň to potvrdila pozorování rozdělování komet na menší části. Komety, které se rozdělily, jsou například 3D/Biela v roce 1846, Shoemaker–Levy 9 v roce 1992 a 73P/Schwassmann–Wachmann během let 1995 do 2006. Řecký historik Eforos zapsal poznámku o pozorovaném rozdělení komety již v zimě 372–373 před n. l. Příčina rozdělení komet je předpokládaná z důvodu vysoké teploty a účinkům tlaku plynů z nitra komety, nebo také dopadu a srážky. Komety 42P/Neujmin a 53P/Van Biesbroeck vykazují znaky, toho že se jedná o pouhé části původních větších komet. Výpočetní začlenění modelu poukázala, že obě komety se přiblížily k planetě Jupiter v lednu 1850 a před touto událostí byly jejich oběžné dráhy téměř identické.

Albedo.

Kometární jádra ve sluneční soustavě mohou být velmi temné objekty. Vesmírná sonda Giotto poukázala na to, že jádro Halleyovy komety odráží kolem 4 % dopadajícího světla. Sonda Deep Space 1 odhalila u komety Borrelly jen 2,5–3 % odrazivost dopadajícího světla. Přitom k srovnání čerstvá vrstva asfaltu odráží až 7 % dopadajícího světla. Temnou vrstvu na povrchu pravděpodobně tvoří komplexní organické sloučeniny. Vlivem zahřátí se odstraní prchavé látky a zanechávají za sebou těžké a řetězové organické sloučeniny, které bývají velmi temné jako dehet, nebo ropa. Samotný temný odstín kometárního jádra má napomáhat absorpci tepla nutného k postupnému vypařování.

Objevy.

První mise blízkého setkání s kometou byla provedena sondou Giotto. Jednalo se o první snímání komety z tak velké blízkosti téměř až 596 km. Byly to první důkazy o přítomnosti vycházejících výtrysků plynu a povrchu o velmi nízké odrazivosti, ale také přítomnosti organických sloučenin. Během přeletu sondy v blízkosti komety byla Giotto až dvanáct tisíckrát zasažena, včetně zásahu úlomku o 1 g, který způsobil dočasnou ztrátu komunikace se střediskem Darmstadt. U Halleyovy komety bylo vypočítáno vypouštění materiálu až o 3 tunách za sekundu, ze sedmi výtrysků. Způsobující kmitání po relativně dlouhou dobu. Dalším cílem po Halleyově kometě bylo jádro komety Grigg–Skjellerup, ke které se Giotto přiblížila na vzdálenost 100–200 km. Výsledné poznatky z mise Rosetta a přistávacího modulu Philae přinesly nový vhled do podstaty komet a měřící spektrograf ALICE detekoval přítomnost elektronů (kolem 1 km nad povrchem kometárního jádra) v těsné blízkosti komety.

Kometární jádro je pevné těleso nacházející se uprostřed komety. Kometární jádro je obvykle složené z prachu, zmrazených plynů a kamene. Populárně jsou označované za „špinavé sněhové koule“. Plyny sublimují při zahřátí Sluncem a vytváří plynný obal, obklopující a následující kometární jádro jinak označovaný za koma. Síla účinkující vlivem sluneční radiace a solárního větru na koma při přiblížení komety k Slunci způsobuje vytvoření kometárního ohonu, který směřuje dál od Slunce. Typické kometární jádro vykazuje albedo 0,04. Tato hodnota je nižší než u uhlí a pravděpodobně je způsobena povrchovým prachem. Získané informace ze sond Rosetta a Philae poukazují na nepřítomnost magnetického pole v okolí jádra komety 67P/Čurjymov-Gerasimenko. Z tohoto poznatku se odhaduje, že síla magnetického pole a magnetismu obecně nehrála velkou roli v době brzké formace planetesimál.

彗核通常被认为是彗星中心的固体部分,核心是由岩石、尘埃和冰冻的气体组合成的一颗小行星。当被太阳加热时,气体升华或是被点燃,成为环绕在核心周围的大气层,称为彗发。由太阳的辐射压和太阳风施加在彗发的力量导致一条极大且背向太阳彗尾。


Popis jevu.

Recentní vymírání souvisí z širokou degradací habitatů a vysokou mírou ztráty biologické diverzity na Zemi. Velká část tohoto procesu není zatím zdokumentována, neboť často lidé ještě nezjistili, že druh vyhynul, nebo vůbec nedošlo k jeho objevu předtím než vyhynul. Rychlost vymírání druhů dosahuje podle odhadů stokrát až tisíckrát vyšší míry než je přirozené.  Vymírání v holocénu zahrnuje vymizení velkých suchozemských zvířat (tzv. megafauna), které začalo jako vymírání v pleistocénu a pokračovalo koncem poslední doby ledové. Megafauna mimo africký kontinent se vyvinula bez přítomnosti lidí, což ji po následném příchodu lidských populací učinilo značně zranitelnou. V Africe bylo holocénské vymírání menší, zřejmě kvůli možnosti živočichů se na přítomnost lidí adaptovat, i když i zde k němu docházelo. Nejpopulárnější teorie tvrdí, že poměrně masivní lov mnoha druhů ze strany lidí přispěl k již existujícím tlakům a nakonec vedl k vyhynutí. Existuje debata, jak velký podíl na vyhynutí lidé mají a jaký klimatická změna na konci pleistocénu. Ačkoliv zatím chybějí zcela jednoznačné a prokazatelné důkazy, že vymírání megafauny koncem poslední doby ledové padá do určité míry či dokonce převážně na vrub člověka, vymírání živočichů na Novém Zélandu a na Havaji lze jednoznačně spojit s příchodem lidí.  Postupným vývojem, růstem populace a migrací se z člověka stal téměř všudypřítomný superpredátor, který je schopen ve velkém měřítku zabíjet i dospělé jedince ostatních vrcholových predátorů a ovlivňovat potravní řetězce na celé planetě. K vyhynutí živočišných i rostlinných druhů dochází jak na pevnině tak v oceánech či na ostrovech. Vymírání se zrychlilo ve 20. století a pokračuje i ve 21. století, kdy se k nadměrnému lovu a odlesňování přidaly i takové faktory jako je přelidnění, globální oteplování, acidifikace oceánů, znečištění plasty, dezertifikace aj.  Podle zprávy WWF z roku 2018 došlo od roku 1970 k drastickému snížení populací všech obratlovců na planetě o 60 %. Bezprostřední nebezpečí vyhynutí hrozí slonům a nosorožcům, které vybíjejí pytláci. Populace afrických slonů stále klesá, protože se narodí méně slonů než je každoročně zabito kvůli slonovině.  Studie z roku 2019 zahrnula do globálního vymírání i nejpočetnější skupinu živočichů - hmyz. Podle ní údajně mizí tempem 2,5 % ročně, což by při zachovalém trendu znamenalo do 100 let (teoreticky) úplné vyhynutí hmyzu a naprostý kolaps většiny suchozemských ekosystémů, jež jsou na hmyzu závislé. Na vině je ztráta stanovišť, široké využívání pesticidů a globální oteplování. Vlastní studie ovšem mluví o tom, že mizí 2,5 % biomasy hmyzu ročně, 1 % druhů hmyzu ročně (2,5 % druhů obratlovců ročně) a že „pokles může vést k vymření 40 % druhů hmyzu na světě v následujících dekádách“, ale nijak nezmiňuje případnost úplného vyhynutí hmyzu.

Příčiny.

Jedna z hlavních příčin šestého vymírání je vliv aktivit člověka na životní prostředí:

Následky.

Rozšíření lidské populace na Zemi má několik následků, jenž způsobuje vymírání druhů:

Vymírání v holocénu, také označováno jako vymírání v antropocénu, nebo šesté hromadné vymírání, je teorie současného masového vymírání druhů organizmů v nynější geologické epoše holocénu, které je nejspíše převážně výsledkem lidských aktivit. Zemědělství a lov mají 37% podíl, degradace prostředí 31% podíl, ztráta prostředí 13% podíl a klimatické změny pak 7% podíl na současném vymírání druhů.

全新世灭绝事件是于现今的全新世所发生广泛及持续的灭绝或生物集群灭绝事件,被广泛视为第六次的大规模灭绝事件(前五次分别是奥陶纪-志留纪灭绝事件、泥盆纪后期灭绝事件、二叠纪-三叠纪灭绝事件、三叠纪-侏罗纪灭绝事件以及白垩纪-第三纪灭绝事件),因此又被称作第六次大灭绝。涉及的灭绝集群包括了植物及动物的科,如哺乳动物、鸟类、两栖类、爬行动物及节肢动物,大部分灭绝都是在雨林内发生。于1500年至2006年,世界自然保护联盟就列出了784个已灭绝物种。不过,有很多实际灭绝的物种都没有记录,一些科学家估计于20世纪,就已有200万个物种实际灭绝。根据物种面积曲线估计,每年就有达14万个物种灭绝。


1983年苏联核警报误报事件

Pozadí.

K incidentu došlo v době značně napjatých vztahů mezi Spojenými státy americkými a Sovětským svazem. Například poté, co Sovětský svaz v roce 1976 rozmístil čtrnáct jaderných střel středního doletu SS-20/RSD-10, schválil v prosinci roku 1979 vrchní velitel NATO "dvoukolejné rozhodnutí" o rozmístění 108 jaderných střel Pershing II v západní Evropě se schopností zasáhnout cíle na východní Ukrajině, v Bělorusku nebo v Litvě během 10 minut a také pomalejších střel s plochou dráhou letu BGM-109G Gryphon s delším doletem, na zasažení cílů situovaných dále na východ. V polovině února 1981 byly Spojenými státy americkými započaty také tzv. "psychologické operace", ty pokračovaly až do roku 1983. Byly navrženy tak, aby testovaly slabá místa sovětských radarů a demonstrovaly jadernou sílu Spojených států amerických. Jejich součástí byly tajné námořní operace v Barentsově, Norském, Černém a Baltském moři, stejně jako přelety amerických bombardérů. Ty se konaly až několikrát týdně, a spočívaly v tom, že letouny nalétávaly až těsně k sovětskému vzdušnému prostoru a otáčely se až na poslední chvíli.„Opravdu je to dostalo,“ řekl Dr. William Schneider, bývalý náměstek ministra zahraničí pro vojenskou asistenci a technologie, který viděl tajná hlášení o akci ("After Action Reports"), které zaznamenávala americké letové aktivity. „Rusové nevěděli, co to všechno znamená. Letka nalétávala přímo na sovětský vzdušný prostor, ale nikdy jej nenarušila, neboť se těsně před tím otočila. Avšak vždy doletěla dostatečně blízko, aby ji zachytily sovětské radary a aby způsobila pohotovost v sovětských základnách.“ Podle záznamů CIA a podle vysokých důstojníků KGB, byl v květnu 1981 Sovětský svaz posedlý historickou paralelou s rokem 1941 a Reaganovou rétorikou. Bez možnosti obrany proti raketám Pershing II věřili sovětští představitelé, že se Spojené státy americké připravují na tajný jaderný útok na Sovětský svaz, a tak tedy zahájili operaci RJAN ("raketno-jaděrnoje napadenie"). Pod touto operací sledovali agenti v zahraničí technické pracovníky, kteří budou připravovat jaderný útok tak, aby byl Sovětský svaz schopen jim buď předejít a nebo se alespoň vzájemně zaručeně zničit. Údajně sledovali věci od zvýšené produkce železa, omezování dovolených až po dovoz pizzy do Pentagonu.  Dne 1. září 1983 sovětská armáda sestřelila jihokorejské civilní dopravní letadlo, let Korean Air Lines Flight 007, který zabloudil do sovětského vzdušného prostoru. Všech 269 lidí na palubě letadla zahynulo, včetně amerického kongresmana Larryho McDonalda. První rakety Pershing II byly v Evropě rozmístěny údajně koncem listopadu 1983.  Bruce Blair, odborník na jaderné strategie studené války a bývalý prezident World Security Institute ve Washingtonu prohlásil: Americko–sovětské vztahy se v té době se zhoršily do bodu, kdy nejen Kreml, nejen Jurij Andropov a KGB, ale celý Sovětský svaz jako systém byl zaměřen na očekávaný útok a na velmi rychlou odvetu. Sovětský svaz se měl velmi na pozoru. Byl velmi nervózní a náchylný k chybám a nehodám. Falešný poplach, který se stal pod Petrovovým dohledem nemohl přijít v nebezpečnější a intenzivnější fázi americko–sovětských vztahů. Ve Spojených státech amerických v televizním rozhovoru Bruce Blair řekl, „Rusové viděli americkou vládu připravující se na první útok, v čele s prezidentem Ronaldem Reaganem, jako schopnou nařídit první úder.“ O incidentu s Petrovem řekl, „"myslím, že tohle je nejblíž co naše země omylem přišla do jaderné války."“

Incident.

Dne 26. září 1983 byl Stanislav Petrov, důstojník sovětské protivzdušné obrany ve službě v bunkru Serpuchov-15 poblíž Moskvy, ve kterém bylo se nacházelo řídicí středisko sovětského systému družic včasného varování s kódovým označením Oko. Petrov byl mimo jiné zodpovědný za sledování sítě družic včasného varování a hlášení svým nadřízeným o případném nastalém jaderném raketovém útoku. V případě detekce odpálených raket systémem včasného varování měl Sovětský svaz okamžitě zahájit odvetný jaderný útok proti Spojeným státům americkým, v souladu s doktrínou zaručeného vzájemného zničení.  Krátce po půlnoci počítače sovětského systému včasného varování ohlásily mezikontinentální balistickou raketu směřující ze Spojených států amerických směrem na Sovětský svaz. Petrov považoval hlášení za chybu počítače, protože prvotní jaderný útok Spojených států amerických by pravděpodobně zahrnoval stovky současně odpálených raket s cílem zničit všechna sovětská zařízení schopná protiútoku. Kromě toho byla spolehlivost sovětského satelitního systému zpochybněna již v minulosti. Petrov označil varování jako falešný poplach (ačkoliv svědectví se rozcházejí v tom, zda svým nadřízeným podal hlášení o detekci, či nikoliv). Petrovovo podezření, že systém byl nefunkční, bylo potvrzeno, když žádná raketa ve skutečnosti nepřiletěla. Později počítače identifikovaly další čtyři rakety ve vzduchu, všechny směrované k Sovětskému svazu. Petrov měl opět podezření, že počítačový systém je nefunkční, i když neměl žádné přímé prostředky toto potvrdit. Sovětský pozemní radar nebyl schopen detekovat rakety za horizontem.  Následně bylo zjištěno, že falešné poplachy jsou způsobeny vzácnou vzájemnou polohou mraků, satelitů Molnija na oběžné dráze a slunečního záření, chyba byla později opravena pomocí křížové kontroly s geostacionární družicí.  Při vysvětlování proč i tento poplach označil za falešný argumentoval Petrov svým výcvikem a přesvědčením, že první raketový útok Spojených států by byl masivní a pouze 5 raket vypadalo velmi nelogicky. Kromě toho byl tento sovětský systém nový a neověřený a navíc pozemní radar nezachytil rakety ani několik minut po příchodu onoho varování počítačového systému.

Následky.

Petrov následně podstoupil intenzivní výslechy ohledně svých akcí. Původně byl za své rozhodnutí pochválen. Generál Jurij Votincev, pozdější velitel protiraketových jednotek sovětské protivzdušné obrany, který jako první vyslechl Petrovovo hlášení o tomto incidentu (a byl prvním kdo tento incident v roce 1998 oznámil veřejnosti) se nechal slyšet, že Petrovovo „správné rozhodnutí“ bylo „řádně zaznamenáno“. Petrov sám říkal, že byl původně Votincevem pochválen a byla mu slíbena odměna, ale zároveň zmínil, že byl pokárán nadřízenými za nepatřičný písemný záznam ohledně incidentu ve vojenském deníku.  Petrov žádnou odměnu nedostal. Podle něj to bylo způsobeno tím, že za celý varovný systém byli odpovědní jeho nadřízení a vlivní vědci, kteří by kvůli tomuto incidentu a spoustě dalších chyb v systému museli být potrestáni. Následně byl převelen na méně zodpovědnou pozici, odešel předčasně do výslužby (vždy však zdůrazňoval že jeho odchod z armády nebyl nucený, jak někdy uvádějí západní zdroje) a prodělal nervové zhroucení.  Oleg Kalugin, bývalý vysoce postavený důstojník KGB z oddělení zahraniční kontrarozvědky, který dobře znal sovětského generálního tajemníka Jurije Andropova prohlásil, že Andropov choval k americkým vůdcům hlubokou nedůvěru. Není vyloučeno že pokud by Petrov pokládal varování systému za správná, pak by mohlo takovéto chybné vyhodnocení vyprovokovat sovětské vedení k protiútoku. Kalugina prohlásil... „"Nebezpečné bylo hlavně smýšlení sovětského vedení, 'Američané možná útočí, tak raději zaútočíme první'".“  Tento incident se stal veřejně známým v 90. letech po publikování Votincevových pamětí. Masová media potom rozšířila povědomí o Petrovových akcích.

K falešnému raketovému poplachu došlo dne 26. září 1983, kdy jaderný systém včasného varování Sovětského svazu detekoval odpálení několika mezikontinentálních balistických raket Minuteman ze základen ve Spojených státech amerických. Tato varování o jaderném útoku byla správně identifikována jako falešný poplach Stanislavem Petrovem, důstojníkem sovětské protivzdušné obrany. Toto rozhodnutí zabránilo odvetnému jadernému útoku na Spojené státy americké a jejich spojence v NATO, což by pravděpodobně mělo za následek okamžitou eskalaci studené války k totální jaderné válce. Vyšetřování satelitního varovného systému později potvrdilo, že systém opravdu selhal.

1983年9月26日,苏联的核子预警雷达侦测到多枚美国空军的LGM-30义勇兵洲际弹道导弹从美国的基地发射。这些导弹攻击警告被一位苏联国土防空军的军官斯坦尼斯拉夫·彼得罗夫判断为误报。这个决定被视为阻止了基于美国及其北约盟国错误数据的报复性核攻击,可能导致冷战僵局立即升级到一场全面的核战争。事后经调查确认卫星警报系统发生了故障。


Struktura a mechanismus.

Mnoho transmembránových receptorů jsou transmembránové proteiny, např. glykoproteiny a lipoproteiny. Stovky různých receptorů jsou známy a mnoho dalších je doposud nepopsaných. Transmembránové receptory jsou obvykle klasifikovány na základě jejich terciární (trojrozměrné) struktury., příp. mohou být klasifikovány na základě membránové topologie. Strukturálně nejjednodušší receptory protínájí polypeptidovým řetězcem lipidovou dvojvrstvu jednou, zatímco jiné, jako je receptory spřažené s G proteinem sedmkrát. Každá buněčná membrána může mít několik druhů membránových receptorů, s různou jejich povrchovou distribucí, navíc mohou být v různých pozicích v membráně v závislosti na druhu membrány a buněčné funkci. Receptory jsou převážně sdruženy na povrchu membrány.

Mechanismus.

Vysvětlení mechanismu účinku je dvojíː

Domény.

Jako každá integrální membránové proteiny, transmembránové receptory mohou být rozděleny do tří domén.

Extracelulární doména.

Extracelulární doména jen externě z buňky nebo organely. Pokud polypeptidový řetězec prochází přes dvojvrstvu několikrát, externí domény se skládá ze smyček propletených skrze membránu. Její hlavní funkcí je rozpoznat a reagovat na ligand, např. neurotransmiter, hormon, nebo atomární ionty.

Transmembránové doména.

Ve většině rozpoznaných receptorů transmembránová alfa šroubovice tvoří většinu transmembránové komponenty, např. nikotinový receptor acetylcholinu transmembránová doména je tvořena proteinovým pórem skrze membránu obtékající iontový kanál. Při aktivaci extracelulární domény vazbou vhodného ligandu, se pór stává přístupný pro některé ionty, které mohou difundovat skrze membránu. U jiných receptorů dochází po navázání ligandu ke konformační změně, která ovlivňuje intracelulární podmínky.

Intracelulární doména.

Intracelulární (nebo cytoplazmatická) doména receptoru působí na vnitřek buňky nebo organely, a tím přenáší vnější ignál. Existují dvě základní cesty :

Transmembránový receptor, nebo také buněčný povrchový receptor nebo membránový receptor je receptor v membránách buněk umožňující buněčnou signalizaci tím, že se něj naváže extracelulární molekula (ligand) a způsobí tím nějakou změnu uvnitř buňky. Mezi extracelulární molekuly patří mohou být hormony, neurotransmitery, cytokiny, růstové faktory, buněčné adhezní molekuly, nebo živiny. Reakce s transmembránovým receptorem vyvolá změny v metabolismu a činnosti buněk.

细胞表面受体(cell surface receptor),是一类位于细胞表面的受体。细胞表面受体可以接收来自细胞外的信号,即与可以配对的配体结合,引发细胞内部的反应,最后产生特定的效应。这个效应可能仅在短时间内持续,比如细胞代谢或运动上的改变。也可能是长时间持续的,比如说使特定基因的表达上调。总的来说,已发现的较经典细胞表面受体包括:G蛋白偶联受体(G protein-coupled receptor)、受体酪氨酸激酶(Receptor tyrosine kinases)、鸟苷酸环化酶偶联受体(Guanylate cyclase-coupled receptor)、离子通道(ion channel),以及黏附受体(adhesion receptor),其中以G蛋白偶连受体的数量最多。


Historie.

Území dnešní Bolívie bylo až do 16. století součástí Incké říše. Poté bylo dobyto Španěly a roku 1542 se stalo součástí Místokrálovství Peru a od roku 1776 součástí Místokrálovství Río de la Plata pod názvem Horní Peru. V roce 1824 bylo Horní Peru osvobozeno Bolívarovým generálem Antoniem José de Sucrem. 6. srpna 1825 byla v Chuquisace (dnešní Sucre) vyhlášena nezávislost a země na počest Simóna Bolívara pojmenována Bolívie. 17. srpna byla prvním ústavním zákonem stanovena kongresem první státní vlajka a znak. Štít znaku byl polcený, v pravém poli (z heraldického pohledu) byl chlebovník na zeleném pažitu, v levém lama alpaka (od roku 2004 je na znaku již jen nespecifikovaný rod lam). V modré hlavě štítu bylo pět bílých, pěticípých hvězd (symbolizujících pět provincií), seřazených do oblouku, v patě pak hora Potosí, vše v přirozených barvách. Nad štítem byla frygická čapka a dvě ženské postavy v bledě modrých šatech, držící stuhu s nápisem REPUBLICA DE BOLIVAR.  Roku 1836 se na znaku poprvé objevil kondor.  Základ dnešního znaku byl zaveden 14. července 1888. Nový znak tvořil ovál s krajinou s horou Potosí ozářenou sluncem. V popředí krajiny byla lama alpaka, chlebovník a snop pšenice, v pozadí les a domek. V horní, žluté části lemu byl červený opis BOLIVIA, v dolní, modré části devět žlutých, pěticípých hvězd. Za oválem byly dvě zkřížené dělové hlavně, dvě trojice bolivijských vlajek, dva páry pušek, frygická čapka a incká válečná sekyra a na ovále seděl před vavřínovými větvemi kondor.  V roce 1963 byla do znaku přidána desátá hvězda na připomínku departementu Cobija, o který Bolívie přišla ve Druhé tichomořské válce (1879–1884).  Zdroj informací z roku 2002 uvádí, že se znak z roku 1968 užíval ve dvou podobách: s devíti a deseti hvězdami.  Bolivijský státní znak se měnil velmi často, uvedeny jsou pouze nejdůležitější změny. Jen od roku 1888 (základ dnešního znaku) do roku 1968 (předposlední změna) měl znak 33 podob. Změny však byly pouze drobné. Od vyhlášení nezávislosti v roce 1825 bylo znaků 70.  V roce 2004 se znak mírně změnil:

Další použití znaku.

Bolivijský státní znak je vyobrazen na státní a válečné vlajce, nebo na bolivijských mincích.

Státní znak Bolívie je tvořen oválem s krajinou a horou Potosí v přirozených barvách. Hora je zezadu osvícená sluncem, před ní je jihoamerická lama, snop pšenice a palma (dříve chlebovník). Ovál má úzký zlatý lem a širší modrý lem se zlatým nápisem BOLIVIA v horní části a deseti zlatými, pěticípými hvězdami v dolní části. Za oválem jsou dvě zkřížené dělové hlavně, dvě trojice bolivijských vlajek, dva páry pušek, frygická čapka a incká válečná sekyra. Na ovále sedí před vavřínovými větvemi kondor.

玻利维亚国徽中央图案为椭圆形盾徽,绘有高山和矿坑入口,有太阳在山后。平原上有羊驼、小麦和树。外环书有国名,下面有十颗星,代表了现有九个省和在1879年在与智利的战争中失去的、玻利维亚唯一的沿海省份。后为国旗、大炮、步枪、斧头和自由之帽。椭圆形上方有月桂和橄榄枝条,以及振翅中的安地斯神鹰。


Děj.

Newland Archer, potomek jedné z nejlepších newyorských rodin, se chystá oženit s půvabnou, byť poněkud mdlou May Wellandovou, dívkou z rovněž velmi dobré rodiny. Do New Yorku však přijíždí Newlandova sestřenice Ellen Olenská, poté, co opustila svého manžela, polského hraběte, a Newland se do ní zamiluje. Přesto podlehne tlaku společenosti a vědomí povinnosti a vstoupí do manželství s May. Postupem času ovšem shledá Newland své manželství čím dál nesnesitelnějším. Nedaří se mu na Ellen zapomenout a rozhodne se s ní navázat vztah, dokonce se za ní vydává do Bostonu. Posléze se dozví, že Ellen hodlá zamířit z New Yorku nazpátek do Evropy a plánuje jet s ní. Po hostině na rozloučenou chce oznámit své manželce, že ji opouští, ale předtím, než tak učiní, se od ní dozví, že je těhotná. Proto se rozhodne, že v manželství bez lásky zůstane. Závěr knihy se odehrává o dvacet šest let později, po smrti May. Newland se nachází se svým synem v Paříži a má možnost vidět znovu Ellen. Nakonec za ní však pouze pošle svého syna a vzdá se příležitosti po letech svou dávnou osudovou lásku znovu spatřit.

Přijetí díla a interpretace.

V roce 1921 získal "Věk nevinnosti" Pulitzerovu cenu. Původně měla být udělena Sinclairu Lewisovi za jeho román "Hlavní třída", avšak nakonec se porota rozhodla dát přednost právě textu Edith Whartonové. Zatímco Lewisův román byl chápán jako nemilosrdná, útočná satira na tradiční americké maloměsto, "Věk nevinnosti" četli doboví kritici jako převážně nostalgické ohlédnutí za předválečným New Yorkem a kritiku moderní současnosti a jejích rozvolněných mravů. Edith Whartonová však, navzdory názvu, pracuje se značnou mírou ironie a mravy starého New Yorku ve skutečnosti kritizuje.  Nostalgický obrat do minulosti, byť nikoliv idylické, je vnímán jako reakce Edith Whartonové na první světovou válku, jejíž následky ve Francii viděla. Román proto bývá stavěn vedle jiných významných poválečných děl, v nichž se jejich autoři pokoušeli vyrovnat s koncem civilizace v té podobě, v jaké ji znali: především s Fitzgeraldovým "Velkým Gatsbym" (1925) a Hemingwayovou "Fiestou" (1926).  Výrazným tématem díla je střet amerického a evropského světa. Zatímco Newland Archer, protagonista díla, se řadí mezi autorčiny charakteristické mužské hrdiny se slabou vůlí, hraběnka Olenská reprezentuje evropskou nezávislost a vzdor vůči newyorským konvencím. Richard Warrington Baldwin Lewis, životopisec Edith Whartonové, se domníval, že Newland Archer je obrazem samotné autorky; její jméno za svobodna znělo Edith Newbold Jonesová. Adeline R. Tintnerová však Newlanda Archera interpretuje jako poctu Henrymu Jamesovi, autorčině blízkému příteli. V Jamesově románu "Američan" (1877) je hrdinou Američan Christopher Newman, cestující po Evropě a dvořící se pařížské dámě.

Adaptace.

"Věk nevinnosti" byl třikrát zfilmován. Poprvé jako němý film roku 1924, režisérem byl Wesley Ruggles. Podruhé roku 1934, ještě za života autorky románu, v režii Philipa Moellera. Nejnovějším a nejslavnějším filmovýn zpracováním je "Věk nevinnosti" režiséra Martina Scorseseho z roku 1993. Newlanda Archera hraje Daniel Day-Lewis, jeho manželku May představuje Winona Ryderová a role hraběnky Olenské připadla Michelle Pfeifferové.

Věk nevinnosti ( "The Age of Innocence") je román americké spisovatelky Edith Whartonové. Poprvé vyšel roku 1920 a autorka za něj v roce 1921 jako první žena v historii získala Pulitzerovu cenu. Román je zasazen do New Yorku v průběhu 70. let 19. století, takzvaného Pozlaceného věku. Literární vědec a kritik Harold Bloom nazval "Věk nevinnosti" hlubokou studií autorčiny nostalgie a předehrou k vydání její autobiografie. Rovněž se domnívá, že je nejlepším historickým románem zasazeným do starého New Yorku, a dodává, že román si v literárním bádání udržuje značnou pozornost jakožto sociálněhistorická, ale také sociálněantropologická studie. Název "Věk nevinnosti" je inspirován stejnojmenným obrazem mladé dívky od sira Joshuy Reynoldse, britského malíře z 18. století.

《纯真年代》(英语:The Age of Innocence)是伊迪丝·华顿的第十二本小说,最初在1920年的《"Pictorial Review"》杂志上分四部分连载,后来由D. Appleton & Company以书本形式在纽约和伦敦发行。本书赢得了1921年普利策,使得华顿成为第一个获得该奖的女人。尽管委员会最初同意将该奖项授予辛克莱·路易斯,但由于政治上的理由,评判驳回了他的小说《"Main Street (novel)"》,并且「确立华顿为美国第一夫人文学家」,其讽刺的是委员会授予《纯真年代》奖项的理由是否定华顿自己露骨和隐约的讽刺,这使本书如此值得关注。本书故事是设定在镀金时代期间,1870年代的纽约市上层阶级。在华顿与出版商为她的作品吵架并成为一名成功的作家后,于50岁时写了这本著作。


Rozšíření.

Stejně jako lišaj smrtihlav, i lišaj svlačcový je migrujícím druhem motýla. Celoročně se vyskytuje v tropickém a subtropickém pásmu jižní Evropy, Afriky, přední Asie a indoaustralské oblasti.  V ČR se vyskytují migrující jedinci, kteří se zde i rozmnožují. Intenzita výskytu je částečně vázaná na vhodné (dostatečně teplé) počasí na migrační trase, zejména pak v jižní Evropě.

Popis.

Přestože jde o velkého motýla (délka předního křídla je 42–57 mm), může snadno uniknout pozornosti díky nenápadnému zbarvení. Přední křídla jsou šedá s rozmanitým zubatým vlnkováním a čárkováním černohnědé barvy, zadní křídla jsou hnědá s modrošedým nádechem a čtyřmi příčnými tmavými pruhy. Na šedé hlavě vynikají velké tmavé oči, tykadla jsou světlá, hruď je šedá s tmavou liniovou kresbou. Výrazněji zbarvený je pouze zadeček, jehož středem probíhá šedý pruh, po stranách jsou články střídavě černo-růžové. Samečci bývají menší a obecně pestřeji vybarvení. Zajímavým znakem lišaje svlačcového je sosák, který je i 9–10 cm dlouhý a umožňuje mu sát z trubkovitých květů. Z našich lišajů je lišaji svlačcovému nejpodobnější lišaj šeříkový, který je ale celkově pestřejší (liší se tmavšími plochami na předních křídlech a hrudi) a obecně dorůstá menší velikosti.  Vajíčka jsou malá, zelená.  Housenky existují ve dvou barevných formách – častější jsou hnědé, vzácnější zelené. V rámci forem je zbarvení variabilní, vždy však jsou patrné šikmé světlé boční pruhy ve střední části těla a tmavohnědý podélný pruh na hřbetě. Tak jako jiní lišajové, i housenky lišaje svlačcového mají na posledním článku růžek, v tomto případě mírně zahnutý, žlutý až oranžový s černou špičkou. Před kuklením mohou být housenky až 12 cm dlouhé.  Kukla je žlutohnědá, cca 6 cm dlouhá. Jejím typickým znakem je obloukovitě odstávající pochva sosáku.

Bionomie.

První generace motýlů přilétá do střední Evropy v květnu a červnu, vyhledává teplá stanoviště a množí se. Druhá generace se vyskytuje v srpnu a září a bývá hojnější než první, protože dochází k posilování domácí populace o další motýly, přilétající z jižních krajin. Motýli přes den odpočívají na plotech, kůlech a sloupech, přičemž se maskují svým nenápadným zbarvením. Aktivní jsou navečer a v první polovině noci, kdy vyhledávají trubkovitě kvetoucí rostliny (petúnie, tabák, nocenka) a sají nektar v letu svým extrémně dlouhým sosákem, přičemž dochází také k opylování. V noci naletují také na umělé zdroje světla, kde často hynou. Za letu vydávají slyšitelný bručivý zvuk, působený rychlým vířením křídel.  Housenky žijí od června do srpna a vyskytují se jednotlivě. Po vylíhnutí zpravidla nejprve zkonzumují vaječný obal, než přejdou na rostlinnou stravu. Hostitelskou rostlinou je nejčastěji svlačec rolní, případně také opletník plotní, s housenkami je tedy možné se setkat téměř kdekoli v zemědělské a zahradní krajině. Přes den se skrývají na zemi či mělce zahrabané v blízkosti živných rostlin, aktivní jsou zejména večer a v noci. Během života se housenky čtyřikrát svlékají. Před kuklením se zahrabávají hluboko do půdy, kde si vytvářejí podzemní dutinu, ve které se kuklí.  Kukla má potenciál přezimovat, vyžaduje k tomu však mírnou zimu – přežívá pouze krátkodobé poklesy teploty pod nulu.

Lišaj svlačcový ("Agrius convolvuli") je noční motýl z čeledi lišajovitých. Lze se s ním setkat i v České republice, kde je druhým největším lišajem po smrtihlavovi. Lišaj svlačcový je vynikající letec, schopný překonávat i mezikontinentální vzdálenosti.

白薯天蛾(学名:Agrius convolvuli)是虾壳天蛾属下的一种大型蛾,常见于欧洲、非洲以及澳大利亚。


Vývoj sporu.

V roce 1913 bylo území historické Makedonie rozděleno mezi tři části, které připadly každé jedné z balkánských zemí (Srbsku, Řecku a Bulharsku). Toto rozdělení později pomohlo etnicky homogenizovat obyvatelstvo v rozdělených částích regionu, především v oblasti Egejské Makedonie, kde byl značně posílen řecký etnický prvek. Bulharská část Makedonie byla rovněž integrována kulturně i jazykově do zbytku Bulharska. Na území Vardarské Makedonie však pokus o srbizaci obyvatelstva mezi dvěma světovými válkami nedopadl úspěšně, region byl do té doby označován především jako jižní Srbsko s odkazem na existenci středověkého srbského státu v dané oblasti. Slovanské obyvatelstvo nebylo z hlediska vlastní národní identity pevně ukotveno, ačkoliv již tehdy existovala řada kulturních osobností, která prosazovala samostatný makedonský národ a jazyk (např. Krste Misirkov). Odpor k srbské, potažmo jugoslávské správě postupně rostl. Vznik Socialistické republiky Makedonie v rámci socialistické Jugoslávie v závěru druhé světové války a definice makedonského jazyka, písma i národnosti na zasedání ASNOM tento problém nicméně vyřešil.  Makedonský nacionalismus se na veřejné scéně objevil v letech 1990 a 1991. Jeho představitelé žádali sjednocení všech tří částí Republiky Makedonie tak, jak si je nárokovala královská, a po nějakou dobu i socialistická Jugoslávie. Kontroverzi vydalo vydání bankovky v hodnotě "Jedna Makedonka", která vyobrazovala Bílou věž v Soluni na řeckém území.  Samotný spor o užití názvu Makedonie vypukl na podzim roku 1991, kdy se Socialistická republika Makedonie odtrhla od SFRJ. Národní identita v Republice Makedonii navázala na antické dějiny makedonského království, což bylo v samotném Řecku vnímáno s velkou nelibostí. Makedonie zavedla vlajku s verginským sluncem na červeném pozadí (na modrém pozadí slouží jako vlajka regionu Střední Makedonie v Řecku). Řecká vláda iniciovala rozsáhlou aktivitu na mezinárodní scéně s cílem neuznat název státu. Evropská unie na přelomu let 1991 až 1992 komunikovala do Skopje zprávu, že neuzná stát, který bude mít územní nároky na území svých sousedů a v souladu s řeckým naléháním sdělila, že název státu odkazuje na iredentistické záměry vlády ve Skopje.  Částečné uklidnění sporu bylo realizováno na mezinárodní úrovni. V září 1994 podepsaly v New Yorku obě vlády smlouvu o normalizaci vztahů mezi dvěma státy. V roce 1995 změnila vláda ve Skopje v souladu s touto smlouvou státní vlajku a do ústavy byl výslovně uveden text, kde se země zříká jakýchkoliv územních nároků vůči svým sousedům. Následně Republika Makedonie navázala diplomatické vztahy s Řeckem a Řecko poté zrušilo obchodní embargo, které vedlo se svým severním sousedem. Republika Makedonie byla také přijata do Rady Evropy. V roce 1996 uznala název "Republika Makedonie" i Svazová republika Jugoslávie (Srbsko a Černá Hora), což vyvolalo znepokojení Řecka.  Sporadicky docházelo k různým drobným sporům ohledně názvu státu i později. Poté, co Republika Makedonie zavedla registrační značky s písmeny "MK" v modrém poli po vzoru Evropské unie, nutili řečtí pohraničníci makedonské řidiče tyto značky částečně zakrývat. Rovněž byl také zablokován přístupový proces Republiky Makedonie do NATO a Evropské unie, kde Řecko jako člen obou organizací odmítalo zahájení jednání se svým sousedem, dokud nebude název státu pro Atény přijatelný. Některé země světa uznávají název "Republika Makedonie" a jiné "Bývalá jugoslávská republika Makedonie". Na počátku roku 2018 byl daný spor opět otevřen ve snaze najít vhodné řešení. Bylo diskutováno o různých názvech, které by mohly být schváleny, jako např. "Republika Horní Makedonie" ("Горња Македонија"), "Ilindenská Makedonie" ("Илинденска Македонија") nebo "Republika Nová Makedonie" ("Нова Македонија"), premiéři Alexis Tsipras a Zoran Zaev se však nakonec dne 12. června 2018 shodli na jménu "Republika Severní Makedonie" ("Република Северна Македонија"), které bude balkánská země využívat jak navenek, tak i ve vnitřních záležitostech. Souhlasili také s tím, že z ústavy budou odstraněny odkazy na makedonskou menšinu v zahraničí. Makedonský prezident Ǵorǵe Ivanov však ještě téhož dne řekl, že odmítne smlouvu ratifikovat a v parlamentech obou zemí vystoupila proti změně názvu země opozice. I přesto však dne 20. června 2018 makedonský parlament dohodu schválil. Obdobně byla dohoda schválena i v řeckém parlamentu, kde bylo hlasování spojeno s hlasováním o důvěře vlády.  V Makedonii i v Řecku měly být nové názvy schváleny následně v referendu, které se v Makedonii následně uskutečnilo na konci léta 2018. Mezi určitou částí veřejnosti obou zemí vyvolal nový název odpor a vedl k menším protestům. Po schválení názvu byl zahájen integrační proces s Republikou Severní Makedonie o vstupu do EU a NATO.  V lednu 2019 schválil dohodu i řecký parlament.

Spor o název Makedonie byl politický spor o užití názvu Makedonie (makedonsky Македонија, řecky Μακεδονία, bulharsky Македония). Spor mezi sebou vedly Republika Makedonie a Řecko. Řecko považovalo název Makedonie za výlučně řecký a politicky zneužitý vládou ve Skopje pro cíle získání celého území regionu Makedonie pod kontrolu jihoslovanského státu. Republika Makedonie tento název považovala za svůj vlastní a odkazovala na vlastní dějiny, kde byl používán. Spor, který probíhal s různou intenzitou od roku 1991, vedl k tomu, že byla Republika Makedonie v roce 1993 přijata do OSN pod kompromisním názvem "Bývalá jugoslávská republika Makedonie", makedonsky "Поранешна југословенска република Македонија".

马其顿名称争议指希腊与北马其顿(原马其顿共和国)就「马其顿」一词的使用而引发的争议。马其顿共和国在1991年独立后,邻邦的希腊政府承认其国家地位,但强烈反对该国使用「马其顿」做为国名。该争议奠基于「马其顿」在希腊历史上的地位、马其顿做为地区在历史上的多次分割及归属变迁,以及两国在民族与文化上的差异。


Historie.

První diazosloučeniny připravil roku 1858 německý chemik Peter Griess, když objevil novou všestrannou reakci.

Příprava.

Je známo několik laboratorních postupů na přípravu diazosloučenin.

Z aminů.

Alfa akceptory substituované primární alifatické aminy R-CH-NH (R = COOR, CN, CHO, COR) reagují s kyselinou dusitou za vzniku diazosloučenin.

Z diazomethylových sloučenin.

Příkladem elektrofilní substituce za použití diazomethylové sloučeniny je reakce acylhalogenidu s diazomethanem., jenž je mimo jiné prvním krokem v Arndt-Eistertově syntéze.

Diazo přesunem.

Přidiazo přesunu reagují některé karbonové kyseliny s tosylazidem:  Tato reakce se také nazývá Regitzův diazo přesun. Dalšími příklady jsou syntéza "terc-butyldiazoacetátu" a "di-terc-butyldiazomalonátu".

Z N-alkyl-N-nitrososloučenin.

Diazosloučeniny lze získat eliminační reakcí N-alkyl-N-nitrososloučenin, jako například při přípravě diazomethanu z diazaldu nebo MNNG:

Z hydrazonů.

Diazosloučeniny se dají připravit také z hydrazonů. Hydrazony se oxidují (vlastně dehydrogenují), například oxidem stříbrným; příkladem může být příprava "2-diazopropanu" z acetonhydrazonu. Jako oxidační činidlo lze použít rovněž octan olovičitý, oxid manganičitý nebo Swernovo činidlo. Při syntéze "krotyldiazoacetátu" reagují tosylhydrazony (obecný vzorec RRC=N-NHTs) se zásadou jako je například triethylamin.  Reakcí karbonylových sloučenin s derivátem hydrazinu "1,2-bis(terc-butyldimethylsilyl)hydrazinem" vzniká hydrazom; ten se následně působením "difluorjodbenzenu" mění na diazosloučeninu:

Příprava fragmentací.

1,3-disubstituované alkylaryltriazeny mohou být fragmentovány za tvorby diazosloučenin. Tyto triazeny (ArN=NNH-CHR) lze připravit spárováním diazoniových solí s primárními aminy.

Z azidů.

Byl popsán způsob pžípravy diazosloučenin z azidů za použití derivátů fosfanu.

Reakce.

Cykloadice.

Diazosloučeniny se využívají k diazoalkanovým 1,3-dipolárním cykloadicím, kde reagují jako 1,3-dipóly.

Tvorba karbenů.

Diazosloučeniny se používají jako prekurzory karbenů, jenžt se získávají jejich termolýzou a nebo fotolýzou, například ve Wolffově přesmyku. Některé se mohou spárovat a vytvořit alkeny karbenovou dimerizací.  Diazosloučeniny jsou meziprodukty Bamfordovy-Stevensovy reakce, při níž se přeměňují tosylhydrazony na alkeny, i zde vzniká karbenový meziprodukt:

Jako nukleofily.

Buchnerovou-Curtiusovou-Schlotterbeckovou reakcí se utváří ketony z aldehydů a alifatických diazosloučenin:  Tato reakce patří mezi nukleofilní adice.

Ostatní.

V Doyleově-Kirmseově reakci reagují určité diazosloučeniny s allylsulfidy za vzniku homoallylsulfidů.  Diazosloučeniny se také používají při cyklopropanacích, například při reakci ethyldiazoacetátu se styrenem.  Vnitromolekulárními reakcemi diazokarbonylových sloučenin vznikají cyklopropany. Při Buchnerově rozšíření cyklu reagují diazosloučeniny s aromatickými cykly, přičemž se tyto cykly rozšiřují.

Výskyt v přírodě.

Diazoskupinu obsahují dvě skupiny přírodních sloučenin: kinamycin a lomaiviticin. Tyto látky fungují jako DNA interkalátory. Reduktivně indukovanou ztrátou N dochází ke vzniku fluorenylového radikálu, který štěpí DNA.

Diazosloučeniny jsou organické sloučeniny obsahující diazoskupinu (=N=N) vázanou na uhlíkový atom, obecný vzorec je R-(C=N)-R'. Nejjednodušší takovou sloučeninou je diazomethan.

重氮化合物(Diazo)是一类含氮的有机化合物,通式为RC=N,一般指脂肪族重氮化合物,大多具爆炸性。重氮化合物中的重氮基有多个共振式,中间氮原子带有部分正电荷,两端的碳和氮原子带负电荷。α-重氮酮和α-重氮酯中的负电荷可以离域到羰基上去,因此比较稳定。


Život.

Pocházel ze zámožné rodiny, jeho příbuzným byl spisovatel Pablo Antonio Cuadra. Měl mladšího bratra Fernanda (1934–2016), který byl politikem a knězem.  Vystudoval literaturu na Mexické národní autonomní univerzitě, cestoval po USA a Evropě, roku 1950 se vrátil do vlasti. Po potlačení povstání proti prezidentovi Anastasiovi Somozovi v dubnu 1954 emigroval do USA a vstoupil do trapistického kláštera Gethsemani, který vedl Thomas Merton. Roku 1957 vydal první básnickou sbírku "Hora 0". Vystudoval teologii a v roce 1965 byl v rodné Granadě vysvěcen na kněze. Patřil k příznivcům teologie osvobození a podporoval sandinisty. Založil komunitu na ostrovech Solentiname na jezeře Nikaragua, zaměřenou na rozvoj umělecké tvorby místních obyvatel a řízenou na základě křesťanských zásad.  Po svržení somozovského režimu v roce 1979 ho Daniel Ortega jmenoval nikaragujským ministrem kultury. Pro svou účast v prosovětské vládě se dostal do sporu s papežem Janem Pavlem II. při jeho návštěvě Nikaraguy v roce 1983 a o rok později byl laicizován; církevního trestu ho zprostil až papež František roku 2019. Funkci ministra Cardenal zastával do roku 1987, kdy bylo ministerstvo kultury v rámci úsporných opatření zrušeno. Byl zastáncem koncepce „revolución desprovista de venganza“ (revoluce, která se nemstí) a kritizoval stále represivnější povahu Ortegova režimu, v roce 1995 patřil k zakladatelům umírněně levicové strany Movimiento Renovador Sandinista (Hnutí sandinistické obnovy). Angažoval se také v nadnárodním projektu společenských reforem Stock Exchange of Visions, založil kulturní nadaci Casa de los tres mundos (Dům tří světů). Zemřel 1. března 2020 ve věku 95 let na následky selhání srdce a ledvin v Managui.

Tvorba.

Výbor z Cardenalovy poezie v českých překladech Jana Hlouška vydalo v roce 1987 nakladatelství Odeon pod názvem "Nultá hodina".

Ernesto Cardenal (* 20. ledna 1925 Granada – 1. března 2020 Managua) byl nikaragujský básník, římskokatolický kněz, teolog osvobození a aktivista. Ve své tvorbě propojoval osobní a společenskou tématiku, využíváním epigramatické formy navazoval na styl Ezra Pounda.

埃内斯托·卡德纳尔·马丁内斯(1925年-1月20日-2020年-3月1日)是尼加拉瓜天主教神父,诗人和政治家。他是一位解放神学家和索伦蒂纳梅群岛原始主义艺术社区的创始人,他在那里住了十余年(1965年至1977年)。他曾是桑地诺民族解放阵线成员,但后来离开了该组织。1979年至1987年曾任尼加拉瓜文化部长。


Historie.

Jádro sbírek vzniklo po roce 1833, kdy byly v Portugalsku zrušeny kláštery a konfiskován jejich majetek, čímž se řada významných uměleckých děl náboženské povahy dostala do rukou státu. Následkem občanské války v té době zároveň mnoho zchudlých šlechtických rodů muselo rozprodávat svoje sbírky umění; významnou sbírku například státu prodala Šarlota Španělská roku 1859. Na podnět liberálního politika Manuela Passose vznikla roku 1836 Umělecká akademie ("Academia de Bellas Artes"), které měla vychovávat a podporovat mladé umělce, a za tím účelem mimo jiné založila Národní galerii malby ("Galeria Nacional de Pintura"). Galerie se těšila značné podpoře exkrále Ferdinanda II., což jí umožnilo nakupovat další umělecká díla. Roku 1881 galerie získala Alvorův a Pombalův palác (lidově zvaný Palác zelených oken, podle čehož se jmenuje i příslušná ulice a muzeum se také označuje Muzeum zelených oken, "Museu das Janelas Verdes"). Palác byl zprvu pronajat, ale roku 1884 ho koupil stát a téhož roku byla galerie osamostatněna jako Národní muzeum umění a archeologie (Museu Nacional de Belas-Artes e Arqueologia). Následkem revoluce 5. října 1910 byla instituce dekretem z roku 1911 rozdělena na Národní muzeum starého umění a Národní muzeum soudobého umění, dnes Muzeum Chiado ("Museu Nacional de Arte Contemporânea do Chiado"). Roku 1940 Národní muzeum starého umění získalo budovu sousedního Konventu sv. Alberta včetně umělecky cenné barokní kaple, a rozšířilo tak významně svou výstavní plochu.

Sbírky.

Sbírky obsahují všechny druhy výtvarného umění od malby po užité umění. K vystaveným dílům portugalského umění patří "Uctívání sv. Vincence" (kolem r. 1450) připisované Nunovi Gonçalvesovi, původně rozsáhlejší polyptych věnovaný kultu sv. Vincence ze Zaragozy, z něhož se dochovalo šest panelů, a "Belémská monstrance", jejímž autorem mohl být trubadúr Gil Vicente. Dále jsou zastoupenui starší portugalští mistři jako Jorge Afonso, Vasco Fernandes, Garcia Fernandes, Francisco de Holanda, Cristóvão Lopes, Gregório Lopes, Cristovão de Figueiredo, Francisco Henriques a Frei Carlos i jejich mladší následovníci jako Josefa de Óbidos, Bento Coelho da Silveira, Vieira Portuense, Domingos Sequeira a Morgado de Setúbal.  Zahraniční umělce ve sbírkách reprezentují Jacob Adriaensz Backer, Bartolomé Bermejo, Hieronymus Bosch (triptych "Pokušení sv. Antonína"), Pieter Brueghel mladší, David Gerard, Albrecht Dürer ("Sv. Jeroným ve své pracovně"), Lucas Cranach starší, Piero della Francesca, Jan Gossaert, Hans Holbein starší, Pieter de Hooch, Adriaen Isenbrandt, Quentin Metsys, Hans Memling, Antonis Mor, Joachim Patinir, Jan Provost, Rafael, José Ribera, Andrea del Sarto, David Teniers mladší, Tintoretto, Anthonis van Dyck, Diego Velázquez, David Vinckeboons, Hendrick Cornelisz Vroom, Francisco de Zurbarán, François Boucher, Nicolas Poussin a další.

Národní muzeum starého umění (portugalsky Museu Nacional de Arte Antiga, [muˈzew nɐsiuˈnaɫ dɨ ˈaɾtɐ̃ˈtiɡɐ], zkratkou MNAA) se nachází v Lisabonu v Alvorově a Pombalově paláci ("Palácio de Alvor-Pombal") a zaměřuje se na portugalské a evropské umění od středověku do raného 19. století. Národní galerie vznikla ve druhé třetině 19. století především z církevních a šlechtických sbírek, jež následkem převratů přešly do veřejných rukou, a pod dnešním názvem byla ustavena roku 1911. Vystavuje díla starého umění portugalského – například gotický polyptich "Uctívání sv. Vincence" a "Belémskou monstranci" připisovanou trubadúrovi Gilu Vicentovi – i světového, například triptych "Pokušení sv. Antonína" od Hieronyma Bosche nebo obraz "Sv. Jeroným ve své pracovně" Albrechta Dürera.

国立古代美术馆()是位于葡萄牙首都里斯本的一座美术馆,是葡萄牙国内最重要的美术馆之一,常被简称为MNAA。


Příklad použití.

printf("Dnes je %s %d. %s %d; teplota je %+.1f stupňů Celsia.\n", dny_v_tydnu[dt], den, mesice[mesic], rok, teplota); může vypsat  s odřádkováním na konci.

Příbuzné funkce.

Ve standardní knihovně jazyka C je několik podobných funkcí deklarovaných v hlavičkovém souboru codice_2:  Dále existují varianty pro výstup řetězců v kódování UTF-32 složených ze znaků codice_7 (typu codice_8); tyto funkce mají ve jméně codice_9 místo codice_1, a funkce deklarované v hlavičkovém souboru codice_11, jimž se volitelné parametry předávají pomocí struktury codice_12, jejichž jména začínají písmenem codice_13 – například funkce codice_14 ukládá výstup zadaný strukturou codice_12 a formátovacím řetězcem typu codice_16 a do řetězce téhož typu omezené délky (varianty pro codice_7 pracují vždy s řetězci omezené délky a jejich jména místo codice_18 obsahují pouze codice_19).  Všechny uvedené funkce vracejí počet zapsaných znaků nebo zápornou hodnotu v případě chyby.  Podobnou filozofii mají funkce řady codice_20, které provádějí naopak vstupní konverzi.

Formátovací řetězec.

Jedním z parametrů všech uvedených funkcí je formátovací řetězec, který může obsahovat sekvence pro výpis řídicích znaků začínající znakem zpětné lomítko (codice_21) a formátovací direktivy začínající znakem procento (codice_22).

Syntaxe.

Syntaxe formátovacích direktiv je následující:

Typ.

Jako typ lze použít některý z níže uvedených znaků:

Velikost.

Pole velikost udává přesný typ příslušného parametru:

Přesnost.

U formátů s pohyblivou řádovou čárkou udává, na kolik desetinných míst má být výpis čísla zaokrouhlen; u řetězců udává maximální počet znaků, které mají být vypsány.  Pole může být vynecháno, může být zadáno číslem, nebo hvězdičkou; hvězdička znamená, že hodnota je zadána parametrem typu codice_24.Např. codice_25 vypíše codice_26

Šířka.

Šířka udává "minimální" počet znaků, které mají být vypsány; pokud by byl výstup kratší bude doplněn mezerami (přesný způsob závisí na použitých příznacích). Pole šířka nikdy nezpůsobí zkrácení výpisu.  Zadání šířky může být vynecháno, může být použito číslo, nebo hvězdička; hvězdička znamená, že hodnotu udává další parametr typu codice_24 Např. codice_28 vypíše codice_29.

Příznaky.

Je možné použít žádný, jeden nebo více příznaků v libovolném pořadí:

Číslo parametru.

Číslo parametru je rozšíření POSIX, které není obsaženo v normě C99. Používá se například při lokalizaci softwaru, když je potřeba změnit pořadí slov zadaných jako parametry. Pokud je číslo parametru použito v jedné formátovací direktivě, musí být použito u všech v daném volání printf. Jeho tvar je:

codice_1 je funkce v programovacím jazyce C, která provádí formátovaný výpis dat v textové podobě.

格式化字符串(英语:format string),是一些程序设计语言在格式化输出API函数中用于指定输出参数的格式与相对位置的字符串参数,例如C、C++等程序设计语言的printf类函数,其中的转换说明(conversion specification)用于把随后对应的0个或多个函数参数转换为相应的格式输出;格式化字符串中转换说明以外的其它字符原样输出。


第四代贝德福德公爵约翰·罗素

Politická kariéra.

Narodil se jako čtvrtý syn 2. vévody z Bedfordu a jeho manželky Elizabeth Howland (1682–1724). Po předčasné smrti starších bratrů zdědil v roce 1732 titul vévody z Bedfordu a vstoupil do Sněmovny lordů, kde se připojil k vnitrostranické whigistické opozici proti premiéru Walpolovi, později kritizoval i jeho nástupce 2. hraběte Granville. Po Granvillově odchodu se stal členem vlády jako první lord admirality (1744–1748), zároveň byl v roce 1744 jmenován členem Tajné rady. Za války o rakouské dědictví krátce sloužil v armádě a dosáhl hodnosti plukovníka (1745) Třikrát byl též úřadujícím lordem kancléřem (1745, 1748, 1750), v létě 1745 za nepřítomnosti Jiřího II. byl členem sboru lordů místodržících a v roce 1749 obdržel Podvazkový řád. Zatímco v úřadu prvního lorda admirality byl úspěšný, později jako státní sekretář vnitra (1748–1751) se již tak neosvědčil a z vlády odešel po sporech s bratry Pelhamovými (1. vévoda z Newcastle a Henry Pelham). Poté se stal předním mluvčím whigistické opozice "Bedford Whigs". Tato skupina se uplatňovala především na půdě Sněmovny lordů, ale její sympatizanti jako bohatí velkostatkáři ovlivňovali i volby do Dolní sněmovny na svých panstvích (lord Sandwich, lord Gower, vévoda z Marlborough).  Do nejvyšších úřadů se vrátil jako místokrál v Irsku (1757–1761), v této funkci získal popularitu snížením sankcí proti katolíkům. Do Londýna byl povolán zpět po nástupu Jiřího III., při jehož korunovaci zastával čestnou funkci "Lord High Constable". V letech 1761–1763 byl lordem strážcem tajné pečeti a v letech 1763–1765 lordem prezidentem Tajné rady. Mezitím v letech 1762–1763 vedl diplomatické poselství do Francie, kde měl vyjednat podmínky ukončení sedmileté války. Při této příležitosti dostal darem od Ludvíka XV. jídelní servis z porcelánky v Sèvres, který dnes patří k hodnotému mobiliáři rodového sídla Woburn Abbey. Nakonec ztratil přízeň Jiřího III. a v červenci 1765 musel rezignovat, i nadále ale zůstal vlivným zástupcem whigů ve Sněmovně lordů. Do smrti zastával i funkce v hrabstvích Devon a Bedford, v letech 1765–1771 byl také kancléřem univerzity v Dublinu. Mezitím postupoval i v armádních hodnostech, i když ve vojsku již aktivně nesloužil (generálmajor 1755, generálporučík 1759). Vystupoval jako povýšený a domýšlivý velmož se sklony k arogantnímu chování, zároveň ale dokázal uplatnit aristokratickou grácii, aby získal přízeň těch, kteří mohli být prospěšní jeho kariéře. V roce 1770 ochrnul a zemřel krátce poté na rodovém sídle Woburn Abbey.

Rodina.

Jeho první manželkou byla Diana Spencer (1710–1735), sestra 3. vévody z Marlborough, podruhé se oženil s Grace Leveson-Gower (1714–1794), dcerou 1. hraběte z Goweru. Z druhého manželství pocházel jediný syn Frederick Russell, markýz z Tavistocku (1739–1767), který sloužil v armádě a byl členem Dolní sněmovny (1759–1767), ale zemřel ještě před otcem následkem pádu z koně. Titul vévody a rodový majetek pak postupně zdědili jeho synové Francis Russell, 5. vévoda z Bedfordu (1765–1802), a John Russell, 6. vévoda z Bedfordu]] (1766–1839).

Odkazy.

Reference.

Rodokmen vévodů z Bedfordu  John Russell, 4. vévoda z Bedfordu

John Russell, 4. vévoda z Bedfordu ("John Russell, 4th Duke of Bedford, 4th Marquess of Tavistock, 8th Earl of Bedford, 8th Baron Russell, 4th Baron Howland and Streatham") (30. září 1710 – 5. ledna 1771) byl britský státník z významného šlechtického rodu Russellů. Jako vlivný zástupce whigů ve Sněmovně lordů patřil k výrazným osobnostem britské politiky 18. století, během své kariéry byl ministrem vnitra, námořnictva, místokrálem v Irsku a prezidentem Tajné rady. Uplatnil se také jako diplomat a získal i vysoké hodnosti v armádě, byl rytířem Podvazkového řádu.

第四代贝德福德公爵约翰·罗素(英语:John Russell, 4th Duke of Bedford;1710年-9月30日-1771年-1月5日),是18世纪50至70年代英格兰主要议会派“贝德福德辉格党”领袖。


Klubová kariéra.

Ortega započal s profesionálním fotbalem v 17 letech u argentinského River Plate. V létě roku 1996 zamířil do Evropy, zahrál si za španělskou Valencii, za italské kluby Sampdorii Janov a Parmu, aby se v roce 2000 vrátil do rodné Argentiny zpět do River Plate. Odtud v roce 2012 odešel do Turecka, do Fenerbahçe.  Za turecký tým nastoupil v 17 zápasech, pro údajné neshody se spoluhráči se v únoru 2003 nevrátil z reprezentačního zápasu s Nizozemskem. Během června 2003 obdržel pokutu ve výši 9,5 milionu eur a na 19 měsíců si fotbal na profesionální úrovni nezahrál. V roce 2004 odešel do argentinského klubu CA Newell's Old Boys. S týmem, přezdívaným "Los Leprosos", získal ve stejném roce titul.  Mezi roky 2006 a 2012 se znovu nakonec ocitl v River Plate. V prvním — exhibičním — zápase proti týmu Evertonu (z Anglie) se gólově prosadil a vstřelil jedinou branku celého utkání.

Reprezentační kariéra.

Ortega nastupoval za argentinskou reprezentaci 1993 až 2003. Zahrál si na mistrovství světa v letech 1994, 1998 a 2002. Na dlouhé roky bylo posledním zápasem přípravné utkání s Nizozemskem v roce 2003. Poslední jeden zápas odehrál v roce 2010, když jej trenér Diego Maradona nominoval na přátelský zápas s Haiti, do nominace na MS 2010 se nakonec neprobojoval.  Ortega se gólově prosadil ve druhém skupinovém zápase proti Jamajce, když dvěma góly přispěl k výhře 5-0. Ve čtvrtfinálovém zápase proti Nizozemsku se při snaze dostat přes obránce Jaapa Stama vrhl k zemi, což přimělo brankáře Nizozemska Edwina van der Sara zvednou jej z trávníku. Ortega jej při zvednutí zasáhl do čela, načež se brankář skácel k zemi a Ortega byl vyloučen. Argentina nakonec podlehla díky gólu Dennise Bergkampa 1-2.

Styl hry.

Ortegu zdobil vynikající dribling a vedení balónu. Uměl skórovat z přímých kopů. Naopak postrádal taktickou vyspělost a byl kritizován za svoji sobeckost. Díky svému talentu byl přirovnáván k Diegu Maradonovi.

Úspěchy.

Během působení v nejvyšší argentinské lize Primera División získal celkově 6 titulů – 5× s River Plate a 1× s Newell's Old Boys.

Ariel Ortega (* 4. března 1974, Ledesma, Jujuy, Argentina) je bývalý argentinský reprezentační fotbalista, útočník či ofenzivní záložník, který velkou část kariéry strávil v argentinském velkoklubu CA River Plate. Hráč přezdívaný „El Burrito“ (Malý osel) patřil mezi talentované fotbalisty, jehož výkony negativně ovlivnily temperament a alkoholismus.

阿列尔·奥尔特加(Ariel Arnaldo Ortega,1974年-3月4日),前阿根廷足球运动员及国家代表队成员。


Život.

Laurie Matcalf se narodila jako Laura Elizabeth Metcalf 16. června 1955 v Carbondale v americkém státě Illinois. Byla nejstarší ze tří dětí a společně s bratrem Jamesem a sestrou Lindou byla vychovávána v Edwardsville, taktéž v Illinois. Její otec James pracoval jako rozpočtový ředitel na Southern Illinois University Edwardsville, v roce 1984 ale náhle zemřel. Její matka Libby pracovala jako knihovnice. Roku 1976 úspěšně ukončila studium na Illinois State University bakalářským titulem v oboru divadlo. Umí plynule německy a ačkoliv se původně chtěla stát tlumočnicí, nakonec skončila u divadla.  Roku 1983 se vdala za herce a spoluzakladatele Steppenwolf Theatre Company Jeffa Perryho (*1955). Rok po svatbě se páru narodila dcera Zoe, která se stala též herečkou – známá je například díky své roli Mary Cooperové v "Malý Sheldon". Manželství bylo ale roku 1992 rozvedeno. Později začala vztah s hercem Mattem Rothem, se kterým působila v seriálu "Roseanne" a ve filmu "Záblesk ve tmě". V listopadu 1993 se páru narodil syn Will a ještě toho roku se vzali. V roce 2005 si najali náhradní matku a ta jim toho roku porodila dceru Mae Akins. V roce 2006 se stali pěstouny chlapce Donovana a později ho adoptovali. V listopadu 2008 se od sebe odstěhovali a během září 2011 Roth požádal o rozvod; jako důvod uvedl neslučitelné rozdíly. Rozvodové řízení bylo ukončeno až v květnu 2014.

Kariéra.

Svoji kariéru začala roku 1974 v divadelní společnosti Steppenwolf Theatre Company, kterou založila společně se svými přáteli-herci z univerzity: Garym Sinisem, Terrym Kinneyem a Jeffem Perrym, jejím pozdějším manželem. V roce 1984 pak působila v newyorském divadle Circle Repertory a za roli ve hře "Balm in Gilead" získala své první ocenění: cenu Obie pro nejlepší ženský herecký výkon.  Jednou z jejích prvních filmových rolí byla postava Leslie Glass ve film "" z roku 1985. Mimo filmů se začala objevovat i v televizních seriálech, například sitcomu "Roseanne", kde ztvárnila od mezi lety 1988 až 1997 Jackie Harris.

Laura Elizabeth „Laurie“ Metcalf (* 16. června 1955, Carbondale, Illinois, USA) je americká herečka. Byla nominována na řadu hereckých ocenění, mimo jiné i Oscara v roce 2018, a získala tři ceny Primetime Emmy a dvě ceny Tony.

劳拉·伊丽莎白·“萝莉”·麦凯佛(英语:Laura Elizabeth "Laurie" Metcalf,1955年-6月16日)是一名美国女演员,出身自芝加哥剧团荒原狼剧院公司,并因演出外百老汇剧目《芳香树脂》而成名。目前仍活耀于舞台剧圈,陆续获得戏剧桌奖、露西尔·罗特尔奖、奥比奖与剧场世界奖等奖项肯定,并在2017年凭《玩偶之家第二部》夺得生涯首座东尼奖。


Život.

George Roy Hill se narodil 20. prosince roku 1921 v největším městě Minnesoty, Minneapolis. Jeho rodiči byli George Roy Hill a Helen Frances Owens Hill. Navštěvoval soukromou školu Blake School v Minneapolis. Ve svých 16 letech získal pilotní průkaz. Láska k letadlům se promítla i v několika jeho filmech.  V průběhu druhé světové války sloužil jako pilot nákladního letadla v Pacifiku. V následujících letech si vyzkoušel novinářskou práci v Texasu a poté odešel do Irska, kde jeho život není příliš jednoznačně zdokumentován. Tak či onak, věnoval se zde irskému divadlu. Herecky debutoval roku 1948 v dublinském Gaiety Theatre. Divadlu zůstal věrný i po návratu do USA, aby se roku 1952 objevil ve filmu "Walk East on Beacon", což byl jeho debut na filmovém poli. Krátce poté ho vojenské povinnosti odvolaly na rok a půl do Korejské války.  Jako režisér na sebe na začátku své kariéry upozornil filmy "Hračky na půdě" a "Báječný svět Henryho Orienta" s Peterem Sellersem. V roce 1967 natočil úspěšný muzikál "Správná dívka". Poté už přišla na scénu jeho bezpochyby nejslavnější díla - "Butch Cassidy a Sundance Kid" a "Podraz". V prvním případě byl na Oscara za režii jen nominován, za Podraz ho už získal.  Z jeho dalších filmů jmenujme adaptaci románu Kurta Vonneguta "Jatka č. 5" (1972), životopisný snímek "Velký Waldo Pepper" (1975) a komedie "Nakládačka" (1977), "Svět podle Garpa" (1982) a "Blázinec" (1988).

Smrt.

George Roy Hill zemřel 27. prosince roku 2002 ve svém domě v New Yorku po komplikacích s Parkinsonovou chorobou.

George Roy Hill (20. prosince 1921 - 27. prosince 2002) byl americký režisér. Nejvíce se proslavil snímky s Robertem Redfordem a Paulem Newmanem - "Butch Cassidy a Sundance Kid" (1969) a "Podraz" (1973); za posledního jmenovaného získal Oscara za nejlepší režii. Často spolupracoval se skladatelem Elmerem Bernsteinem.

乔治·罗伊·希尔(英语:George Roy Hill,1921年-12月20日-2002年-12月27日)是一位美国知名电影导演。他执导的电影中最为著名的是《虎豹小霸王》和《骗中骗》,两部影片均是由保罗·纽曼和罗伯特·雷德福主演的,其中后者为他赢得了第46届学院奖导演奖。


維克托·霍普,第二代林利思戈侯爵

Životopis.

Pocházel ze starobylé skotské šlechtické rodiny, narodil se na rodovém sídle "Hopetoun House" jako syn australského generálního guvernéra 1. markýze z Linlithgow. Dětství strávil s otcem v Austrálii, poté studoval v Etonu, po otci zdědil v roce 1908 rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů. Zúčastnil se první světové války a dosáhl hodnosti plukovníka. Ve dvacátých letech zastával funkce v konzervativních vládách, v letech 1922–1924 byl civilním lordem admirality, v letech 1926–1928 předsedou vládní komise pro zemědělství v Indii. Problematice Indie se věnoval i jako předseda společného výboru obou komor parlamentu pro indickou ústavení reformu (1933–1934).  V roce 1934 odmítl nabídku na post guvernéra v Madrasu i generálního guvernéra v Austrálii, v roce 1935 se stal členem Tajné rady. V dubnu 1936 se stal generálním guvernérem a místokrálem v Indii, kde se snažil aplikovat určitou formu samosprávy vyplývající ze zákona o Indii ("India Act, 1935"), ale špatná komunikace s indickými knížaty mu nedovolila realizovat záměry v plném rozsahu. V roce 1940 bez konzultace s Indickým národním kongresem vyhlásil válku fašistickým mocnostem, což způsobilo roztržku mezi Británií a Indií přetrvávající do konce druhé světové války. Následně se musel vypořádat s povstáním v Indii a přičítá se mu také zodpovědnost za hladomor v Bengálsku v roce 1943. Své působení v Indii ukončil v září 1943 a sedmiletým funkčím obdobím byl nejdéle úřadujícím indickým místokrálem.  Po návratu do Anglie zastával řadu čestných funkcí ve Skotsku, byl lordem komisařem církevního shromáždění ve Skotsku (1944–1946) a kancléřem univerzity v Edinburghu (1946–1952), již předtím vykonával také post lorda-místodržitele v hrabství West Lothian (1929–1952). V roce 1943 získal Podvazkový řád.

Rodina.

V roce 1911 se oženil s Doreen Milner (1886–1965), dcerou poslance Sira Fredericka Milnera. Z jejich manželství pocházelo pět dětí, jako první se narodili synové-dvojčata. Charles William Hope (1912–1987) byl dědicem rodových titulů, druhý syn John Adrian Hope (1912–1996) byl konzervativním politikem a zastával několik vládních funkcí, v letech 1959–1962 byl ministrem veřejných prací.

Victor Hope, 2. markýz z Linlithgow ("Victor Alexander Hope, 2nd Marquess of Linlithgow, 8th Earl of Hopetoun, 8th Viscount Aithrie, 8th Baron Hope, 6th Baron Hopetoun, 5th Baron Niddry") (24. září 1887, Hopetoun House, Skotsko – 5. ledna 1952, Hopetoun House, Skotsko) byl britský státník ze starobylého skotského rodu. Jako člen Konzervativní strany zastával vládní funkce, poté byl místokrálem v Indii. Získal Podvazkový řád a do smrti zastával řadu čestných hodností ve Skotsku.

维克托·亚历山大·约翰·霍普,第二代林利思戈侯爵(Victor Alexander John Hope, 2nd Marquess of Linlithgow) (1887年9月24日 - 1952年1月5日) 英国政治家,英国驻印度总督(1936年-1943年)。


第一代达尔豪斯侯爵詹姆斯·布朗-拉姆齐

Kariéra.

Pocházel ze starobylého skotského rodu, jehož sídlem byl osm století hrad "Dalhousie Castle" v hrabství Midlothian, od roku 1633 náležel rodině titul hraběte z Dalhousie. James byl synem generála a kanadského generálního guvernéra 9. hraběte z Dalhousie, po matce Christian Brown (respektive Broun) (1786–1839) přijal jméno "Broun-Ramsay". Dětství strávil s otcem v Kanadě, studoval v Harrow a v Oxfordu, poté cestoval po Evropě, v letech 1837–1838 byl členem Dolní sněmovny (do parlamentu neúspěšně kandidoval již v roce 1835 za Edinburgh. V roce 1838 po otci zdědil rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů (v Horní sněmovně zasedal jako "baron Dalhousie", protože hraběcí titul platil jen pro Skotsko). V obou sněmovnách se brzy prosadil jako odborník na problematiku obchodu a na doporučení vévody Wellingtona se brzy dostal k vysokým úřadům. V roce 1843 byl jmenován členem Tajné rady a do vlády vstoupil jako viceprezident úřadu pro obchod (1843–1845), v letech 1845–1846 byl prezidentem obchodního úřadu (ministrem obchodu).  V letech 1848-1856 byl generálním guvernérem v Indii, kde vynikl jako organizátor státní správy a budovatel komunikací. Proti vůli indických knížat došlo k rozšíření britských držav o Paňdžáb, vedl také druhou válku s Barmou obecně jeho politika částečně vedla k velkému indickému povstání v roce 1857. Indii opustil v březnu 1856, po návratu do Anglie na veřejnou činnost víceméně rezignoval, i když nadále zastával řadu čestných postů. Byl lordem strážcem soukromé pečeti a správcem korunních klenotů ve Skotsku (1841-1860), lordem strážcem pěti přístavů (1853-1860) a guvernérem Bank of Scotland (1851-1860). V roce 1849 získal titul markýze, téhož roku obdržel Řád bodláku.

Rodina.

Manželství se Susan Hay (1815-1853), dcerou maršála 8. markýze z Tweeddale, zůstalo bez mužského potomstva, měli jen dvě dcery. Susan (1837–1898) se provdala za politika Roberta Bourke (1827–1903), jehož starší bratr Richard Bourke, 6. hrabě z Mayo byl také generálním guvernérem v Indii. Mladší dcera Edith (1839-1891) byla manželkou Sira Jamese Fergussona (1832–1907), guvernéra na Novém Zélandu a v Madrasu. Titul markýze zanikl Jamesovým úmrtím, titul hrabat z Dalhousie zdědil bratranec Fox Maule-Ramsay, 11. hrabě z Dalhousie (1801–1874), ministr války.

James Broun-Ramsay, 1. markýz z Dalhousie ("James Andrew Broun-Ramsay, 1st Marquess of Dalhousie, 10th Earl of Dalhousie, 2nd Baron Dalhousie, 10th Baron Ramsay of Keringtoun") (22. dubna 1812, Dalhousie Castle, Skotsko – 19. prosince 1860, Dalhousie Castle, Skotsko) byl britský státník ze starobylé skotské šlechty. Byl britským ministrem obchodu a generálním guvernérem v Indii, v roce 1849 získal titul markýze.

第一代达尔豪斯侯爵詹姆斯·安德鲁·布朗-拉姆齐,KT,PC(James Andrew Broun-Ramsay, 1st Marquess of Dalhousie;1812年-4月22日-1860年-12月19日),苏格兰政治家、英属印度官员。他生于贵族家庭,早年曾称为拉姆齐勋爵(Lord Ramsay)和达尔豪斯伯爵(Earl of Dalhousie)。


Historie.

UBS byla založena roku 1862 jako místní banka ve Winterthuru ("Bank in Winterthur"), jejímu založení však předcházel vznik bankovního konsorcia šesti bank v Basileji ("Bankverein") v roce 1854. V roce 1871 se v koordinaci s frankfurtským "Bankvereinem" proměnila v akciovou společnost a po spojení s dalšími bankami změnila název na "Schweizerischer Bankverein" a roku 1917 na SBC ("Swiss Bank Corporation"). Roku 1920 už měla 2 tisíce zaměstnanců a postupně k sobě připojovala další a další banky. Přes velké ztráty za první světové války, za hospodářské krize a devalvací franku banka stále rostla a roku 1939 založila americkou pobočku v New Yorku. Od roku 1937 používá logo se třemi klíči, které znamenají důvěru, bezpečnost a diskrétnost.  Po druhé světové válce banka převzala několik bank, které se dostaly do platební neschopnosti a roku 1970 otevřela pobočku v Tokiu. Roku 1998 fúzovala UBS s o málo menší švýcarskou bankou SBV, takže vznikl holding UBS group se Banka je sice velmi konzervativní a dbá na bankovní tajemství, světová finanční krize ji však přesto – nebo možná právě proto – také postihla, stejně jako podvodné obchody zaměstnance londýnské pobočky. Přesto zůstává symbolem švýcarské spolehlivosti a zvítězila v řadě mezinárodních soutěží. Roku 2017 jí časopis "Global Finance" vyznamenal titulem nejlepší banky v oboru investic, správy majetku a devizových obchodů, časopis "Euromoney" po šesté v řadě titulem nejlepší banky ve Švýcarsku. Banka ale v průběhu let utrpěla také několika skandály a USA i několik dalších zemí ji žalovalo za to, že pomáhala klientům při krácení daní.

UBS (původně "Union des Banques Suisses") je jedna z největších švýcarských bank se sídlem v Curychu. Věnuje se hlavně správě majetku (největší na světě), investičnímu bankovnictví a poskytování finančních služeb. V roce 2018 měla zisk před zdaněním 7 698 miliard CHF, vlastní kapitál ("equity") 61 243 mld CHF a pracovalo pro ni asi 62 562 zaměstnanců, z toho asi 34 % ve Švýcarsku a 34 % v USA. Kanceláře společnosti jsou v 52 zemích světa.

瑞银集团()是一家在瑞士成立的跨国投资银行和金融服务公司。瑞银集团的总部有两处,分别位于瑞士的苏黎世和巴塞尔;而作为全球最大的瑞士银行机构,瑞银集团在全球各大金融中心城市都设有办公机构。瑞银集团以其对客户资料的严格保密政策和银行保密文化而著称。


Stavba.

Roku 1929 Čína oslovila Velkou Británii, USA, Německo a Japonsko s požadavkem na získání malých lehkých křižníků. Vybrán byl projekt japonské loděnice Harima Zosensho, která roku 1930 získala zakázku na stavbu prototypového křižníku "Ning Chaj". Stavba proběhla v letech 1931–1932. Jeho sesterskou loď "Pching Chaj" postavila s japonskou pomocí čínská loděnice Kiangnan v Šanghaji, přičemž v letech 1935–1936 byl křižník vystrojen loděnicí Harima Zosensho. Kvůli tomu, že zkoušky "Ning Chaj" odhalily problémy se stabilitou (ne neobvyklé pro japonská pravidla té doby, viz incident 4. loďstva), musela být konstrukce druhého křižníku upravena. Křižníky třídy "Ning Chaj" byly malé, pomalé a slabě pancéřované, zato však vybavené luxusními kabinami pro důstojníky.  Jednotky třídy "Ning Chaj":

Konstrukce.

Křižník "Ning Chaj".

Křižník byl vyzbrojen šesti 140m kanóny ve dvoudělových věžích, šesti 76mm kanóny, osmi 7,7mm kulomety a dvěma dvojitými 533mm torpédomety. Nesl jeden hydroplán Aichi AB-3. Nebyl však vybaven katapultem, takže byl letoun na hladinu spouštěn pomocí jeřábu. Pohonný systém tvořily čtyři kotle Kampon a tři parní celkovém o výkonu 10 500 hp, pohánějící tři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 22 uzlů. Dosah byl 5000 námořních mil při rychlosti 12 uzlů.

Křižník "Pching Chaj".

Na křižníku byly během stavby provedeny úpravy za účelem zlepšení jeho stability. Například byly upraveny nástavby, instalován menší stěžeň, odstraněno vybavení pro provoz hydroplánu a výzbroj byla zmenšena o polovinu 76mm kanónů a 7,7mm kulometů. Změny se dotkly i pohonného systému, neboť byl zrušen prostřední lodní šroub a jeden kotel, přičemž ušetřený prostor byl využit pro dodatečný balast. Pohonný systém tak tvořily tři kotle Kampon a dva parní stroje o výkonu 7000 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 21 uzlů.

Třída "Iošima".

V letech 1943–1944 byly oba křižníky přestavěny na kaibókany třídy "Iošima". Jejich novou výzbroj tvořily dva jednohlavňové 120mm kanóny typu 10. roku, patnáct 25mm kanónů v trojhlavňových postaveních a hlubinné pumy. Vybaveny byly radary 13 Gó a 22 Gó. Protiletadlová výzbroj "Jasošima" byla později ještě posílena o dvacet 25mm kanónů a osm 13,2mm kulometů.

Třída Ning Chaj byla třída lehkých křižníků námořnictva Čínské republiky. Byly to nejmenší křižníky postavené v období mezi světovými válkami. Splňovaly kritéria kladená mezinárodními dohodami na křižníky (výtlak nad 2000 t, rychlost nad 20 uzlů, ráže děl na 130 mm), fakticky to ale byly spíše velké dělové čluny. Celkem byly postaveny dvě jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1932–1937. Po vypuknutí čínsko-japonské války roku 1937 byly oba křižníky potopeny. Japonsko je vyzvedlo a předalo loutkové vládě v Nankingu. Roku 1943 je převzalo zpět a po modernizaci nasadilo jako eskortní plavidla kaibókan. Oba byly roku 1944 potopeny v bojích druhé světové války.

宁海级轻巡洋舰是中华民国海军在1937年抗日战争前向日本订购的最先进军舰,也是南京国民政府时期筹建的最大型军舰,本级舰包括宁海号与姊妹舰平海号,在1937年江阴战役遭击沉后被日军捞起续用,于1944年先后遭美军击沉。


2018年8月5日龙目岛地震

Popis.

Indonésie je tektonicky velmi aktivní, což se projevuje častými zemětřeseními a značnou sopečnou činností. Leží v tzn. Pacifickém ohnivém kruhu a obklopují ji euroasijská, pacifická a australská tektonická deska. Australská se zde noří pod Sundskou desku (část euroasijské) značnou rychlostí 50-75 mm za rok, díky čemuž vznikl Jávský podmořský příkop. Důležité je též zmínit, že tyto desky vygenerovaly 26. prosince 2004 třetí nejsilnější zaznamenané zemětřesení v historii a následná vlna tsunami zahubila 230 000 lidí. Střet zmíněných desek například způsobil zemětřesení v roce 1977, 1994 a 2006.  V rámci ostrova Lombok je to největší zaznamenané zemětřesení, jenž zde mělo své epicentrum. Mezi dalšími je to z roku 1979 (37 mrtvých) anebo z roku 2013, které se ovšem obešlo bez ztrát na životech.  Žádné zemětřesení s epicentrem na ostrově Lombok nikdy nezpůsobilo vážné tsunami. Jelikož by při větší katastrofě bylo ohroženo největší zdejší město Matarám, jenž je populačně o něco větší než Brno, rozhodli se vědci z indonéské univerzity v Matarámu nasimulovat některá zemětřesení, které na ostrově mohou vzniknout. Odhadli, že zemětřesení větší než 6,0 stupňů může způsobit menší tsunami o výšce 13-20 cm, jenž by k pobřeží dorazila za 18-20 minut.  Ačkoliv se epicentrum nacházelo na svazích sopky Rinjani a to 14 km od kráteru, tak nebyl zaznamenán nárůst sopečné aktivity. A to ani u vzdálenější sopky Agung na Bali.

Intenzita.

V důsledku relativně malé hloubky 31 km a velké magnitudy vyvolalo zemětřesení na povrchu značné třesení, které bylo možné cítit i na sousedních ostrovech. Maximální intenzita v Matarámu byla VIII (bořivé), na sousedním ostrově Bali VI (silné) a na ostrově Sumbawa také VI (silné).

Oběti.

Celkem zemřelo 476 lidí, z nichž většina byla zabita padajícími kusy budov. 474 lidí zemřelo na ostrově Lombok a 2 osoby na Bali. Všichni zemřelí byli Indonésané. Zraněno bylo 1 357 lidí z toho 58 na Bali. V tu dobu se někteří modlili v mešitách a mnozí z nich pak byli v nich následně uvězněni.

K Zemětřesení na indonéském ostrově Lombok došlo 5. srpna 2018 v 19:46:37 místního času (13:46:37 SELČ). Magnitudo dosáhlo síly 6,9 stupně Richterovy stupnice (zpočátku odhadováno na 7,0) a epicentrum se nacházelo na severu ostrova ve hloubce 31 km, zhruba 14 km severně od aktivního vulkánu Rinjani. Ihned bylo vydáno varování před vlnou tsunami, jejíž výška byla odhadována na 50 cm. Varování bylo poté zrušeno. Maximální výška vzdutí dosáhla u severního pobřeží pouhých 13,5 cm. V důsledku zemětřesení se sever ostrova v blízkosti epicentra zdvihl až o 25 cm. Zbytek ostrova se o několik centimetrů propadl.

2018年8月龙目岛地震,是2018年8月5日发生于印度尼西亚西努沙登加拉省小巽他群岛龙目岛北部的一场地震,震中位于南纬8.29度,东经116.45度,属逆冲型地震。据印度尼西亚气象、气候和地球物理局测定,震级为M 7.0级,震源深度约15千米。


吉尔伯特·艾略特-默里-基宁蒙德,第一代明托伯爵

Diplomat a generální guvernér v Indii.

V letech 1777–1784 a 1786–1795 byl členem Dolní sněmovny za stranu whigů, v době francouzských revolučních válek byl vyslán jako komisař do Toulonu (1793), téhož roku se stal členem Tajné rady. Na jaře 1794 působil jako diplomat v Itálii, poté byl britským místokrálem na okupované Korsice (1794–1796). Britská nadvláda zde trvala jen krátce, protože Napoleon odmítal dopustit, aby se jeho rodiště ocitlo v cizím područí. Po návratu z Korsiky se Elliot jako baron Minto stal členem Sněmovny lordů (1797), tehdy zároveň přijal jméno Elliot-Murray-Kynynmound, které užíval vždy jen nositel peerských titulů, ostatní členové rodiny setrvali u příjmení Elliot. V letech 1799–1801 byl vyslancem ve Vídni. V roce 1806 byl krátce členem Grenvillovy vlády jako prezident kontrolního úřadu Východoindické společnosti (členem této vlády byl i jeho švagr lord Auckland jako ministr obchodu).  V letech 1807–1813 byl generálním guvernérem v Indii, kde měl po mnoha letech válek výslovný zákaz angažovat se nadále v tomto směru a jeho činnost se soustředila na organizaci státní správy a zlepšení ekonomické situace. Navázal diplomatické styky s Afghánistánem a Persií. Po převzetí nizozemských kolonií byl dočasně místodržitelem na Jávě (1811). V roce 1813 získal titul hraběte z Minto, zemřel krátce po návratu do Anglie.

Rodina.

Jeho manželkou byla Anne Amyand (1762–1829) z tehdy úspěšné podnikatelské rodiny, mimo jiné švagrová diplomata hraběte z Malmesbury. Dědicem titulů byl nejstarší syn Gilbert (1782–1859), druhorozený syn Sir George Elliot (1784–1863) byl admirálem Royal Navy, třetí syn John Edmund Elliot (1788–1862) byl členem Dolní sněmovny. Z dalších generací vynikl 4. hrabě z Minto, který byl generálním guvernérem v Kanadě a místokrálem v Indii.  Sídlem rodu byl od 17. století zámek "Minto House" ve Skotsku. Elliotové jej obývali do konce druhé světové války, koncem 20. století byl zbořen pro zchátralost.

Gilbert Elliot, 1. hrabě z Minto ("Gilbert Elliot–Murray–Kynynmound, 1st Earl of Minto, 1st Viscount Melgund, 1st Baron Elliot, 4th Baronet Elliot of Minto") (23. dubna 1751, Edinburgh, Skotsko – 21. června 1814, Stevenage, Anglie) byl britský diplomat a státník ze skotské šlechtické rodiny. Za napoleonských válek se uplatnil v diplomacii, krátce byl členem britské vlády a nakonec generálním guvernérem v Indii. Od roku 1797 byl s titulem barona členem Sněmovny lordů, nakonec byl povýšen na hraběte (1813).

吉尔伯特·艾略特-默里-基宁蒙德,第一代明托伯爵(Gilbert Elliot-Murray-Kynynmond, 1st Earl of Minto,1751年4月23日——1814年6月21日), 之子,苏格兰裔的外交官,在1776至1795年间于下议院活动的政治家,1793年至1796年间担任短命的盎格鲁-科西嘉王国的总督,1807至1813年间担任印度总督。