Počátky osídlení Ameriky.

Všichni nativní obyvatelé Ameriky, původně lovci a sběrači, mají asijský původ, přišli však z různých oblastí Asie a lišili se vnější podobou. Dnes je obecně přijímána teorie jejich přechodu na kontinent v místě dnešní Beringova průlivu v poslední době ledové, ve které byl díky poklesu mořské hladiny o 85 metrů obnažen 1600 kilometrů široký pruh kontinentálního šelfu (tzv. „Beringie“). Tuto teorii jako první formuloval český antropolog (žijící v USA) Aleš Hrdlička (ale domníval se, že k tomu došlo před 3000 lety). Stalo se tak postupně přibližně od doby před 40 000 lety (jiní autoři uvádějí i odlišná data, například 25 000 př. n. l. či nálezy v Kanadě (Bluefish Caves) z doby 22 000 př. n. l., což zpochybňuje teorii o hlavním příchodu přes Beringovu úžinu zhruba před 14 tisíci lety, protože genetické důkazy starověkých Beringů ukazují na více než 20 tisíc let.) Až na jih kontinentu lidé došli okolo roku 9000 př. n. l. podle poznatků z 20. století. Novější poznatky ale ukazují, že například na jihu Chile byli lidé před více než 14 tisíci lety. Byla tam objevena stopa přes 15 tisíc let stará a známky lidského osídlení i více než 18 tisíc let staré, což jsou datování starší než která má kultura Clovis ze Severní Ameriky. Greenbergova hypotéza uvádí, že Amerika byla osídlena dvěma cestami – přes Beringův průliv a zejména střední a Jižní Amerika i z asijských ostrovů přes moře.  Artefakty byly doloženy pro dobu 14000 let před n.l. v Severní i Jižní Amerce. Odpovídají také osídlení z Austrálie. Genetické studie dokazují obchod Jižní Ameriky s Polynésií, kde bylo nalezeno písmo rongorongo (písmo bylo nalezeno i v Mezoamerice, ale ne v Severní Americe). Metalurgie je také charakteristická pro Jižní Ameriku a nebyla nalezena v Severní Americe.  Ostatní teorie původů obyvatel Ameriky byly odmítnuty jako nepodložené – antropolog Grafton Elliot Smith například tvrdil, že pocházejí z Egypta, podle jiných se jedná o potomky obyvatel Atlantidy, Lemurie či Mu. Mormoni dodnes zastávají názor, že se jedná o potomky ztracených deseti izraelských kmenů. K nejstarším známým nalezištím lze přiřadit například lokalitu Tule Springs na území dnešních USA či další lokality v Jižní Americe (jeskyně Lauricocha, Guitarreo či Diablo). O jiných oblastech, jako například jeskyně Piquimachay, se vedou spory. Roedl uvádí archeologický nález v texaském Lewisville, datovaný dokonce do období 38 000 let př. n. l. Jsou ale i jiné známky přítomnosti člověka a to dokonce v době 130 000 let př. n. l., což by mohl být například Homo erectus. Důkazy jsou ale diskutabilní.

Zemědělství.

Zásadní odlišnost mezi Novým a Starým světem spočívala například v tom, že v Americe nebyla domestikována téměř žádná zvířata (největším byla lama, pak už jen morče a menší drůbež – krocani, kachny). Jediným zvířetem domestikovaným v celé Americe byl pes (zejména na maso). Zemědělství bylo založeno na pěstování manioku a kukuřice (jeho počátky jsou datovány přibližně do roku 7000 př. n. l.). Mezi další plodiny patří podle oblasti například brambory, rajčata, tomatillo, dýně, chilli papričky, fazole, ananas, sladké brambory, merlík čilský, laskavec, vanilka, kakao, cibule, podzemnice olejná, jahody či avokádo. Rozšířené bylo i pěstování koky (v Andách) a užívání řady přírodních psychotropních látek.

Severní Amerika.

Kultura Clovis.

Kultura Clovis byla nejrozšířenější paleolitickou kulturou v Severní Americe. Je datována přibližně do období 10 000 př. n. l. až 9200 př. n. l. Jednalo se o lovce a sběrače, kteří lovili mamuty a jejich sídliště sloužila zejména k jejich zpracování.

Kultura Mississippi.

Mississippská kultura ve své době dominovala celé oblasti řeky Mississippi. Typická pro ni byla stavba mohutných mohyl. Společnost neznala písmo. Jejich společnost byla stratifikovaná a založená na zemědělství. Největším sídlem této kultury byla Cahokia, kde tamní stavitelé postavili největší z amerických pyramid – dnes nazývanou Mohyla mnichů.

Severní Amerika v době objevení Španěly.

Obyvatelé Severní Ameriky vytvořili velice pestrou mozaiku jazykových oblastí a kulturních okruhů. Více homogenní byly například oblast prérií či sever, kde se usadili poslední příchozí – Inuité, naopak velice pestrá byla situace při západním pobřeží Ameriky. Antropolog Alfred Louis Kroeber vyjmenoval deset kulturních oblastí, ke kterým jsou zde uvedena některá ze známějších etnik. Arktická (Inuité), subarktická (Čipewajové, Creeové), severovýchod (Algokinové – Otawové, Mohykáni, Irokézové – Mohawkové, Senekové, Čerokíové), jihovýchod (Čoktavové, Seminolové, Čikasavové), prérie (Šajeni, Siouxové, Pawnee, Černonožci, Vraní indiáni, Komančové, Kajovové), jihozápad (Apačové, Hopi, Zuni, Pimové), Velká pánev ("Great Basin" – Utové, Šošoni, Pajutové), Kalifornie, plateau a severozápad (Činukové, Kwakiutlové).

Mezoamerika.

Předkolumbovské kultury v Mezoamerice byly založené na zemědělství – zejména na pěstování kukuřice. Centrem osídlení byla velká opevněná města obklopená zemědělským zázemím, ve kterých se soustřeďoval obchod, náboženské obřady i politická moc. Někdy se v souvislosti s touto oblastí hovoří přímo o městských státech. Na druhou stranu zde nebyla domestikována téměř žádná zvířata a nebyly používány kovové nástroje. Písmo bylo hieroglyfické. V případě vývoje mezoamerických civilizací je rozlišováno předklasické, klasické a poklasické období.  Jacques Soustelle dělí mezoamerické kultury i podle jiných kritérií. Kultury Olméků, Mayů a Teotinuacánu v prvním tisíciletí byly dle něj mírumilovné a koncentrované kolem obchodu a náboženských center. Toltékové byli kulturou přechodnou mezi druhým obdobím, kdy se po celé oblasti prosadily válečnické civilizace, vyžadující hromadné lidské oběti. Dlouhou dobu mírumilovní Mayové a Toltékové se k vedení válek a obětování lidí také přiklonili.

Předklasické období.

Olmékové.

Olmékové (jejich původní název není znám) jsou nejstarší komplexní civilizací předklasického období, která se rozvinula v bažinatých a pravidelně zaplavovaných nížinách na pobřeží Mexického zálivu (vyvýšené bylo pouze pohoří Tuxtla). Jejich kultura je datována do období 1200 př. n. l. až 400 př. n. l. Znali obrázkové písmo, ve městech stavěli pyramidy a mohyly. Olméčtí umělci vytvářeli mohutné sochy z čediče z pohoří Tuxtla, které pak přepravovali na velké vzdálenosti. Nejstarší centrum kultury – San Lorenzo, bylo kolem roku 900 př. n. l. téměř zcela zničeno. Pozdější centrum La Venta bylo později také zničeno a posledním centrem bylo pravděpodobně Tres Zapotes. Jejich náboženství si vyžadovalo lidské oběti a pravděpodobně byl rozšířen i rituální kanibalismus.

Mayové.

Mayská civilizace existovala v oblasti jižního Mexika a zejména na poloostrově Yucatán. Mayská civilizace vznikla už v předklasickém období a ze všech zdejších civilizací vydržela nejdéle – ovládnutí oblasti Španělům trvalo déle než jedno století.  Mayské písmo bylo nejpokročilejší na kontinentu a na velice vysoké úrovni bylo také umění, architektura, stejně jako znalosti matematiky a astronomie. Mayové znali nulu, délku roku určili přesněji než gregoriánský kalendář, přesně vypočetli pohyb nebeských těles (v případě Venuše s odchylkou méně než dvě hodiny za 500 let) a jejich kalendář pracoval s perspektivou milionů let. Přitom neznali kolo či kovové nástroje. Soustelle dokonce prohlásil, že: "„Mayové jsou možná jediní na světě, kdo uctívali kult času“". Potomci Mayů v oblasti žijí dodnes.

Klasické období.

Teotihuacán.

Teotihuacán (název není původní a pochází od Aztéků) byl centrem nejznámější mezoamerické kultury klasického období, jejíž oblast vlivu byla dokonce větší než později u samotných Aztéků. Je datován do období od 4. stol. př. n. l. do 7. stol. n. l. Město bylo nejvýznamnějším obchodním centrem oblasti a také náboženským centrem (jednalo se o polyteismus. Bohové byly například: Tlaloc, Chalchiuhtlicue či Quetzalcoatl). S počtem obyvatel odhadovaným na 125–250 tisíc osob bylo mnohem větší, než jakékoliv jiné město ve Starém světě. Jeho obyvatelé se věnovali zemědělství. Vyznačovalo se monumentální architekturou – mělo široké ulice, pyramidy (zejména Pyramida Slunce a Pyramida Měsíce) a chrámy. Umělecké předměty byly zejména z obsidiánu a keramiky. Proč bylo město později opuštěno se nepodařilo uspokojivě objasnit, zejména v jeho bohatších čtvrtích jsou patrné stopy požáru. Aztékové město po několika stovkách let částečně znovuobydleli.

Poklasické období.

Toltékové.

Etnoložka a historička Markéta Křížová, uvádí, že Toltékové nejspíš nikdy neexistovali a jde jen o módní vlnu New Age. Centrem Toltécké kultury, která prožívala rozmach od počátku 7. do druhé poloviny 12. století, byla severně od Teotihuacánu položené město Tula (zkomolenina původního názvu "Tollan"). Ve století byla Tula zničena a o důvodech jejího zániku panují, jak je to u této oblasti typické, pouze dohady.

Aztékové.

Vrcholnou kulturou v oblasti centrálního Mexika se stali Aztékové. Aztécká říše vznikla z konfederace městských států Tenochtitlánu, Texcoca a Tlacopánu, jež byla vytvořena roku 1428 po vítězné válce proti městskému státu Azcapotzalco, po níž Tenočkové získali rozhodující vojenský a politický vliv. Následně se Tenochtitlán stal hlavním městem konfederace. Aztécké písmo bylo obrázkové, které sloužilo k psaní řady literárních žánrů (například básně a náboženské texty). Aztékové měli velice složitý systém náboženství. Svět a historii vnímali jako neustálý cyklus zrození a smrti. Slunce podle nich neustále potřebovalo přísun lidské krve, aby nezesláblo a svět nezanikl. Tomu sloužilo obrovské množství lidských obětí.  Do konce 15. století si Aztékové porobili většinu kmenů středního a jižního Mexika. Od počátku 16. století měla rozlehlá říše problémy se správou, které ji oslabovaly. Říše byla rozvrácena evropskými dobyvateli, které vedl Hernán Cortés.

Karibik.

Lidé, kteří osídlili Karibik postupovali z oblasti ústí řeky Orinoco v dnešní Venezuele ostrovy Malých Antil až po Velké Antily. V době připlutí Španělů do Karibiku zde byli nejrozšířenější Sibonejové, Taínové a Karibové. Nejstarší karibskou kulturou ovšem byla kultura Guanajatabeye, podle materiálu používaného nejčastěji k výrobě předmětů zvaná též "kultura lastur". Toto paleolitické etnikum bylo v době připlutí Španělů zatlačeno do izolace na západě Kuby. Sibonejové žili v době příchodu Španělů na většině Kuby a části Haiti. Byly to rybáři a pěstitelé manioku.  Na Velkých Antilách a Bahamách dominovali Taínové (součást kultury Aravaků), kteří se dělili na řadu dalších skupin. Stopy arawackého osídlení jsou všude od Trinidadu až po Kubu a Bahamy. Příslušníci taínského velice mírumilovného etnika byli především rybáři a zemědělci pěstující maniok. Byli to animisté. Arawakové se potýkali s bojovnými Kariby, kteří je, až na několik severních ostrovů, vytlačili z prostoru Malých Antil. Karibové byli méně rozvinutí a výrazně agresivnější. Jejich náboženství bylo animistické a provozovali rituální kanibalismus (slovo kanibal je odvozeno právě ze jména tohoto etnika).  Populace Taínů na Hispaniole se necelých 50 let po příchodu Evropanů zmenšila z 300 000 na méně než 200 osob. Po sto letech od příchodu Španělů vymizela téměř celá populace Arawaků. Pouze několik izolovaných oblastí obývaných Kariby existuje dodnes.

Jižní Amerika.

Smíšené oblasti.

Oblasti mezi Mezoamerikou a oblastí And byly pod vlivem tamních civilizací, byla zde vysoká hustota obyvatelstva, rozvinutý obchod, metalurgie a hrnčířství. Zemědělství bylo založené na pěstování manioku. Vyspělosti mezoamerických a andských říší však tyto oblasti nedosáhly. Přesto zde byla řada významných oblastí a kultur, například Taironové, Sinú, Muiskové, Kimbajové, Kalimové či Tolimové. Například Taironská oblast na severu dnešní Kolumbie v pohoří Sierra Nevada de Santa Marta zahrnovala přes 200 měst s kamennými budovami. Byly zde i kamenné silnice a středisko těžby zlata.

Andy.

Pro nejrozvinutější kultury v andské oblasti byly typické velké říše a časté války. Historicky jsou dnes děleny do tří období ("horizontů") podle převládajícího uměleckého vlivu a dvou přechodných ("intermediálních") období, kdy byla oblast kulturně roztříštěná. Jejich poznání komplikuje absence písma. Typické prvky zdejších kultur jsou závlahové zemědělství, monumentální architektura, vyspělé zpracování kovů, keramiky a textilu.  Období předcházející prvnímu horizontu je děleno na předkeramické (4000–1800 let př. n. l., například civilizace Caral) a raně keramické období (1800–900 let př. n. l., keramická kultura ve Valdivia však existovala dříve). V této době vznikají první organizovaná společenství a sídliště městského typu. Rozvijí zemědělství (kukuřice, bavlna), chov lam, je budováno zavlažování. K tomuto období jsou řazena například naleziště El Paraiso, Las Haldas, Kotosh, Mojeque či chrámový komplex Cerro Sechín.

Raný horizont.

Chavín.

K nejstarším a nejvyspělejším kulturám v oblasti patřil Chavín (nebyl však jediný viz například kultury Wankarani a Chiripa), jehož existence je datována mezi lety 900–200 př. n. l. s vrcholným obdobím od roku 400 př. n. l. Nejznámější lokalitou je město Chavín de Huántar, nacházející se na frekventované obchodní trase na východním svahu And. Architektura města je v kamene a nepálených cihel. Jsou zde akvadukty, kanalizace a terasovitá pole, usnadňující zemědělství v andském prostředí charakteristickém nedostatkem půdy. Vyspělé bylo zpracování textilu, keramiky a zlata.  Náboženství bylo centralizované a mělo podobu teokracie. Významné je například „usmívající se božstvo“ s atributy kočkovité šelmy a hada, jehož pravé jméno neznáme či Bůh se žezly. Pravděpodobně se jednalo o lovce lebek. Zajímavostí je pravděpodobně z rituálních důvodů zbudovaný důmyslný kanalizační systém pod hlavním chrámem, který měl v chrámu vytvářet působivé zvukové efekty. Samotný Chavín už však navazuje na jiné starší kultury (např. Kotosh či Shillacoto) a pravděpodobně měl kontakty s Mezoamerikou. Vliv chavínské kultury se projevoval až do doby Inků.

Rané přechodné období.

Po úpadku Chavínu následovalo rané přechodné období (200 př. n. l. až 700 n. l.), kdy se oblast rozpadla na řadu místních, vzájemně soupeřících útvarů ("seňoríos"), formujících se ještě v době existence Chavínu, z nichž známější jsou dnes kultury Moche, Nazca, Paracas, Lima, Vicús či Pucara.

Moche.

Nejvýznamnější kulturou raného intermediálního období byli Močikové, jejichž kultura s centrem v Moche je datována do období 100 př. n. l. do 700 n. l. Šlo již o silně organizovanou, stratifikovanou a výbojnou společnost. Vyspělá je močická malovaná keramika (časté jsou sošky zmrzačených lidí či spoutaných vězňů a zajatců, nebo erotické motivy – "huacas pornográfikos"), zpracování kovů a textilií. Rozvinutá byla též chirurgie – trepanace lebek. Časté jsou výjevy žvýkání koky. Ústředním bodem náboženství bylo uctívání Měsíce. Pyramida slunce, postavená v Moche z nepálených cihel ("adobe") a dodnes částečně dochovaná, je s délkou nejméně 350 metrů a výškou 40 metrů největší stavbou svého druhu na kontinentu. Významným pozůstatkem močiků je nález kompletní hrobky tzv. pána ze Sipánu v roce 1987, řazený mezi nejvýznamnější archeologické nálezy v oblasti.

Paracas.

Kultura Paracas je pojmenována podle stejnojmenného poloostrova na peruánském pobřeží (často je považována za součást kultury Nazca). Datována je do období 650 př. n. l. až 150 n. l. a vznikala vlivem Chavínu. Známá jsou zejména zdejší pohřebiště obsahující mumie ve „fetální poloze“ (skrčenci) zabalené do perfektně dochovaných bohatě zdobených látek. Častá je u nich deformace a trepanace lebek.

Nazca.

Převažující kultura přechodného období na jižním pobřeží je nazývána kultura Nazca. Je datována do období 370 př. n. l. až 450 n. l. Mnoho uměleckých motivů je inspirováno kulturou Paracas. Byl zde pravděpodobně kult trofejních hlav a bylo nalezeno množství trepanovaných lebek. Veřejné stavby zde byly stavěny z nepálených cihel, proto není po nazcanské kultuře příliš architektonických památek a její nejznámější pozůstatek jsou geoglyfy na planině Nazca.

Střední horizont.

Huari.

Okolo roku 500 n. l. skončilo přechodné období a andské oblasti začaly dominovat dvě kultury s centry v Wari (též "Huari") ležícím severně od Cusca a v Tiwanaku (též "Tiahuanaco") nacházející se na pobřeží jezera Titicaca. Zpočátku obě kultury čerpaly z odlišných kořenů – Huari bylo pod vlivem kultury Moche a Tiwanaco pod vlivem kultury Pucara, v pozdějším období (Roedl uvádí 6–7. století) se k sobě natolik přiblížily, že se mezi nimi obtížně rozlišuje a hovoří se o "Bolivijském Tiwanacu" a "Peruánském Tiwanacu". Zatímco Tiwanaco bylo určeno zejména ke kultovním účelům, zatímco Huari bylo plnohodnotným městem s ulicemi na pravoúhlém půdorysu.  Z pozůstatků Tiwanaca je známá zejména andezitová Brána slunce (široká 4 metry, vysoká 3 metry s motivem „boha se dvěma žezly“) a obří kamenná socha Atlanta. Vrchol rozvoje těchto území je datován do období 500 n. l. až 1000 n. l. Byla budována opevněná města, které spojovaly silnice a obyvatelé také odváděli svým vládcům práci na veřejných stavbách a v zemědělství, což převzali také Inkové. Huari bylo ještě před rokem 800 n. l. z neznámého důvodu opuštěno a do krize se postupně dostala celá říše.

Pozdní přechodné období.

Po úpadku Huari a Tíwanaca nastalo období soupeření až tří desítek menších útvarů, které probíhalo přibližně v 11. až 14. století. Dobové prameny hovoří o radikální militarizaci společností a bojích o půdu a vodu. Naopak neustále vzkvétalo umění a obchod.

Sicán.

Za nejstarší seňorío tohoto období je považován Sicán, který v době svého vzniku okolo roku 700 n. l. navázal na kulturu Moche, vrcholu dosáhl kolem roku 900 a zanikl v roce 1375, kdy se stal součástí říše Chimú. Centrum kultury se nacházelo v údolí Lambayeque. Pro Sicán byla charakteristická monumentální architektura.

Chimú (Čimú).

Na severu v oblasti dřívější močické kultury se prosadila „říše“ Chimú (též "Chimor"), jejímž jádrem bylo město Chan Chan. Říše Chimú expandovala pomocí výbojů a měla velice propracovaný byrokratický aparát s nejvyšší postavou vládce – ztělesněného boha. Zajímavé je, že v Chan Chanu tvoří ve středu města jednotlivé budovy deset rozsáhlých oddělených obytných komplexů – královských paláců ("ciudadel") s vlastní půdou a nádržemi vody, chráněných zdmi z nepálených cihel o výšce až 12 metrů. Každá z citadel měla jen jediný vchod a byla pravděpodobně za života sídlem a po smrti mauzoleem jednoho z panovníků, což je prvek, který se později vyskytoval i u Inků.  Rozvoj říše Chimú je datován do období 1250–1460 (říše měla délku okolo 1000 km od města Tumbes po dnešní Limu), tehdy byla poražena Inky a začleněna do jejich říše. Zajímavé je, že výrobky z oblasti Chimú se nejvíce rozšířily až po dobytí inky, které ohromila jejich vysoká umělecká úroveň. Kovotepci a řemeslníci proto museli odejít do Cusca a pracovat pro samotné inky.

Incká říše.

Poslední velkou předkolumbovskou říší v andské oblasti byla Incká říše (kečuánsky "Tahuantinsuyu" – Čtyři díly světa) s centrem v Cuscu (Cusco je dnes v seznamu světového dědictví UNESCO). Vrchol rozmachu říše nastal v letech 1438–1533. Ve vrcholném období se rozkládal na území dnešních států Kolumbie, Ekvádoru, Peru, Bolívie, Chile a Argentiny (délka cca 5000 kilometrů a počet obyvatel byl odhadem 30 milionů).  Inkové vytvořili silně centralizovaný byrokratický systém, ve kterém bylo veškeré obyvatelstvo rozděleno do útvarů po deseti a na jehož vrcholu byli vládci čtyř částí říše ("apo") a nad nimi všemocný "sapa inka" – syn Slunce. Dominantní byl systém redistribuce většiny vytvořených statků. Byla tolerována místní náboženství a "huaky", dominoval však kult Slunce. Inkové výrazně rozšířili systém silnic (dosáhl délky odhadem 30–50 tisíc kilometrů), zavedli stálou armádu, budovali nová města a mohutné stavby z perfektně opracovaného polygonálního – například pevnost Sacsayhuamán či chrám Coricancha v Cuscu. Běžná byla povinnost práce obyvatel na veřejných stavbách ("mita"). Jelikož byl v této oblasti nedostatek půdy pro zemědělství, Inkové budovali rozsáhlý systém terasových polí zabraňující erozi. Rozvinutá byla i řemesla, zejména zpracování kovů. Inkové naopak neznali princip klenby a k záznamům používali pouze uzlové písmo "quipu".  Když Inckou říši dobyl conquistador Francisco Pizarro, uchýlili se poslední inčtí panovníci na úpatí And, kde ve špatně dostupném terénu vytvořili malý stát Vilcabama a zde Španělům vzdorovali až do roku 1572, kdy byl zabit poslední inka Túpac Amaru I..

Předkolumbovská Amerika je ozačení pro historická období na americkém kontinentu před připlutím Kryštofa Kolumba v roce 1492, které bylo počátkem evropského působení na kontinentu a zcela zásadně proměnilo obě, po tisíce let odděleně se vyvíjející, civilizace (patrně první objevení kontinentu Vikingem Leifem Erikssonem a založení vikingské osady na Newfoundlandu mělo na obyvatele Ameriky mizivý vliv).

前哥伦布时期(英语:Pre-Columbian)包括,在明显受到来自欧洲的文明影响前,美洲的全部历史和史前史。时间跨度上,从旧石器时代人类最初迁入并居住于美洲,直到近代欧洲人殖民美洲。


Historie.

Titul byl poprvé udělen senátem zakladateli principátu, Gaiu Octavianovi, později známému jako Gaius Iulius Caesar Octavianus Augustus nebo stručně Augustus, 16. ledna roku 27 př. n. l. Jeho nástupce Tiberius titul užíval, i když mu nebyl senátem udělen. Titul pak užívali všichni následující císařové počínaje Caligulou, kterým jej senát pravidelně uděloval, u císařů provolaných vojskem alespoň dodatečně.  Do konce 2. století byl titul vyhrazen jedině vládnoucímu císaři, počínaje Galbou se titul uděloval i určenému následníkovi a od Marka Aurelia bývali dva i více nositelů současně. Dioklecián při reformě říše zavedl čtveřici vládců ("tetrarchie"), dva Augusty a dva Caesary, po jednom pro obě poloviny říše. S výjimkou císaře Konstantina, který vládl sám, tomu tak bylo až do roku 480, kdy zemřel Julius Nepos, poslední uznávaný západořímský císař. Titul pak užívali pouze byzantští císařové, až ho Herakleios kolem roku 629 opustil a nazýval se pouze "Basileos", král.  Při obnovení západní říše Karlem Velikým roku 800 přijal císař i titul Augustus a nazýval se dále „velký císař, udržitel míru, který vládne Římské říši“. Jeho nástupci pak užívali pouze titul "imperator augustus", aby se nedostali do konfliktu s Byzancí. Teprve Ota III. roku 999 zavedl i pro císaře středověké říše opět titul "Romanorum Imperator Augustus", který pak užívali císaři středověké říše až do jejího zrušení Napoleonem roku 1806. Rakouští císařové jej užívali až do roku 1918, obvykle ve zkratce IMP.AUG.

Původ slova.

Ve starověkém Římě se titul chápal ve významu „vznešený“ a odvozoval se patrně od slova "augur", titul kněze státního kultu. Když Karel I. Veliký užívání titulu roku 800 obnovil, chápal se jako odvozenina slovesa "augere", rozšiřovat, zvětšovat, a do jiných jazyků se pak (chybně) překládal jako „rozmnožitel říše“. V tomto významu jej užívali středověcí římští a později i rakouští císařové.

Čestný titul Augustus (lat. vznešený) byl od roku 27 př. n. l. do začátku 7. století součástí titulu římských a byzantských císařů, od 9. do 20. století jej užívali i císařové středověké a pak i rakouské říše. Po jeho prvním nositeli Octavianu Augustovi se ve většině evropských jazyků nazývá měsíc srpen.

奥古斯都(拉丁文 Augustus的中译,复数型 Augusti)的原意为「神圣的」、「高贵的」,带有宗教与神学式的意味。它的阴性型为奥古斯塔(Augusta)。


Biografie.

Mládí.

Narodil se 31. října 1961 v Pukerua Bay, pobřežním městě poblíž Wellingtonu na Novém Zélandu. Oba jeho rodiče byli imigranti z Anglie. Jako dítě byl velký filmový fanoušek. Když dal známý jeho rodičům 8 mm filmovou kameru, začal natáčet krátké filmy se svými kamarády.  V 17 letech zanechal školy a nechal se zaměstnat v jako pomocná síla ve fotolaboratoři. Když si za úspory koupil 16 mm kameru, začal natáčet sci-fi komedii, z které brzy v roce 1987 vznikl film "Bad Taste – Vesmírní kanibalové". Jackson se pod film podepsal vícekrát – kromě režie, scénáře, produkce a kamery se zasloužil i o triky. Dalším filmem byla drsná loutková satira na zábavní průmysl "Meet the Feebles" (1989). Poté přišel "Braindead – Živí mrtví" (1992), který je považován za jeden z nejkrvavějších filmů v dějinách kinematografie. V následujících letech se pokusil vymanit se ze škatulky kultovního a nezávislého tvůrce krváků na vkusného a slavného filmaře. Prvním krokem bylo seriózní drama "Nebeská stvoření" (1994). Tento film vznikl na základě skutečné události, která se v 50. letech udála na Novém Zélandu. Dvě školačky se natolik zblížily, že začaly být podezřívané z lesbického vztahu. Jejich rodiče se proto rozhodli je od sebe odloučit. Děvčata (jednu z nich si zahrála Kate Winsletová) se proto rozhodla zavraždit matku jedné z nich. Film získal nominaci na Oscara v kategorii nejlepší scénář.  Další film "Přízraky" (1996) se stal pomyslným krokem do velkého filmového průmyslu – producentem mu byl Robert Zemeckis (režisér "Návratů do budoucnosti" a "Forresta Gumpa"). Je to příběh o trochu potrhlém mladíkovi, který se kamarádí s duchy a patřičně to využívá ve svůj finanční prospěch.

Pán prstenů.

Práva na filmování Tolkienova díla získal v roce 1997 poté, co se setkal s producentem Saulem Zaentzem. Nejdříve měl dělat dvoudílný film, poté byl nucen vměstnat celou trilogii do jednoho dílu, ale nakonec se dohodl se společností New Line Cinema, která si přála trilogii.  Intenzivní natáčení na Novém Zélandu probíhalo od 11. října 1999 do 22. prosince 2003. Trilogie zaznamenala velkolepý úspěch a jej osobně vysoko vyhoupla v žebříčku popularity. "" se setkal s nadšeným ohlasem kritiky a vyhrál jedenáct Oscarů, mezi kterými byl Oscar za nejlepší film a Oscar za nejlepší režii, díky kterým se Jackson stal jedním z pouze šesti lidí, kteří vyhráli Oscary za produkci, režii a scénář v témže roce. Film se stal prvním ve fantasy žánru, který vyhrál Oscara za nejlepší film, a také v pořadí druhé pokračování, které tuto cenu vyhrálo (první byl "Kmotr 2").

Sir Peter Robert Jackson (* 31. října 1961, Wellington, Nový Zéland) je novozélandský filmový režisér, producent a scenárista, trojnásobný držitel Oscara. Nejznámější je díky režírování trilogie "Pán prstenů" a "Hobit" natočené podle románu J. R. R. Tolkiena. Také je znám novým zpracováním filmu "King Kong" z roku 2005.

彼得·劳勃·杰克森 (英语:Peter Robert Jackson,1961年-10月31日)生于新西兰普克拉海湾,新西兰著名电影导演、编剧及制片人,最出名的作品如《魔戒电影三部曲》(2001年至2003年),并由此获得奥斯卡最佳导演奖,除此之外还包括《哈比人电影系列》(2012年至2014年),两者皆改编自J·R·R·托尔金所写的小说。其他作品尚有《梦幻天堂 (电影)》(1994年)、纪录片《被遗忘的影片》(1995年)、《神通鬼大》(1996年)、《金刚》(2005年)以及《苏西的世界》(2009年)。监制作品包含《第九禁区》(2009年)、《丁丁历险记》(2011年)和纪录片《非法的正义》(2012年)。


Děj.

Kevin McCallister je znovu osamocen. Na letišti v Chicagu, odkud jeho rodina na Vánoce odlétá do Miami, ztratí příbuzné z dohledu, běží za mužem, který má stejný kabát jako jeho otec a omylem nastoupí do letadla do New Yorku. Když si uvědomí, že je sám v tomto městě, začne se radovat. Jeho zavazadlo ale odletělo do Miami, kde ho najde Fuller a jako první si uvědomí, že se Kevin ztratil. Rodiče se Kevina pak snaží najít pomocí policie na chicagském letišti. Nakonec je napadne, že ho mohou vystopovat pomocí otcovy kreditní karty, pokud ji použije. Tu Kevin má, protože mu předtím táta půjčil svou příruční tašku.  Kevin se rozhodne ubytovat v luxusním hotelu Plaza. Tam vzbudí podezření v recepčním Hectorovi, který se dokonce vloupá do jeho pokoje. Odtud ho Kevin dostane pomocí nafukovacího klauna ve sprše a nahrávky svého strýce Franka, který ho vyžene. Mezitím se z vězení dostanou "mokří banditi" Harry a Marv z prvního filmu. Ty Kevin jednou náhodně potká na ulici, Harry Kevina pozná a začnou ho pronásledovat. Když se vrátí do hotelu, pan Hector mu oznámí, že kreditní karta, ze které platí, je kradená. Kevin z hotelu uteče, ale znovu ho chytí Harry a Marv. Ti mu prozradí, že chtějí vyloupit Duncanovo hračkářství. S majitelem hračkářství se předtím Kevin seznámil. Rozhovor si Kevin nahraje a znovu uteče.  Kevinovi rodiče se mezitím dozvědí, kde Kevin je, a okamžitě se vydají do New Yorku. Tam si stěžují u personálu hotelu, že nechal Kevina utéct a jako omluvu dostanou apartmá. Kevinův otec se vydá na policii a matka sama po městě hledá syna.  Kevin začne připravovat plán, jak znovu dopadnout mokré bandity. V opravovaném domu svého strýce a tety na ně nachystá několik pastí. Pak se vydá k hračkářství v době, kdy ho ti dva vylupují a vyfotí je při tom. Pak prohodí kámen výlohou, aby spustil alarm. Lupiči ho proto začnou honit až k domu Kevinova strýce. Tam si banditi znovu projdou několika pastmi. Kevin později vyběhne z domu a Harry s Marvem se vydají za ním. Kevin uklouzne na ledě, a tak se jim podaří ho chytit. Zrovna, když už se Harry chystá Kevina zastřelit, objeví se žena, co se v parku stará o holuby, se kterou se předtím Kevin seznámil, a hodí na lupiče krmivo pro holuby, které se přilepí na nátěr, jenž mají banditi na sobě díky poslední Kevinově pasti. Díky tomu se holubi vrhnou na lupiče. Kevin pak spustí rachejtle, které předtím koupil, aby přilákal policii. Ta oba bandity zatkne.  Mezitím Kevinova matka pátrá po synovi po městě. Náhle si uvědomí, že Kevin chtěl strávit Vánoce s rodinou okolo vánočního stromku, což by na Floridě nemohl, a tak musí být v Rockefellerově centru, kde je tradičně umístěn vánoční stromek. Její intuice byla správná a skutečně se tam potká s Kevinem. Oba se šťastně vrátí do hotelu.  Druhý den ráno dostanou McCallisterovi mnoho vánočních dárků od pana Duncana, který tak poděkuje Kevinovi za dopadení lupičů. Kevin ale odejde pryč dát holubí dámě na památku jejich přátelství jednu ze dvou hrdliček, druhou si nechá pro sebe. Mezitím do hotelu přijde účet za Kevinův pobyt, který dělá 967 dolarů. To rozčílí Kevinova otce, který na něj z hotelu zařve. Kevin se lekne, a tak raději běží zpět do hotelu.

Sám doma 2: Ztracen v New Yorku (v anglickém originále "Home Alone 2: Lost in New York") je americká filmová komedie režiséra Chrise Columbuse z roku 1992, pokračování filmu "Sám doma". Hlavní roli Kevina McCallistera znovu ztvárnil Macaulay Culkin.

,是一部1992年的美国喜剧电影,由尊·晓治编剧、制片,克里斯·哥伦布执导,它是《小鬼当家》系列的第二部作品,也是《小鬼当家》的续集。 麦考利·克金继续扮演凯文·麦卡利斯特,乔·佩西和丹尼尔·斯特恩也依旧在扮演Wet Bandits(现在是Sticky Bandits)。凯瑟琳·奥哈拉、约翰·赫德、劳勃·许奈德、蒂姆·克里、布伦达·弗里克也有出演。此外,美国总统唐纳德·特朗普也曾在该电影中出演。


Život a tvorba.

Mládí a studia.

Pei se narodil v Kantonu v Číně dne 26. dubna 1917 do rodiny čínského bankéře, měl čtyři sourozence. O rok později se rodina přestěhovala do Hongkongu, kde chodil na základní školu. V jeho deseti letech se rodina se později odstěhovala do Šanghaje. Letní prázdniny trávil v nedalekém Su-čou, městě poblíž Šanghaje v blízkosti zahrad v Su-čou, která je nyní součástí světového dědictví jako Classical Gardens of Suzhou. Pei miloval, jak se kombinovaly budovy a příroda, a měl zvláště rád způsob, jakým se kombinovalo světlo a stín.  V Šanghaji studoval anglikánskou střední školu, poté se rozhodl jít na univerzitu. V roce 1935 přesídlil do Spojených států. Byl přijat na několik univerzit, vybral si studium architektury na Pensylvánské univerzitě ve Filadelfii ve Spojených státech. Samotné studium ho však zklamalo, když se zaměřovalo na klasickou architekturu, jeho však přitahovala spíše moderní architektura. Proto se rozhodl školu opustit a přihlásil se na inženýrství na MIT. Děkan architektury ho však přesvědčil, aby i na MIT studoval architekturu. I tam se však studium zaměřovala převážně na klasickou architekturu, v univerzitní knihovně tak alespoň studoval knihy Le Corbusiera, inspiroval ho také rodící se internacionální styl a díla Franka Lloyda Wrighta.  V roce 1940 získal na MIT titul bakaláře architektury. Posléze se zapsal na Harvard Graduate School of Design, kde studoval u Waltera Gropiuse, německého modernistického architekta a zakladatele výtvarné školy Bauhaus. V době druhé světové války pracoval ve výzkumu zbraňových technologií; v rámci organizace National Defense Research Committee se sídlem v Princetonu se stal expertem na fuzní bomby. V roce 1942 se oženil s Eileen Loo, původem z významné čínské rodiny, která tou dobou dokončila studium umění na Wellesley College v Massachusetts. Roku 1946 získal titul magistra architektury, posléze na Harvardu i krátce učil.

50. a 60. léta.

V období let 1948–1955 pracoval pro studio "Webb and Knapp" newyorského developera a realitního podnikatele Williama Zeckendorfa. V roce 1955 založil společně se svými bývalými spolupracovníky Henrym N. Cobbem (jeho bývalý student z Harvardu) a Easonem Leonardem vlastní architektonické studio "I. M. Pei & Associates", které zpočátku spolupracovalo s Zeckendorfem a realizovalo jeho americké projekty, například v New Yorku a Filadelfii. Úplně nezávislým na firmě "Webb and Knapp" se studio stalo až v roce 1960.

70. léta.

V pozdějších letech navrhl mnoho významných a oceňovaných staveb, k nimž patří zejména projekty brutalistické a tvorbou Louise Kahna inspirované stavby výzkumného centra "Mesa Laboratory" amerického Národního centra pro výzkum atmosféry v Coloradu (1967) a budov Herbert F. Johnson Museum of Art (1973), John Hancock Tower (1976) a Knihovny prezidenta Johna F. Kennedyho (1979) v americkém Bostonu, přičemž zakázku na Kennedyho knihovnu mu zadala ještě v roce 1964 osobně Jacqueline Kennedyová. V roce 1978 byla otevřena podle jeho návrhu postavena tzv. Východní budova Národní galerie ve Washingtonu, která je dodnes řazena k provozně nejlépe řešeným galerijním stavbám vůbec. Po jejím dokončení získal v roce 1979 Zlatou medaili American Institute of Architects, nejvyšší ocenění této profesní organizace.  Peiova kariéra konce 70. let byla však současně poznamenána obrovskými komplikacemi, souvisejícími se stavbou bostonského mrakodrapu John Hancock Tower, z jehož fasády začaly vyčnívat a postupně vypadávat skleněné elementy. Postupně vypadala téměř třetina skla, a ačkoli podle odborníků nebyla chyba v Peiově návrhu, nýbrž v úplně novém typu dvojitého reflexního skla užitého při stavbě, tento problém ohrožil jeho profesní reputaci a jeho řešení si vyžádalo výměnu všech přibližně 10 000 tabulek a náklady ve výši několika milionů dolarů. Otevření budovy se zpozdilo téměř o tři roky, a architektonická firma I. M. Peie musela být kvůli masivnímu odlivu klientů téměř uzavřena.

Pozdní kariéra.

V roce 1983 obržel Pritzkerovu cenu. Na konci osmdesátých let vytvořil I. M. Pei svůj patrně nejznámější projekt série tří pyramid v Louvru, vytvořených na základě zadání tehdejšího francouzského prezidenta Françoise Mitterranda. Idea moderních staveb ze skla a oceli přímo na hlavním nádvoří Palais du Louvre vyvolala obrovský nesouhlas obyvatelů Paříže; po svém dokončení v roce 1989 se však Pyramida v Louvru, která slouží jako hlavní vchod do muzea Louvre, stala jedním ze symbolů města.  V roce 1992 Pei odešel ze své původní architektonické firmy a vytvořil společně se svými syny novou společnost "Pei Partnership".  K pozdějším Peiovým projektům patří například mrakodrap Bank of China Tower v Hongkongu (1989), hudební muzeum Rock and Roll Hall of Fame v Clevelandu (1995), Muzeum islámského umění v Doze (2008), nebo vědecké centrum Macau Science Center v čínské oblasti Macao (2009).

Ieoh Ming Pei (26. dubna 1917 Kanton, Čína – 16. května 2019), známý hlavně pod iniciály I. M. Pei, byl americký architekt čínského původu. V roce 1983 obdržel Pritzkerovu cenu. Pracoval s abstraktní formou a používal kámen, beton, sklo a ocel. K jeho nejznámějším projektům patří Pyramida v Louvru (1989) a další stavby různých muzeí a galerií.

贝聿铭(英语:Ieoh Ming Pei;署名:英语:I. M. Pei,1917年-4月26日-2019年-5月16日),华裔美籍建筑师,1983年普立兹克奖得主,被誉为「现代主义建筑的最后大师」(英语:the last master of high modernist architecture)。贝聿铭为苏州望族之后裔,出生于中华民国广东省广州市,父亲贝祖贻曾任中华民国中央银行总裁,也是中国银行创始人之一;生母庄氏乃清廷国子监祭酒之后,于贝氏13岁时罹癌过世;继母蒋士云,为中华民国驻外使节蒋履福之女;贝氏有一个姐姐、两个弟弟、两个妹妹;妻子卢淑华(Eileen Loo)为中国留美学生,婚后育有三子一女,其中贝建中(英语:Chien Chung Pei)与贝礼中(英语:Li Chung Pei)皆是美国著名建筑师;堂妹林贝聿嘉曾任香港立法局议员及湾仔区议会主席。


Životopis.

Bělenko byl pilotem 513. stíhacího pluku (některé zdroje uvádí 530. stíhací pluk) 11. letecké armády sovětské protivzdušné obrany se sídlem v Čugujevce v Přímořském kraji.  Celosvětově známým se stalo jeho jmého 6. září 1976 po úspěšném útěku na Západ, kdy uletěl se svým proudovým letounem Mikojan-Gurevič MiG-25 na letiště Hakodate v Japonsku. Bylo to poprvé, kdy si západní odborníci mohli tento letoun prohlédnout zblízka.  Bělenkovi byl udělen azyl v USA tehdejším americkým prezidentem Geraldem Fordem a byl pro něj zřízen svěřenecký fond zaručující velmi pohodlné žití v dalších letech. Po své dezerci byl v USA pět měsíců vyšetřován a vyslýchán a poté byl několik let zaměstnán jako konzultant. MiG byl rozmontován, prozkoumán a pak vrácen do SSSR ve třiceti bednách. Bělenko přinesl s sebou pilotní příručku pro MiG-25 s očekáváním, že americkým pilotům pomůže při hodnocení a zkoušení letounu. Japonská vláda ovšem povolila USA pouze prozkoumání letounu a pozemní testy radaru a motorů.  Bělenko nebyl jediný pilot, který tímto způsobem uprchl z SSSR, ani první, kdo takto dezertoval ze sovětského bloku. V březnu a květnu 1953 dva polští piloti s MiG-15 přelétli do Dánska. V roce 1985 a 1987 přelétly sovětské vrtulníky při operacích v Afghánistánu do Pákistánu. Kapitán Alexander Zujev odletěl 20. května 1989 ve stíhačce MiG-29 do Trabzonu v Turecku.  Z důvodu Bělenkovy dezerce zrušilo ministerstvo obrany SSSR výstavbu dvou přepravních letadel ve prospěch úplné náhrady systému vyhodnocování cílů na všech sovětských vojenských letadlech, což si vyžádalo více než 2 miliardy rublů.

Viktor Ivanovič Bělenko ("Виктор Иванович Беленко"; * 15. února 1947, Nalčik, SSSR, dnes Rusko) je americký letecký technik a pedagog ruského původu.

维克多·伊万诺维奇·别连科(,1947年-3月15日)是一名叛逃到西方的前苏联战斗机飞行员,曾驾驶一架米格25“狐蝠”喷射战斗机降落在日本函馆机场。当时还是中情局局长的乔治·沃克·布什认为,对西方来说,此次近距离研究这种飞机的机会是一次情报上的“暴发户”式体验。 别连科后来成为了一名美国航空航天工程师。


Mládí.

Richard se narodil v Huntingdonu 4. října 1626 jako třetí syn Olivera Cromwella a jeho ženy Alžběty. O jeho dětství existuje jen málo informací. Zdá se, že navštěvoval školu ve Felsted v Essexu, ale neexistují žádné záznamy o tom, že by navštěvoval univerzitu. V květnu 1647 se stal členem Lincoln's Inn. Možná také ve 40. létech sloužil jako kapitán v osobní stráži Thomase Fairfaxe. Roku 1649 se oženil s Dorotou Maijorovou, dcerou Richarda Maijora, příslušníka hampshirské šlechty. Poté se přestěhovali na panství v Hursley a měli spolu devět dětí, z nichž se dospělosti dožily čtyři. Richard se stal smírčím soudcem pro Hampshire.

Politik.

Roku 1653, kdy byl svolán parlament ("Barebones Parliament"), nebyl Richard jmenován jeho členem (zatímco jeho bratr Jindřich ano). Když se jeho otec stal lordem protektorem, jemu nebyla svěřena žádná veřejná funkce, i když byl poslancem prvního i druhého protektorátního parlamentu. Podle protektorátní ústavy měl Oliver Cromwell právo jmenovat svého nástupce a od roku 1657 zapojoval Richarda více do veřejného života. Účastnil se druhého jmenování svého otce do funkce lorda protektora, v červnu byl jmenován kancléřem Oxfordské univerzity a v prosinci se stal členem státní rady.

Lord protektor.

Oliver Cromwell zemřel 3. září 1658 a Richardovi bylo oznámeno, že se má stát jeho nástupcem tentýž den. Existují jisté nejasnosti o jeho nástupnictví. Dopis Johna Thurloe uvádí, že Oliver navrhl Richarda za svého nástupce ústně 30. srpna, ale jiné prameny uvádí, že svého nástupce nejmenoval, nebo že jím měl být jeho zeť Karel Fleetwood.  Richard musel řešit dva problémy. Prvním byla armáda a jeho pozice jako jejího velitele, když sám neměl žádné vojenské zkušenosti. Druhým byl státní dluh ve výši 2 miliónů liber. Na základě doporučení své tajné rady se Richard rozhodl, aby mohl řešit svízelnou situaci státních financí, svolat na 29. listopad 1658 parlament. Systém volby poslanců do tohoto parlamentu nedovoloval vládě ovlivnit jeho složení. Výsledkem bylo složení, ve kterém dominovali presbyteriáni, roajalisté a jen malá část zastánců republiky. Bylo obnoveno i jednání druhé komory parlamentu. Republikáni tuto situaci kritizovali, protože obnovení druhé komory parlamentu, která představovala původní Sněmovnu lordů pouze s jiným názvem, pro ně představovalo porušení cílů, pro které byla vybojována občanská válka a návrat k předchozí situaci kdy existoval král a dvě sněmovny parlamentu.  V tutéž dobu se mezi důstojníky armády rozšířila obava, že se vláda nebude zabývat jejich situací. To že Richard neměl žádné vojenské zkušenosti, rozčilovalo vojáky, kteří bojovali v bitvách občanské války. Zdálo se jim, že nový parlament nemá žádnou úctu vůči armádě. Obávali se, že parlament sníží početní stavy vojáků a část oddílů rozpustí. V dubnu se sešla rada generálů a vyslovila požadavek na zvýšení daní. Své požadavky vyjádřili v petici, kterou předali 6. dubna 1659 Richardovi Cromwellovi, který ji dva dny poté předal parlamentu.  Parlament se touto peticí nezabýval a místo toho obvinil Viléma Botelera, kterého vinil ze špatného zacházení s roajalistickými vězni v době, kdy byl hlavním velitelem pod Oliverem Cromwellem. Následovaly dvě rezoluce parlamentu, zakazující schůze vojenských důstojníků bez svolení obou komor parlamentu. Tento přímý útok na prestiž armády vedl k rozpuštění parlamentu a ztrátě pozice Richarda Cromwella. Když Richard odmítl nátlak armády, aby rozpustil parlament, obsadili vojáci St James's Palace. Richard nakonec jejich požadavku vyhověl a 22. dubna parlament rozpustil a 7. května bylo obnoveno jednání předchozího parlamentu ("Rump Parliament"). Následující období strávil Richard v domácím vězení. Poté co 25. května parlament souhlasil uhradit dluhy a poskytnout penzi zaslal Richard formální dopis, ve kterém oznámil svou rezignaci na post lorda protektora.

Pozdní období.

V neklidném období ke konci roku se objevily spekulace, že Richardovi bylo nabídnuto, aby se vrátil do úřadu lorda protektora. V červnu Richard odcestoval do Francie. Cestoval po evropských královských dvorech. Roku 1680 nebo 1681 se vrátil do Anglie, bydlel ve Finchley v Middlesexu a využíval výnosu svého panství v Hursley. Zemřel 12. července 1712. I když vládl jen velmi krátce, je mezi panovníky Anglie tím, který se dožil nejvyššího věku.

Richard Cromwell (4. říjen 1626 – 12. červenec 1712) byl třetím synem Olivera Cromwella a byl druhým lordem protektorem Anglie, Skotska a Irska. V úřadu ale působil pouze devět měsíců v období 3. září 1658 – 25. květen 1659.

理乍得·克伦威尔(英语:Richard Cromwell;1626年-1712年),奥利弗·克伦威尔之子,曾任英吉利共和国第二代护国公。


Vydávání papírových knih.

Tento způsob je složitější a nákladnější. Existuje mnoho nakladatelství, která tyto služby poskytují. Autor je ale nucen zaplatit veškeré náklady spojené s „výrobou“ knihy. Počet takto vydaných výtisků je značně omezen, a to především financemi samotného autora. Nakladatelství jsou často schopná vytvořit grafickou podobu knihy a provést korekturu, ale za každou tuto službu navíc musí autor zaplatit. Velká a známá nakladatelství ale většinou self-publishing nepodporují. Autor se tedy musí zaměřit především na malá a specializovaná nakladatelství, popřípadě tiskárny, které vydávání vlastním nákladem umožňují.  Samovydavatelé často využívají služeb print on demand, kdy je tiskárna schopna zhotovit knihy na přesně daný počet - převážně v řádu desítek kusů. Tím se snižují autorovy finanční náklady na vydání knihy. Print on demand služby umějí následně knihy dotiskovat a uspokojovat tak poptávky na trhu. Většinou provozují vlastní e-shop, ze kterého knihy externím vydavatelům posílají. Ve světě nejznámějšími službami jsou iUniverse.com, Lulu.com, nebo Xlibris.com. V roce 2009 byla největším poskytovatelem této služby knihovnicka.cz, která umožňuje nejen tisk, ale i získání ISBN včetně zmíněných povinností.

Vydávání elektronických knih.

Vydávání e-knih je tímto způsobem mnohem jednodušší. Odpadají zde totiž veškeré náklady spojené s tiskem samotné knihy. Naopak vyvstávají nové překážky, které pro někoho mohou být fatální (např. konverze mezi různé formáty e-knih). Vydávání elektronických knížek vlastními silami je velmi specifický a jedinečný způsob, jak své dílo publikovat. Jde o trend posledních let, který zamotal hlavu jak mnoha nakladatelům, tak i samotným autorům.  E-knihy jsou mnohem častěji vydávány samotnými autory, než knihy papírové. Jsou autoři, kteří by svoji knihu nakladateli nesvěřili, všechna svá díla publikovali sami, a přesto zaznamenali úspěch. Často se jedná o autory specifických žánrů. Běžně si autora, který vydává nejprve sám, všimnou nakladatelé a jeho díla mu začnou vydávat pod svojí hlavičkou. Tento případ je například trilogie "Fifty Shades of Grey" od E. L. James, která nejprve byla publikována pouze na internetu. Dnes se však prodalo několik tisíců papírové podoby těchto knih.

Výhody.

Autoři nejčastěji uvádí jako největší výhodu především zisk. Pokud knihu vydává nakladatel, autor z každé knihy získá asi 10 %. Zatímco u self-publishingu to je rapidně víc a může se jednat i o 100% výdělek. Dalším častým důvodem, proč se autoři vydávají cestou self-publishingu je fakt, že vydavatelé nechtějí vydávat prvotiny. Kniha neznámého autora nedokáže navrátit náklady na její výrobu. Proto mnoho začínajících autorů přistupuje k tomuto způsobu jako jejich jediná možnost, jak publikovat svoji první knihu. Navíc se „samovydáváním“ přichází také možnost vydávat knihy krátké, například pouze jednu povídku, či aktualizaci.

Nevýhody.

Na autory jsou kladeny jiné nároky a do cesty se jim staví mnoho překážek, které při klasickém vydávání nemusí řešit. Autor musí především zvládnout celý životní cyklus tvorby knihy. Tedy ji napsat a následně provést jazykové korektury, editaci, sazbu, volbu formátů, grafiku a především marketing. Musí si ujasnit, zda hodlá knihu/e-knihu vytvořit celou sám, či raději si na některé úkoly někoho najme. Také se musí rozhodnout, kde knihu propagovat, zda prodávat, poskytovat zadarmo nebo ji raději svěřit vydavatelství, které podporuje nezávislé autory.  Marketing své vlastní knihy je (hned po napsání knihy) nejdůležitější část self-publishingu. Důležitost správné propagace nejlépe vystihuje citát Davida Carnoy: "„... you can't sell a book if no one knows it exists.“" Autor by tedy měl odkazovat na knihu na Facebooku, Twitteru, Google+ a různých fórech. Nejlépe by měl mít své vlastní webové stránky, aby jeho knihy byly všechny na jednom místě. E-kniha musí být zkrátka viděna. Toto vše platí také pro klasické papírové knihy, u nich je ale marketing ještě o něco složitější.

Budoucnost self-publishingu.

Jako vše, i self-publishing se neustále vyvíjí. Někteří autoři přechází k self-publishingu, jiní naopak odcházejí. Self-publishing si získává si stále více příznivců. Jedná se ale o poměrně mladý trend, a proto je těžké odhadnout jeho vývoj.

Samovydavatel odpovídá anglickému "self publisher", selfpublishingem se pak většinou označuje proces vydávání knih bez nakladatele, pouze vlastními prostředky a možnostmi. Jako český ekvivalent se nejčastěji uvádí "„vydávání knih vlastním nákladem“". Kromě papírových knih může jít samozřejmě i o vlastní vydávání e-knih.

个人出版,是指书籍或其他的媒体的出版,是由创作者而不是第三方出版社进行的。虽然以销售量看,这种出版模式在出版产业中占的比例不大,但是它已经存在了数个世纪,并且因为出版相关技术——诸如影印机、桌面出版系统、随选打印、因特网等——进步而日益活跃。DIY运动、部落格等文化现象也对个人出版的进展有所贡献。


Životopis.

Obec Overijssel, kde se Justus Lipsius narodil je součástí dnešní Belgie. Jeho rodiče ho poslali studovat na jezuitskou vysokou školu v Kolíně nad Rýnem. Když mu bylo šestnáct let začali se obávat že by se mohl stát členem jezuitského řádu. Justus proto přešel na univerzitu v Leidenu.  V roce 1567 vydal svou publikaci "Variarum Lectionum Libri Tres", kterou věnoval kardinálovi Antoine Perrenot de Granvelle, což mu vyneslo jmenování tajemníkem a návštěvu Říma v doprovodu kardinála. V Římě Lipsius zůstal dva roky a věnoval svůj volný čas studiu latinských klasiků, shromažďoval texty a zkoumal rukopisy ve vatikánské knihovně. Po návratu z Říma vydal v roce 1575 svou druhou publikaci obsahující kritické texty: "Antiquarum Lectionum Libri Quinque. " Ve srovnání s "Variae Lectiones" vydanou před osmi lety se ukazuje, že postoupil od pojmu konjunkce (dohadná emendace) k pojmu kompletace.

Akademická kariéra.

V roce 1570 cestoval Burgundskem, Německem, Rakouskem a Čechami. Na univerzitě v Jeně působil více než rok jako učitel. Předpokladem byl jeho souhlas s luteránskou církví. Na cestě zpět do Leuvenu pobýval nějaký čas v Kolíně nad Rýnem, kde se zase musel chovat jako katolík. Poté se vrátil do Leuvenu. Neustálé boje Nizozemska proti španělské nadvládě trvající od roku 1568 do roku 1648, zvané osmdesátiletá válka jej záhy donutila uchýlit se do Antverp v severním Nizozemsku, kde jej v roce 1579 nově založená univerzita v Leidenu jmenovala profesorem historie. Na univerzitě zastával funkci rektora. V Leidenu Lipsius strávil jedenáct let. Bylo to období jeho největší produktivity. V té době pracoval na publikaci o Senecovi a Tacitovi a vydal i řadu jiných prací. Některé byly určeny pro vědecké studium, jiné byly sbírkami klasických autorů a jiné byly napsány v obecném zájmu. Jedna z těchto prací je jeho pojednání o politice "Politicorum Libri Sex" z roku 1589. V pojednání dokazuje, že přestože je veřejným učitelem v zemi, která vyznává toleranci, neodchýlil se od státní protireformační politiky španělského guvernéra v Nizozemí Fernanda Álvarez de Toledo a Filipa II. Španělského. Napsal, že vláda by měla podporovat pouze jedno náboženství a vyhnat nesouhlasící ohněm a mečem. Toto prohlášení nesmiřitelného katolíka Lipsia vystavilo mnoha útokům, ale opatrné úřady v Leidenu jej ochránili uveřejněním prohlášení, že jeho výraz "Ure, seca" (Palte a řežte) byl pouhou metaforou pro energické zacházení s jinověrci.

Pozdní život.

Na jaře 1590 opustil Lipsius Leiden pod záminkou léčebného pobytu v lázních. Vybral si lázně v Mohuči, kde se usmířil s římskokatolickou církví. Tento smír velice zaujal katolický svět a Lipsius dostával mnoho pozvání od dvorů a univerzit v Itálii, Rakousku a Španělsku. On ale raději zůstal ve své vlastní zemi a nakonec se usadil v Leuvenu jako profesor latiny v Collegium Buslidianum. (Jinak zvaná Collegium Trilingue, nebyla formálně součástí univerzity v Leuvenu, ale byla založena skupinou humanistů, kteří chtěli šířit humanismus a oživení klasiků (konkrétně literae humaniores), které nebyly v té době na středověké univerzitě Leuven přednášeny. Colleguim podporovalo výuku tří starověkých jazyků: latiny, řečtiny a hebrejštiny.) Lipsius neočekával že bude ještě někdy učit. Byl jmenován do funkce soukromého poradce a historiografa španělského krále Filipa II. Pokračoval v publikování jako předtím, jeho stěžejní práce jsou "De militia romana" z roku 1595 a "Lovanium" z roku 1605, zamýšlené jako úvod do obecné historie Brabant. V roce 1606 Lipsius v Leuvenu zemřel.

Odkaz.

Sídlo bývalého ředitelství Evropské rady (2004–2017) a Rady Evropské unie (1995–2017), budova Justus Lipsius, nese jeho jméno. Budova je stále používána oběma institucemi pro kanceláře a schůzky na nízké úrovni, a tak se jméno Justus Lipsius v lexikonu EU mnohokráte objevuje.  V roce 2006 byla jeho podobizna vybrána pro speciální edici pamětních mincí ražených ve zlatě a stříbře v hodnotě 10 eur. Mince byly vydány v Belgii. Revers mince ukazuje jeho portrét spolu s datem narození a úmrtí (1547–1606).

Lipsius jako politik.

Německý historik Gerhard Oestreich napsal, že Lipsiovy představy o ideálním občanovi, člověku, který jedná podle rozumu, je odpovědný sám za sebe, má kontrolu nad svými emocemi a je připraven bojovat, našel široké přijetí v turbulentních dobách reformace. Lipsiův názor převedený na politiku, byl postaven na základě racionalizace státu a jeho vládního aparátu, autokratické vlády prince, disciplíny rozdělované subjektům a silné vojenské obrany. Tyto zásady by položily základ vojenské revoluci, která proměnila první evropské válčení a poté vnitřní organizaci samotných evropských států. Tyto Oestreichovy závěry se setkaly s jistým skepticismem v akademické obci a představa, že Lipsiovy politické myšlenky měly rozhodující vliv na politický vývoj a vojenské reformy v Nizozemské republice, byla zpochybněna.

Justus Lipsius také Joest Lips nebo Joost Lips (18. října 1547 Overijse, Brabantsko – 23. března 1606 Leuven) byl vlámský filosof a humanista. Zabýval se především oživením stoicismu takovou formou, která by nebyla v rozporu s křesťanstvím. Jeho ideje o postavení člověka ve společnosti měly vliv na utváření moderního pojetí státu. Jeho nejslavnější dílo je "De Constantia" ("O stálosti").

尤斯图斯·利普修斯(Justus Lipsius,一作 Joose Lips 或 Josse Lips,1547年-10月18日-1606年-3月)南尼德兰(今比利时)语文学家、人文主义者。他写下了一系列著作,试图以和基督教相兼容的形式来复兴古代斯多噶主义。其最著名的著作是 "De Constantia"。他的斯多噶主义形式影响了许许多多同时代的思想家,开创了新斯多噶主义运动。他曾先后任教于耶拿大学、莱顿大学和鲁汶大学。


Provedení.

Příčný práh je tvořen buď demontovatelnými díly připevněnými k vozovce, nebo stavebním zvýšením samotné vozovky. Demontovatelné prahy mají zpravidla strmější nájezdy a vynucují si tak téměř zastavení vozidla, zatímco v případě stavebního zvýšení vozovky bývá nájezd tvořen pozvolně šikmou plochou. Speciálními případy příčného prahu jsou zvýšený přechod pro chodce (spolu s barevným zvýrazněním tato úprava zvýrazňuje přechod pro řidiče, zároveň je touto úpravou řešen bezbariérový přístup na přechod) a tramvajová zastávka vídeňského typu. Příčné prahy bývají zvýrazňovány vodorovným i svislým dopravním značením, případně též dalšími reflexními prvky (například odrazkami).  Dalším typem zpomalovacího prostředku, se kterým se účastníci pozemní komunikace mohou setkat, jsou například zpomalovací polštáře.

Přínos a spornost.

Příčné prahy se užívají zejména na komunikacích v obytných čtvrtích, zejména v blízkosti škol či přechodů pro chodce. Tím, že účinně přinutí projíždějící řidiče výrazně zpomalit jízdu, pomáhají chránit místní obyvatele a chodce před případnými kolizemi.  Jejich přínos však někteří označují za sporný, protože takto vynucené zpomalení dopravy považují někteří řidiči za nepřiměřené. Výrazně zvyšují opotřebení vozidel (nápravy a tlumiče pérování). Obyvatelům může vadit zvýšení hlučnosti i prašnosti průjezdu vozidel, prodloužení doby jejich průjezdu a zvýšení množství spalovacích zplodin vlivem zpomalení a opětovného rozjezdu každého vozidla. Pokud jsou zpomalovací prahy umístěny na čerstvě rekonstruovanou komunikaci, bývá upozorňováno na paradox, že výsledný efekt je podobný stavu před opravou, kdy řidiče nutil k pomalé jízdě špatný stavební stav komunikace. Ztížen je i úklid sněhu, při němž může docházet k poškozování prahů i úklidové techniky.  Britská automobilová asociace údajně provedla výzkum srovnání spotřeby paliva při stálé rychlosti 30 mph (48 km/h) oproti jízdě přes zpomalovací prahy a zjistila vzrůst spotřeby ze 4,9 na 9,1 litrů/100 km. Při prostém snížení rychlosti ze 30 na 20 mph (32 km/h) stoupla spotřeba jen o 10 %. Podobný výzkum údajně provedla britská Laboratoř dopravního výzkumu, podle níž na silnicích se zpomalovacími prahy jsou zvýšeny emise oxidu uhelnatého až o 82 % a oxidu dusného až o 37 %.  Občas dochází ke krádežím zpomalovacích prahů, jichž se mohou dopouštět jejich odpůrci.  Příčné prahy také znemožňují rychlý průjezd vozidel integrovaného záchranného systému.

Zpomalovací prahy v Česku.

Podmínky pro umisťování příčných prahů stanovilo ministerstvo dopravy v roce 1996. V českých pravidlech silničního provozu je příčný práh zmiňován s účinností od 30. ledna 2001 ve vyhlášce č. 30/2001 Sb., pod dvěma různými názvy: výstražná dopravní značka A 7b nese název „Zpomalovací práh“ (do ledna 2001 měla podobu značky „Nerovnost vozovky“ s textovou dodatkovou tabulkou „Příčný práh“ a dodatkovou tabulkou se vzdáleností), avšak samo dopravní zařízení Z 12 se jmenuje „Krátký příčný práh“. Krátký příčný práh je definován v § 26 odst. 1 písm. n) vyhlášky č. 30/2001 Sb., avšak jeho užití ministerstvo ve vyhlášce opomnělo stanovit. Prahy mohou být umístěny i mimo vozovku, například v kombinaci s vodorovnou dopravní značkou V 13a „Šikmé rovnoběžné čáry“. Z uvedení příčného prahu mezi dopravními zařízeními ministerstvo dopravy ve svém výkladu vyvozuje, že rozhodování o umístění nebo odstranění prahu je stanovením místní úpravy provozu a rozhoduje se tedy o něm podobně jako o umístění dopravních značek. Příčné prahy ve vyznačené obytné zóně se označují informativní dopravní značkou IP 2.  Technické podmínky TP-85 v části věnované názvosloví (1.2) uvádějí: "„Zpomalovací práh je stavebně-dopravní zařízení ke snížení nežádoucích rychlostí vozidel nebo k dodržování dovolených rychlostí vozidel na místních komunikacích. Toto zařízení působí na řidiče nejen opticky a zvukově, ale především fyzicky umělou změnou výškových podmínek na vozovce, která ovlivní průjezd vozidla. K odlišení od opticko-akustických brzd se zavádí nadvýšení 15 mm jako hraniční“." Dále rozdělují zpomalovací prahy na tyto typy:  Podle technických podmínek TP 85 se zpomalovací prahy používají zásadně jen na místních komunikacích, především funkčních tříd D1 a C1 až C3, za určitých podmínek i na průtazích silnic III. tříd obcemi (funkční třída B2), je-li na nich větší intenzita chodců. Výjimky může schválit ministerstvo dopravy.  V Praze byly při druhé etapě rekonstrukce tramvajové trati na Černokostelecké ulici v roce 2002 použity příčné prahy ke zvýraznění zákazu vjezdu na zatravněný traťový svršek tramvajového pásu. Takzvané „pozitivně negativní retardéry“ jsou tvořeny tzv. „pozitivním retardérem“, t. j. příčným prahem o výšce cca 3 cm mezi kolejnicemi, a „negativním retardérem“, t. j. asi 1 m širokým pásem otevřeného svršku, tedy prohlubně oproti niveletě hlavy kolejnic.  Zpomalovací prahy se vyrábějí v různých provedeních. Například firma Doznač nabízí plastové, kovovou kostrou vyztužené dílce, které se k vozovce připevňují pomocí vrutů nebo šroubů, přičemž pro vyšší provedení (výška 60 mm) je udávána nominální rychlost 10 km/h a pro nižší provedení (výška 50 mm) 20 km/h, ve směru jízdy je délka prahu 430 mm. Cena včetně montáže je kolem 2000 Kč na jeden metr šířky prahu. Firma ADOZ nabízí tři typové řady: vysoce účinný typ CZ (šířka po směru jízdy je 430 mm), méně hlučný typ SES (šířka po směru jízdy je 600 až 900 mm) a zpomalovací polštář). Provedení pro rychlost 40 km/h mají výšku 30 mm, provedení pro rychlost 20 km/h nebo 30 km/h mají výšku 50 mm a provedení pro rychlost 10 km/h má výšku 60 mm. Firma Kwesto dodává varianty prahů pro rychlosti 10, 20 a 50 km/h, o výškách 60, 50 a 30 mm. V pokynech k montáži bývá upozornění, že nesmí být narušeno odvodnění komunikace.

Zpomalovací práh (též příčný práh, retardér nebo ležící policajt) je uměle zvýšené místo na vozovce pozemní komunikace, jehož cílem je donutit řidiče silničních vozidel k pomalé jízdě. Obvykle se používá v kombinaci s dopravními značkami omezujícími rychlost.

减速带(部分地区也称为减速器、减速带,台湾称减速丘)是一种平行设置于公路路面上,略微由地面向上凸起约10-15厘米的装置。其目的是为了强制使行过的车辆减速。减速带通常由再生橡胶、金属、塑料或是沥青等材料制成。


Pozadí.

Lancasterové nastoupili na anglický trůn roku 1399, kdy Jindřich IV. sesadil svého nepopulárního strýce Richarda II. Existovaly jisté pochybností o oprávněnosti jeho nároku na trůn. Jeho vnuk Jindřich VI. se stal králem jako malý chlapec, ale vyrostl v neschopného vladaře, trpícího záchvaty duševních poruch a obklopeného neschopnými a zkorumpovanými rádci. Mnoho šlechticů spoléhalo na Richarda z Yorku, který měl podle některých legitimnější nárok na trůn a byl uznáván jako schopný vojevůdce. Roku 1460, kdy vojsko jeho spojenců zajalo po bitvě u Northamptonu krále Jindřicha a Richard se domáhal prohlášení anglickým panovníkem, nebyli jeho přívrženci na takový krok připraveni.  Místo toho parlament přijal zákon ("Act of Accord"), zaručující Richardovi a jeho potomkům nárok na anglický trůn po smrti Jindřicha VI. Markéta z Anjou, manželka krále Jindřicha, nepřistoupila na dohodu, která byla přijata pod nátlakem a zbavovala Eduarda, jejího syna s Jindřichem, dědického nároku na trůn. Na severu země začala shromažďovat vojsko, aby se s Richardem utkala.

Bitva.

Richard vyrazil se svou armádou na sever země, aby této hrozbě čelil. Doprovázeli ho jeho druhý nejstarší syn Edmund a Richard Neville, hrabě ze Salisbury. Jeho vojsko se utábořilo na hradu Sandal nedaleko Wakefieldu a Markétino vojsko se vydalo naproti němu, aby vyprovokovalo bitvu. Je málo pravděpodobné, že by se bitvy účastnila i Markéta sama, v té době byla spíše ve Skotsku, kde sháněla podporu. Veliteli lancasterského vojska byli zřejmě Jindřich Beaufort a Jindřich Percy.  Mnoho lidí má představu o této bitvě zažitou na základě melodramatického popisu Williama Shakespeara, především vraždu Richardova syna Edmunda. Ve skutečnosti není zcela jisté, jak k bitvě došlo, i když je potvrzeno, že Richard souhlasil s bitvou na otevřeném prostranství, místo aby využil opevnění hradu Sandal. S úplnou jistotou není známo konkrétní datum bitvy ani přesné místo, kde ke střetu došlo, i když je pravděpodobné, že se bitva odehrála na místě známém jako "Wakefield Green" na sever od hradu.  Podle Shakespeara je Edmund popisován jako malý chlapec a podle jeho vraha lorda Cliforda byl jeho otec mučen, předtím než byl zabit. Ve skutečnosti byl Richard zabit během bitvy a jeho syn, tehdy sedmnáctiletý, byl dostatečně dospělý, aby se aktivně zapojil do bitvy. Salisbury byl také po bitvě zajat a popraven.  Porážka Yorků mohla být výsledkem Richardova přílišného sebevědomí, protože odmítl čekat na posily a vyrazil do bitvy s Lancastery, i když je možné, že byl obelstěn Johnem Nevillem, který do bitvy nastoupil pod falešnými praporci, takže se Richard mohl domnívat, že jeho vojsko je daleko silnější, než ve skutečnosti bylo.

Důsledky.

Po bitvě byly hlavy Richarda, jeho syna Edmunda a Salisburyho napíchnuty na kůly a vystaveny v Yorku u městských hradeb. Richardova hlava měla nasazenou papírovou korunu a nápis "Dovolte Yorkovi, aby se díval na město York". Richardova smrt znamenala, že se jeho nástupcem v požadavku na anglický trůn stal jeho syn Eduard. Salisburyho syn Richard Neville, hrabě z Warwicku a Eduardův blízký spojenec se stal nejbohatším a velmi vlivným šlechticem Anglie. I když byl Eduard mladý, byl vynikajícím vojevůdcem a schopným politikem a později vládl jako Eduard IV.

Bitva u Wakefieldu se odehrála 30. prosince 1460 u Wakefieldu v West Yorkshire a byla jednou z velkých bitev války růží. Utkaly se zde královské vojsko pod standartou Markéty z Anjou a síly vedené Richardem, vévodou z Yorku, který si činil nárok na anglický trůn. Richardovo vojsko bylo poraženo a on sám v bitvě padl.

韦克菲尔德战役(英语:Battle of Wakefield)是英格兰玫瑰战争中的一场重要战役,发生在1460年12月30日西约克郡的韦克菲尔德,交战双方是忠于亨利六世的兰开斯特军队和觊觎王位的约克公爵理查的军队。此前,理查已通过调解法案取代了亨利六世独子爱德华的王储地位。兰开斯特军或达18000人,而约克军充其量只有9000人。约克公爵及其次子拉特兰伯爵埃德蒙在此战中阵亡,同时被杀的还有其重要盟友沃里克伯爵理查·内维尔的父亲索尔斯伯里伯爵理查·内维尔和弟弟托马斯·内维尔,约克军死亡700-2500人,而兰开斯特军可能只损失200人。阵亡的约克公爵被戴上纸糊的王冠悬首约克城以示嘲讽。


Vězeňský tábor.

Již v období první světové války byli na ostrově drženi ruští váleční zajatci. V průběhu druhé světové války zde Německo a Itálie udržovaly vojenskou posádku a na ostrově byl umístěn vězeňský tábor. Podobné využití měl ostrov i po skončení války.  V roce 1948 zde byl zřízen vězeňský tábor, kam byli v následujících letech kromě kriminálních delikventů umisťování i političtí odpůrci režimu, stoupenci jak demokratických změn, tak stalinismu, ale i fašisté a ustašovci. Mezi vězni byli i známí zástupci jugoslávské inteligence (například politici, filosofové, lingvisté - výhradně muži). Vězni byli přepravováni na ostrov lodí z Rijeky. Tábor na Golém otoku byl přísně tajný a ani sami vězni netušili, kde se nacházejí. Kromě policejních a vězeňských složek netušila o internaci vězňů na Golém otoku ani rodina odsouzených. Tábor spravoval na rozkaz Aleksandra Rankoviće Slobodan Krstić.  Výstavba areálu tábora byla zahájena v roce 1949. Nejtěžší odsouzenci pracovali na místě zvaném "Manastir", kde se věnovali těžbě kamene. Ženy byly v té době umístěny ve speciálním táboře. V roce 1951 navštívil tábor Aleksandar Ranković. Roku 1954 došlo k zmírnění podmínek v táboře; byly povoleny i návštěvy a zasílání balíčků.  Tábor byl uspořádán do vícero oddělených a samostatně střežených lokalit. Naprostá většina vězňů pracovala v některém ze tří průmyslových provozů: v kovovýrobě (části strojů, komponenty pro loděnice aj.), v dřevovýrobě (mj. nábytek pro export dodávaný i do USA a Kanady) a v kamenolomu (opracovávání kvalitního kamene). Vězňové byli biti a ponižováni. Mezi metody mučení na Golém otoku patřilo např. topení hlav vězňů v záchodových mísách, omotávání drátů kolem krku, čí bití kamenem do zad.  Pracovní doba trvala 8 hodin, dobří pracovníci byli odměňováni a mohli být navštěvováni příbuznými. Pro návštěvy, které se mohly uskutečnit až jednou měsíčně v trvání od dvou hodin do dvou dnů, byly vyčleněny zvláštní budovy. Vězňové byli hromadně ubytováni ve zvláštních barácích s nepříliš příznivými životním podmínkami, zejména v létě a v zimě. Součástí tohoto prostoru byla i kantýna a pekárna. V táboře se v jednom okamžiku nalézalo kolem 3000 vězňů. Tábor byl uzavřen v roce 1988, později byl změněn na památník a stal se turistickou lokací. Za dobu jeho existence v něm zemřelo asi 400 osob.  V roce 1982 začal osudy vězňů z konce 40. a začátku 50. let 20. století mapovat bělehradský časopis NIN. Do povědomí jugoslávské veřejnosti se tak dostaly brutální metody, které používali tehdejší vyšetřovatelé proti sympatizantům Josifa Stalina v období rozkolu mezi Stalinem a Titem.

Goli otok (, v překladu "Pustý ostrov") je chorvatský ostrov, který leží jihovýchodní částí Kvarnerského zálivu severovýchodně od ostrova Rab.

裸岛(,音译格利奥托克岛),位于亚得里亚海,属克罗地亚。由滨海和山区县负责管辖,面积4.7平方公里,海岸线长度14.297公里,最高点海拔高度223米,岛上无人居住。1949年,这座无人岛被南斯拉夫政府改造成一所秘密监狱,一直服役到1956年,主要关押政治犯。这所监狱的环境极其恶劣,不管刮风还是下雨,酷热还是严寒,犯人们每天都要从事繁重的体力劳动。


Vznik a vývoj.

Vznik projektu rychlého protiletadlového plavidla pro doprovod svazů letadlových lodí spadá do období před druhou světovou válkou a byl vypracován na základě analýzy působení japonského námořního letectva v druhé sino–japonské válce. Na vznik nových plavidel měla vliv i konstrukce specializovaných protiletadlových křižníků u Royal Navy (třída "Dido"). Na rozdíl od Britů se ale Japonci rozhodli použít jako základ pro protiletadlové plavidlo nikoliv křižník, ale torpédoborec. Jedním z důvodů pro toto rozhodnutí byla absence úspěšného typu moderního lehkého křižníku, ze kterého by japonské námořnictvo mohlo vyjít koncem třicátých let a délka stavby lehkých křižníků.  V roce 1938 byl navržen nový protiletadlový kanón ráže 100 mm typu 98 s délkou hlavně 65 ráží. Ten byl zvolen jako hlavní výzbroj nové třídy plavidel.  Návrh z července 1938 počítal s výtlakem 2 200 T, rychlostí až 35 uzlů a výzbrojí 4xII 100mm a 2xII 25mm. Loď postrádala torpédovou výzbroj, což bylo u japonských lodí (torpédoborců i křižníků) neobvyklé. Další návrh ze září 1938 již počítal s omezením rychlosti na 33 uzlů, zvýšením výtlaku na 2 350 T a instalací torpédometu. Výsledný základní návrh ( "kihon keikaku bangó") F51 z dubna 1939 měl standardní výtlak 2 700 T, čímž se již blížil starším lehkým křižníkům (lehký křižník "Júbari" měl 2 890 T). Co do výtlaku tak byly za druhé světové války jednotky třídy "Akizuki" největšími japonskými torpédoborci a třetími největšími torpédoborci na světě (po francouzské třídě "Mogador" a sovětském "Taškentu").  Roku 1939 byla v rámci „programu čtvrtého kruhu“ schválena stavba prvních jednotek podle základního návrhu F51, která probíhala současně se stavbou jednotek třídy "Júgumo". Celkem bylo do května 1943 postaveno šest jednotek s trupovými čísly 104 až 109. Předpokládaná cena jednoho torpédoborce v roce 1939 byla 12 090 000 ¥.  Na sérii prvních šesti plavidel měla navázat série deseti torpédoborců podle programu z roku 1941. Šlo o modifikovaný základní návrh F53, který se od F51 lišil zjednodušením konstrukce (například tvar přídě) a jiným tvarem můstku. Jedna jednotka měla stát 17 820 400 ¥. F53 z roku 1941 se dále dělil na dvě podtřídy: "Šimocuki/Fujuzuki" (čísla 360 až 364) a "Mičizuki" (365 až 369). Z této série se ale do bojů zapojily už jenom "Šimocuki" a "Fujuzuki". Další čtyři jednotky (včetně jedné z podtřídy "Mičizuki") byly dokončeny příliš pozdě a před koncem války prodělávaly výcvik ve Vnitřním moři, případně se pouze zúčastnily bojů s letadly útočícími na zbytky císařského námořnictva v japonských domácích vodách. "Mičizuki" byl koncem války dokončen pouze ze 16% a stavba zbývajících tří jednotek byla zrušena 14. prosince 1944 a materiál a zdroje využity na stavbu sebevražedných člunů "Šinjó" a kaitenů.  Měla následovat stavba dalších osmi jednotek (777 až 785, nebo též šestnácti: 770-785) podle programu z roku 1942, která byla 30. června 1942 nahrazena plánem na stavbu 22 jednotek (5061 až 5083) podle modifikovaného programu z roku 1942. Celý projekt z roku 1942 byl ale nejprve 9. června 1944 redukován na pět jednotek (5061 až 5065) a posléze 14. prosince 1944 zrušen úplně.

Konstrukce.

Třída "Akizuki" znamenala skok ve velikosti japonských torpédoborců. V porovnání se souběžně produkovanými jednotkami třídy "Júgumo" byly "Akizuki" o 15 metrů na vodorysce delší (132 vs. 117 m), o 0,8 metru širší (11,6 vs. 10,8 m) a o 1180 tun plného výtlaku těžší (3700 vs. 2520 T). Zvětšení trupu pak poskytlo dostatečně stabilní základnu pro umístění čtyř dvouhlavňových věží hlavní baterie. Ty byly umístěny po dvou na přídi a zádi. Dělová věže číslo dvě na přídi a tři na zádi byly umístěny v superpozici. Charakteristickou siluetu dotvářel jediný komín (všechny předchozí japonské konstrukce měly komíny dva), který odváděl spaliny ze všech tří kotlů. Jednotky třídy "Akizuki" tak získaly charakteristickou siluetu.

Pohon.

Ačkoliv se prodloužil trup, uspořádání pohonné soustavy zůstalo zachováno, jako u předchozích jednotek tříd "Kageró" a "Júgumo". Přidanou délku trupu spotřebovala barbeta druhé dělové věže na přídi (předchozí jednotky měly na přídi pouze jednu dělovou věž). Střední sekci plavidla zabíraly (od přídě) dvě kotelny (přední č. 1 o délce 17 metrů a zadní č. 2 o délce 9,2 metrů) a dvě strojovny (přední č. 1 o délce 13 metrů a zadní č. 2 o délce 12,3 metrů).  Přední kotelna obsahovala dva vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki", které dokázaly vyvíjet přehřátou páru o tlaku 30 kg/cm a teplotě 350 °C. V zadní kotelně se nacházel pouze jeden kotel stejného typu.  Přední strojovna se nacházela na levoboku a poháněla levý lodní šroub, zatímco pravý šroub byl poháněn turbínami zadní strojovny. V každé strojovně se nacházela jedna sestava parních turbín "Kanpon" o stejném složení a zapojení, jako u předchozích tříd "Kageró" a "Júgumo". Každá sestava se skládala z jedné vysokotlaké, jedné středotlaké a jedné nízkotlaké turbíny, které doplňovaly jedna vysokotlaká a jedna nízkotlaká turbína (v každé sestavě) pro plavbu cestovní rychlostí. Každá sestava měla výkon 26 000 k (15 445,5 kW), ale rychlost otáček lodní vrtule byla snížena na 340 za minutu.  Hlavní palivové nádrže se nacházeli v dvojitém dně. Prostor na pravoboku na úrovni přední strojovny a na levoboku na úrovni zadní strojovny vyplňovaly další palivové nádrže. Na lodích se nacházely ještě další nádrže, takže celková kapacita nádrží byla nadprůměrných 25% standardního výtlaku.

Výzbroj.

Hlavní dělostřeleckou výzbroj tvořilo osm víceúčelových 100mm děl typu 98. Ačkoliv se sama o sobě vyrovnala (či byla dokonce lepší) americkým 127mm kanonům, postrádala výhodu řízení palby radarem a střelby municí s přibližovacími zapalovači. Jelikož 100mm typ 98 byl od počátku zvolen jako protiletadlová zbraň, nedošlo na žádné z jednotek třídy "Akizuki" k redukci věží hlavní baterie ve prospěch 25mm kanonů, jako u většiny starších tříd. Všechny jednotky tak nesly čtyři dvouhlavňové věže po celou dobu služby.  Torpéda byla odpalována z jednoho otočného zakrytovaného čtyřhlavňového 610mm torpédometu typu 92 model 4, který byl otáčen motorem na stlačený vzduch. Torpédomet byl umístěn nad přední strojovnou, mezi protiletadlovou plošinou za komínem a zadní nástavbou. Lodě nesly čtyři torpéda nabitá v torpédometu a další čtyři kusy mohly být uskladněny na podavači za torpédometem na levé straně zadní nástavby. Jednalo se o torpéda typu 93 – obávaná „dlouhá kopí“.  Lehkou protiletadlovou výzbroj zpočátku tvořily pouze dva dvouhlavňové 25mm kanony typu 96 na plošině mezi komínem a torpédometem. Uprostřed této plošiny se nacházel 2,5metrový dálkoměr. Později byl počet 25mm hlavní navyšován a nové jednotky vstupovaly do služby již s posílenou výzbrojí.  Zpočátku byly pro protiponorkový boj jednotky vybaveny pouze dvěma dvouhlavňovými vrhači hlubinných bomb typu 94 na zádi.

Radary.

Japonsko v radarové technice zaostávalo za Spojenci. V roce 1942 byly první experimentální radary namontovány na některé lodě císařského námořnictva a na třídě "Akizuki" se první radar objevil na torpédoborcích "Suzucuki" a "Hacuzuki", nebo "Niizuki". Jednalo se o přehledový radar proti vzdušným i hladinovým cílům a to buďto metrový "21-gó", nebo centimetrový "22-gó". Radar "21-gó" měl otočnou anténu (buď modelu 6 o rozměrech 3,6 x 2 metry, nebo modelu 7 o rozměrech 3,6 x 3 metry) a jeho instalace je doložena minimálně na jednotkách "Akizuki", "Suzucuki", "Hacuzuki" a "Fujuzuki". Radar "22-gó" používal anténu ve tvaru dvou trychtýřů a později na jednotkách třídy "Akizuki" nahradil radar "21-gó". Tyto radary byly umístěny na plošině upraveného předního stožáru.  Později (cca 1944) se instaloval i metrový přehledový radar proti vzdušným cílům "13-gó". Jedna anténa se montovala na přední stranu zadního stožáru a některé jednotky dostaly i druhou aparaturu na přední stožár nad radar "22-gó".

Pozdější modifikace.

Pozdější modifikace (na pozdějších jednotkách provedené rovnou při stavbě) se soustředily hlavně na posílení protiponorkové a lehké protiletadlové výzbroje a na instalaci radarů. Protiponorková výzbroj byla posílena instalací dvou skluzů hlubinných pum na zádi. Dvouhlavňové 25mm kanony byly nahrazeny za tříhlavňové. V roce 1943 se (poprvé na "Suzucuki" a "Hacuzuki" již koncem 1942) objevila další dvě protiletadlová hnízda pro 25mm trojčata: u podtřídy "Akizuki" se nacházela po stranách komína, zatímco na "Šimocuki/Fujuzuki" a "Mičizuki" na platformě za torpédometem. V roce 1944 bylo na místo zadního dálkoměru montováno páté 25mm stanoviště. Koncem roku 1944 se objevila i další dvě protiletadlová hnízda pro 25mm trojčata na bocích můstku. Kromě trojhlavňového uspořádání se na palubu montovaly i 25mm kanóny v jednohlavňové lafetaci.  V červnu 1944 se objevily na palubách čtyři 13,2mm kulomety typu 93.  U podtříd "Šimocuki/Fujuzuki" a "Mičizuki" došlo ke zjednodušení konstrukce, které se projevilo například změnou tvaru přídě. Na "Harucuki" byl (jak ) můstek zvětšen protažením prostředního patra až ke stožáru.

Jednotky třídy "Akizuki".

V jednotkách třídy "Akizuki" získalo císařské námořnictvo vynikající jednotky, které se vyrovnaly svým protivníkům. Jako jedny z mála japonských lodí netrpěly jednotky třídy "Akizuki" přetížením nástaveb a měly výborné plavební vlastnosti. Přesto, že představovaly to nejlepší co v dané kategorii Japonsko vyprodukovalo, zaostávaly za svými americkými protějšky (zejména tříd "Fletcher" a "Allen M. Sumner") v radarové, protiponorkové i protiletadlové výzbroji. Jejich opticky zaměřovaná 100mm děla a 25mm kanony se v protiletadlovém boji nemohly měřit s radarem zaměřovanými 127 a 40 milimetrovými kanóny, které používaly munici s přibližovacími zapalovači. Přesto lodě a jejich posádky odvedly v boji skvělý výkon. Nevitt přirovnává vytrvalost a obětavost "Hacuzuki" v jeho posledním boji během bitvy u mysu Engaño, kde čelil přesile amerických křižníků, k akci amerických torpédoborců během bitvy u Samaru.

Programy z roku 1942.

Osm (jestliže první jednotka nesla číslo 777) nebo šestnáct (v případě první jednotky 770) plánovaných jednotek podle programu z roku 1942 bylo 30. června 1942 zrušeno ve prospěch modifikovaného programu 1942 (5061 až 5083).  Modifikovaný program z roku 1942 měl obsahovat následující jednotky:

Třída "Akizuki" (: "Akizuki-gata") sestávala z 12 dokončených „torpédoborců první třídy“ ( "Ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1940 až 1945 ve třech sériích a bojujících ve druhé světové válce. Původně se mělo jednat o protiletadlová doprovodná plavidla a teprve později byla do návrhu zapracována instalace čtyřhlavňového torpédometu, čímž vznikla třída nejlepších a největších japonských torpédoborců ve druhé světové válce. Císařské námořnictvo jednotky této třídy označovalo jako „torpédoborce typu B“ ( "Otsu-gata kučikukan").

秋月级驱逐舰()是日本帝国海军于第二次世界大战期间建造的驱逐舰,属「乙型驱逐舰」(防空型),也是乙型驱逐舰的唯一舰型。设计目的是保护主力舰队免受敌方自空中的攻击,作为“防空直卫舰”被用于护卫航空母舰舰队;她同时被认为是日本帝国海军中最实用的一款驱逐舰。


Typy leteckých motorů.

Pístový motor.

Pístový spalovací motor pohání vrtuli přes reduktor. Tento typ pohonu se používá pro malá sportovní nebo dopravní letadla. Je výhodný díky své jednoduchosti a spolehlivosti a také díky nízké spotřebě paliva oproti motorům založeným na spalovací turbíně (turbovrtulový, turbodmychadlový nebo proudový motor). Kvůli přenosu hnací síly prostřednictvím vrtule jsou pístové motory vhodné pro malé letové rychlosti.

Turbovrtulový motor.

Turbína pohání vrtuli přes reduktor. Tento typ motoru je vhodný pro menší letadla, tzv. komutery, (ATR, Dash 8) na regionální a krátké tratě. Kvůli přenosu hnací síly prostřednictvím vrtule (stejně jako pístové motory) jsou turbovrtulové motory vhodné pro malé letové rychlosti. Oproti turbodmychadlovým a proudovým motorům mají turbovrtulové motory lepší účinnost a tedy nižší spotřebu paliva.

Turbodmychadlový motor.

Používá se především u velkých dopravních letadel nebo mnoha vojenských letadel. Je vhodný pro vysoké podzvukové rychlosti.

Proudový motor.

Vysoký tlak plynu vycházejícího z jeho výfuku je ideální pro dosažení nadzvukové rychlosti. Příkladem letounu s proudovými motory je Concorde nebo mnohé nadzvukové stíhací letouny.

Raketový motor.

Raketový motor je výhodný pro dosažení nejvyšších rychlostí letu. Dále je výhodný pro použití v extrémních letových výškách, kde by mohl být nedostatek atmosférického kyslíku pro chod proudových motorů. Na druhou stranu má raketový motor nejnižší efektivitu, protože kromě paliva musí letoun nést i okysličovadlo nutné pro spalování. Pohon letounů pomocí raketového motoru není příliš obvyklý. Většinou se používá pouze pro experimentální letadla nebo jako doplňkový pohon v kombinaci s jiným z výše uvedených typů pohonů.

Letadlové motory (nesprávně letecké motory) slouží k pohonu letadel. Ve většině případů jde o pístový motor nebo spalovací turbínu. Bývají zavěšeny pod křídlem nebo v trupu, ale některé konstrukce letecké motory umisťují na záď letounu, případně jinam.

航空发动机(英语:Aircraft engine)是指主要用来产生拉力或推力使飞机前进的发动机设备。除了产生前进力外,还可以为飞机上的用电设备提供电力,与为空调设备等用气设备提供气源。一般因为飞行的需求,设计都相当轻巧,但又要求相当的使用效能,以及极低的故障率,因而设计生产的工艺要求是比较高的。


Česko.

V České republice představilo ministerstvo životního prostředí v září 2009 návrh zákona o ovzduší, který by městům umožnil zřizování nízkoemisních zón. Tato možnost byla schválena v září 2011, kdy novelu schválili poslanci a přehlasovali veto prezidenta Václava Klause. V únoru 2013 bylo schváleno nařízení vlády, které stanovuje podmínky pro zřizování nízkoemisních zón. O zřízení takové zóny v té době uvažovala například Praha, Ostrava, Plzeň, Karlovy Vary nebo Klimkovice.  Vyhláška č. 294/2015 Sb., účinná od 1. ledna 2016, zavedla zónové dopravní značky IZ 7a Emisní zóna a IZ 7b Konec emisní zóny.  V roce 2019 však stále žádná nízkoemisní zóna v Česku neexistovala. Jako důvody města uváděla např. nedostatek politické shody na územním rozsahu takové zóny (Praha), dále přísné podmínky, které pro jejich zřízení zákon o ovzduší stanovuje (Brno), nebo též příliš nízký očekávatelný efekt takového opatření na kvalitu ovzduší v místě (Ostrava, Plzeň).  Alternativní cestu ke snížení emisí spatřují některé radnice ve změně organizace dopravy (např. snížení rychlosti v některých částech města, rezidentní parkování, zavedení mýta). V Praze jsou již od roku 1999 vyhláškou upravovány zóny placeného stání, jejichž množství postupně roste, obdobně dochází od roku 2018 k zavádění rezidentního parkování i v Brně a parkování ve svých centrech začínají zónově regulovat i některé další obce. Tyto parkovací zóny však nejsou zřizovány na základě zákona o ovzduší a nejde tedy o nízkoemisní zóny, byť je mezi takovými některé zdroje uvádějí.

Dánsko.

V Dánsku byly zavedeny ekologické zóny v části Kodaně, ve Frederiksbergu, v Aalborgu a připravuje se v dalších městech (Aarhus, Odense).

Japonsko.

Tokio zavedlo nízkoemisní zónu v říjnu 2003.

Německo.

Německá města mají možnost zavedení nízkoemisních zón od března 2007, poprvé však byly tyto zóny zavedeny v lednu 2008. V lednu 2009 zavedlo nebo připravovalo nízkoemisní zóny asi 40 německých měst, například Berlín, Dortmund, Hannover, Kolín nad Rýnem, Mannheim, Stuttgart, Bochum, Duisburg, Essen, Frankfurt nad Mohanem, Mnichov, Brémy, Karlsruhe, Düsseldorf, Heidelberg, Regensburg.  Od ledna 2012 bylo vyhlášeno 6 nových zón a 19 existujících zón zpřísnila jejich pravidla. Vznikla také první regionální nízkoemisní zóna Porúří zahrnující území 14 měst mezi Dortmundem a Duisburgem o ploše kolem 850 km2. Další vlnu zpřísnění pravidel pro vjezd do desítek zón přinesl leden 2013.  Automobily jsou rozděleny do 4 kategorií podle toho, kolik škodlivin vypouštějí do ovzduší. Začátek nízkoemisních zóny je v Německu označen typickou dopravní značkou s nápisem „Umwelt zone" a dodatkovou tabulkou barevnými plaketami. Do většiny německých zón doposud postačuje kterákoli plaketa. V budoucnu však postupně ztratí právo vjezdu s červenými a žlutými plaketami.

Nizozemsko.

Nízkoemisní zóny fungují pod názvem „milieuzones“ doposud v devíti městech (Utrecht, Eindhoven, Tilburg,'s-Hertogenbosch, Breda, Rotterdam, Maastricht, Den Haag a Amsterdam).

Švédsko.

Země patří mezi průkopníky zavádění zón. Jako první město ve Švédsku zavedl zónu Göteborg v roce 1996 a v zóně se mu podařilo emise prachových částic z nákladní dopravy snížit zhruba 40 procent. V současnosti existují nízkoemisní zóny také Lundu, Malmö a Stockholmu.

Velká Británie.

Londýn zavedl nízkoemisní zónu 4. února 2008.

Nízkoemisní zóny jsou geograficky definované oblasti, které omezují přístup automobilů na základě výše jejich emisí, s cílem zlepšit kvalitu ovzduší v těchto oblastech. Tyto zóny fungují nebo se připravují asi v 70 městech 8 evropských zemí. Z anglického názvu low emission zone se pro ně také používá zkratka LEZ.

低排放区(LEZ)和零排放区(ZEZ)是为了改善空气质量、减少温室气体排放等原因,而划设的特定区域,在该区域中禁止或限制使用特定污染运具。零排放区内禁止所有内燃机车辆,只允许零排放运具(ZEVs)进入,如纯电动车、自行车、全电动公共交通工具。而在低排放区,混合动力车辆和替代燃料车辆也是合法运具。


Skladování.

Články se skladují nejlépe ve vybitém stavu, při teplotě +5 až +25 °C. Před použitím po dlouhodobém uskladnění je nutno provést 2 až 3 nabíjecí cykly, aby se aktivní hmoty uvedly do plného provozu. Vzhledem k samovybíjení je lepší články, které často nepoužíváme (např. v elektrickém ručním nářadí..) nabíjet až před použitím. Chceme-li akumulátor použít ihned po dlouhé době skladování, je dobré akumulátor nechat zapojený na tzv. udržovacím proudu - článek je neustále nabíjen nízkým proudem s udržovaným napětím (nabíjení cca 0,01 - 0,05 C při 1,35V - 1,4V/článek).

Nabíjení.

Normální nabíjení.

Články se obvykle nabíjí proudem 0,1 až 0,2 C (udané kapacity) - násobku hodinové kapacity akumulátoru tzn 0,1-0,2A pro akumulátor o kapacitě 1Ah (1000mAh). Do článků je nutno dodat 120 až 140% jejich kapacity (pokud jsou plně vybité, max 1) pro kompenzaci neefektivnosti nabíjení.

Trvalé nabíjení.

Používá se nabíjení charakteristikou IU, kdy se nabíjí 0,1-0,2 C do vzestupu napětí na 1,43V/článek a dále se pokračuje nabíjení konstantním napětím 1,43V/článek. Konkrétní hodnoty napětí a proudů uvádí výrobce.

Rychlonabíjení.

Podle konstrukce se používá proudů 0,3 C až 2 C, přičemž teplota nesmí přesáhnout +45 °C a napětí 1,6V/článek.

Automatické ukončení nabíjení.

Ke konci nabíjení dochází k prudkému krátkodobému zvýšení proudu a následně snížení napětí akumulátoru. Současně se začíná článek zahřívat. Obou dvou stavů se může využívat pro automatické odpojení nabíječe.

Elektrochemická reakce.

V nabitém stavu je aktivní hmota kladné elektrody z oxid-hydroxidu niklitého - NiO(OH) - a záporná elektroda je tvořena kadmiem - Cd. Elektrolyt je zásaditý; obvykle je to vodný roztok hydroxidu draselného (KOH).  Rovnice vybíjení: Při nabíjení probíhají uvedené reakce opačným směrem.

Nikl-kadmiový akumulátor, zkráceně NiCd, je druh galvanického článku. Vyrábí se jednak se zaplavenými elektrodami a kapalným elektrolytem (velké staniční baterie) a jednak jako hermetizovaný (akumulátory do přístrojů jako jsou akumulátorové vrtačky..)

镍镉电池(英语:Nickel-cadmium battery,通常简称NiCd,读作“nye-cad”)是一种流行的蓄电池。这种电池以氢氧化镍()及金属镉()作为产生电能的化学品。


Charakteristika.

Člunů PT bylo postaveno značné množství, přičemž jejich výroba se soustředila u firem Elco, Higgins a Hutchins, z nichž každá vyráběla odlišný model. Nejrozšířenější byla plavidla firmy Elco. Čluny od loděnice Higgins byly odvozeny od britských torpédových člunů firmy Vosper a čluny od firmy Hutchins byly přímo jejich kopií. Rozměry jednotlivých lodí se lišily, stejně jako jejich výzbroj. Jejich délka byla přibližně 24 metrů a výtlak okolo 55 tun.  Standardní výzbroj tvořily původně čtyři 533mm torpéda Mark 8 a dva dvouhlavňové 12,7mm kulomety M2 Browning. Během války byly nově montovány například 37mm a 40mm kanóny, vypouštěcí zařízení neřízených raket (obvykle ráže 114,3 mm a později také 127 mm), minomety či skluzavky pro hlubinné pumy. Naopak dvě ze čtyř torpédových rour byly u mnoha lodí odstraněny, aby byl získán prostor pro jinou výzbroj. Od poloviny roku 1943 se na člunech PT začala objevovat 569mm torpéda Bliss-Leavitt Mark 13, která nebyla umístěna v torpédometech, ale v držácích, odkud byla svrhávána do vody vedle člunu.

Známé torpédové čluny PT.

K nejznámějším člunům tohoto typu patří "PT-109", kterému za války velel budoucí americký prezident John Fitzgerald Kennedy. Při akci v oblasti Šalamounových ostrovů byl PT-109 dne 2. srpna 1943 taranován, přepůlen a potopen japonským torpédoborcem "Amagiri". Kennedy a jeho posádka se poté museli bez jídla několik dní skrývat na březích ostrůvků u New Georgie, než byli zachráněni.  Další známou lodí byl "PT-41", který dne 12. března 1942 evakuoval z filipínského ostrova Corregidor amerického generála Douglase MacArthura. Velitel lodi John D. Bulkeley za tuto akci obdržel nejvyšší americké vyznamenání "Medal of Honor".

Torpédové čluny PT byly torpédové čluny, používané americkým námořnictvem v průběhu druhé světové války. Označení PT je zkratkou pro slov "Patrol Torpedo". Čluny PT dosáhly největších úspěchů zejména v oblasti Tichého oceánu. Hlavním úkolem těchlo malých a levných plavidel byl boj proti hladinovým plavidlům nepřítele, byly však používány i k dalším úkolům, například ostřelování cílů na pobřeží.

PT艇是一种鱼雷快艇(依照舰船类别代号,PT指"鱼雷巡逻艇","Patrol Torpedo"),由美国海军在二战中使用的小型,快速,用来攻击较大型水面舰用的舰艇。PT艇中队被暱称为"蚊子舰队",而日军称他们为"恶魔艇"。


Historie bullmastifa.

Pes byl vyšlechtěn z anglického mastifa a anglického buldoka za účelem strážce a musel být také schopen pronásledovat pytláky. Jako plemeno byl uznán až v roce 1924. V současnosti se jedná o plemeno poměrně rozšířené a oblíbené, běžně jej zahlédneme i v Česku.

Stavba těla.

Bullmastif má typickou buldočí hlavu, má převislé kratší uši a nad očima mírně svraštělou srst. Jeho horní pysky jsou také převislé a nos je blízko očím. Tmavé, středně velké oči mají živý, inteligentní výraz. Hluboký a široký čenich zabírá zhruba třetinu délky hlavy. Ocas je tenký, u kořene silnější a zužuje se. Má velmi krátkou a tvrdou srst, o kterou není nutné pečovat. Krk je svalnatý a silný. Přední nohy jsou mohutné, pes zaujímá rovný postoj. Rovné nohy se silnými kostmi mají středně velké tlapy s černými drápy, a polštářky které jsou tlusté a tuhé.

Chování a nároky.

U bullmastifa je problémem jeho tvrdohlavost. Nepotřebuje ani tak výcvik, jako spíše důslednou výchovu. Je příliš velký do rodiny s malými dětmi, potřebuje velkou zahradu nebo dvůr, rodině je však velmi oddaný. Potřebuje každodenní vycházky, ty ale nemusí být příliš dlouhé, aby si nenamáhal klouby. Hodí se spíše pro zkušené chovatele. Svému pánovi je velmi oddán a je ochoten za něj položit život. Bullmastif miluje děti, ale neumí dobře odhadnout svoji sílu, proto může nedopatřením dítě ohrozit. Bezpečně pozná jejich hru od skutečného nebezpečí. Dobře vychovaný bullmastif snese bez mrknutí oka každý jejich výstřelek nebo popotahování (např. za uši). Pokud by ovšem dětem chtěl někdo ublížit, nemilosrdně zakročí. Může žít i ve městě, má však rád dostatek pohybu. Je to velmi dobrý hlídač. Nehodí se pro celoroční pobyt venku, jelikož jeho srst neizoluje tak dobře. Jako hlídač a společník je velmi oblíbený. Výhodou je i to, že jen málokdy štěká.

Zdraví.

Stejně jako mnoho jiných molossoidních plemen, i bullmastif trpí na mnoho zdravotních problémů. Běžně se dožívá 9 až 10 let a každý chovný jedinec musí mít vyvrácenou dysplazii kyčelního kloubu, aby mohl být zařazen do chovného programu. Tito psi trpí především na dysplazii kyčelního kloubu, sníženou činnost štítné žlázy a na rakovinu mízních uzlin. Právě zdravotní péče o bullmastifa je finančně náročná, proto by si je měli pořizovat jen dobře zaopatření lidé.

Možná záměna.

S anglickým mastifem, který je na pohled větší a lymfatičtější. Jihoafrický mastif boerboel mívá delší čenichovou partii a méně vrásek. Může mít o něco vyšší hmotnost. Německý boxer je menší a atletičtější.

Bullmastif je plemeno psa, které bylo původně určeno k hlídání. Při jeho šlechtění byl dán důraz na to, aby byl pes ve výsledku vytrvalý, silný a rychlý. Postupem času se rozšířil do celého světa, avšak i když má mnohem více kladů než jeho protějšek rotvajler, nikdy ho nepřekonal v míře oblíbenosti. Bullmastif se sice poměrně těžce vycvičí, svoje pány a jejich majetek ale brání za všech okolností.

斗牛獒(英语:Bullmastiff)是一种大型的犬种。其正式记载的历史大约从1860年的英国开始,有部分繁殖者相信在这年期之前数世纪,已经出现。在当时英国的贵族,会在他们巨大的庄园里建立猎场,同时饲养大量动物作为狩猎用途。而当时的社会环境相当艰难,贫穷的人根本没有金钱购买肉类作为食物。祇能偷偷地在这些贵族的猎场盗猎动物。当时的法律偷猎是一项严重罪行,会被判处死刑,或送往国外。但亦不能阻止偷猎的活动。盗猎者亦都明白被捉拿后的惩罚,所以会对猎场守卫作出强烈反抗。经常都会发生人命伤亡事件。而猎场守卫为了保<unk>自己生命安全,唯有利用犬只来守护。当时一般贵族都会饲养一些大型犬,保护他们的堡垒,由其喜爱一些高贵和优雅,长着漂亮的长毛大型犬。但对于外貌粗野,短毛的獒犬,就不大喜欢。通常会送到自己的农场作守卫之用。而猎场守卫就选取了这些高大,强壮的獒犬用作守卫。而盗猎者就会用一种称为lurchers混种灵提犬作为盗猎犬,守护猎场的獒犬虽然高大强壮,但就不灵活,缺乏耐力及侵略性。猎场守卫虽要一种强壮,沉静,无畏无惧,敏捷和充满爆炸力的犬种。这时候在英国中下层流行饲养一种称为斗牛犬的品种,牠符合了猎场守卫的要求,只是细小一点。正好补偿獒犬的缺点。他们将两个品种结合,成了今天的斗牛獒。牠亦有另一个别名猎场守卫者。早期的斗牛獒样貌同现今不太相似,主要是在二十年代,有很多不同系统的斗牛獒出现,直至到1924年制定出必须三代都是斗牛獒配对繁殖,方可注册。而同时以60%的獒犬和40%的斗牛犬配种模式给与繁殖者参考。但在二十世纪初的斗牛犬同早期已经有很大变化,得出的结果,就是现今的斗牛獒。


Životopis.

Narodil se v Albuquerque v Novém Mexiku, vyrůstal ve městě Ruidoso (také v Novém Mexiku). Jeho rodiče, Sheila a Ron, byli oba právníci, kteří vlastnili restauraci, k jeho budoucímu povolání nikterak neměli velký vztah. Má staršího bratra Briana, díky kterému ve čtvrté třídě začal hrát divadlo - jako Toto se objevil ve školní hře "Čaroděj ze země Oz". Střední školu si sám vybral, šlo o La Cueva High School v Albuquerque, ve které se aktivně účastnil školních her a muzikálů. Školu úspěšně ukončil s vyznamenáním roku 1991.

Kariéra.

Svoji kariéru zahájil už jako dětský herec, kterého objevil autor divadelních her Mark Medoff ve hře "Drama Camp" v Las Cruces. Medoff ho roku 1988 obsadil do filmu "Claras's Heart", dramatu s Whoopi Goldberg napsaném podle stejnojmenného románu Josepha Olshana, za které získal nominaci na Zlatý glóbus. V témže roce zazářil v dětském fantasy filmu "Purple People Eater". Následující rok získal hlavní roli v seriálu "Doogie Howser, M.D." (1989), za kterou opět získal nominaci na Zlatý glóbus. Poté, co Doogie Howser, M.D. v roce 1993 po čtyřech sériích skončil, hrál mnoho rolí v televizních pořadech a v roce 1995 měl poprvé možnost účinkovat v šokujícím filmu "Animal Room", který se však příliš neujal. Od té doby jeho filmová kariéra zahrnovala pouze vedlejší role ve snímcích "Hvězdná pěchota" (1997), "Příští správná věc" (2000) a " Bratrstvo černé pracky" (2002). Ve filmové sérii "Harold & Kumar" ("Zahulíme, uvidíme" [2004], "Zahulíme, uvidíme 2" [2008] a "Zahulíme, uvidíme 3" [2011]) hrál drogově poblázněnou verzi sebe sama.  V letech 1999–2000 hrál s Tony Shalhoubem v sitcomu "Stark Raving Mad", který měl 22 epizod. Také se ujal hlavních nebo vedlejších rolí v několika televizních filmech: "" (1994), "Moje Antonie" (1995), "A Christmas Wish" (1998), "Johanka z Arku" (1999), "Svatební šaty" (2001) a "The Christmas Blessing" (2005).  Na Broadwayi ztvárnil hudební i dramatické role. V roce 2001 se představil jako Tobias Ragg v muzikálu "Sweeney Todd". Roku 2002 se objevil na Broadwayi po boku Anne Heche ve hře "Proof". O rok později přijal roli Emcee ve hře "Cabaret", kde hrál spolu s Deborah Gibsonovou a Tomem Bosleyem. V roce 2004 si zahrál dvojroli Baladeera a Leeho H. Oswalda na Broadwayi v kontroverzním muzikálu "Assassins" skladatele Stephena Sondheima.  V letech 2005–2014 hrál v televizním sitkomu "Jak jsem poznal vaši matku" postavu Barneyho Stinsona, nenapravitelného, bohatého a zásadového sukničkáře. Tato role Stinsona mu zajistila v letech 2007–2010 nominace na cenu Emmy za nejlepšího mužského herce ve vedlejší roli v komediálních seriálech.  Roku 2007 pracoval s Mike Nelsonem v audioprodukci pro RiffTrax. V roce 2008 hrál v internetové muzikálové minisérii "Dr. Horrible's Sing-Along Blog" hlavní postavu Dr. Horribla.  Dne 26. dubna 2009 obdržel cenu na sedmém ročníku TV Land Awards. Od 15. září 2011 má svou hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy.  Harrise si opakovaně vybírají pořadatelé významných společenských událostí jako moderátora. V letech 2009 a 2013 uváděl předávání cen Emmy, čtyřikrát předávání cen Tony (za což byl také čtyřikrát odměněn cenou Emmy) a v roce 2015 moderoval také slavnostní večer cen Akademie.

Osobní život.

V roce 2006, poté, co se na internetu objevila zpráva o jeho romantickém vztahu s hercem Davidem Burtkou, vystoupil v magazínu "People" s veřejným coming-outem. Je otevřený gay, a to jak v osobním životě, tak i v divadelní společnosti, ale jak uvedl: "„Veřejnost byla ke mně vždy laskavá a až do nedávna jsem byl schopný žít pěkný normální život. Teď se zdá, že vzrostl zájem o můj osobní život a vztahy. Takže spíše než ignorovat ty, kteří zveřejňují jejich názory, aniž by ve skutečnosti se mnou někdy mluvili, se snažím vesele rozptylovat jakékoliv špatné názory a jsem docela hrdý na to, že jsem gay, žijící svůj život naplno a cítím se velmi šťastně, když mohu pracovat s báječnými lidmi v práci, kterou miluji.“"  Harris a Burtka se spolu poprvé veřejně objevili jako pár na předávání cen Emmy v září 2007. Jsou spolu od roku 2004. Harris označil Burtku za "„svoji lepší půlku“" a "„úžasného kuchaře“". Společně také vychovávají své dvě děti, dvojčata – syna Gideona Scotta a dceru Harper Grace, které jim roku 2010 porodila náhradní matka. Roku 2011, po přijetí zákona umožňujícího stejnopohlavní manželství v New Yorku, ohlásil pár chystanou svatbu. Dne 6. září 2014 uzavřeli sňatek s obřadem v Itálii, v úzkém kruhu přátel a rodiny.  Neil Patrick Harris je fanouškem magie, stejně jako jeho postava v seriálu "Jak jsem poznal vaši matku". Působil jako předseda správní rady hollywodského klubu kouzelníků Magic Castle. V roce 2006 vyhrál také cenu Tannen's Magic Louis Award a 11. října 2008 se zúčastnil World Magic Awards.  Kontakt s fanoušky udržuje pomocí sociální sítě Twitter.

Neil Patrick Harris (* 15. června 1973 Albuquerque, Nové Mexiko) je americký herec, zpěvák a režisér.

尼尔·柏德烈·夏里斯(英语:Neil Patrick Harris,1973年-6月15日),美国男演员、歌手及业余魔术师。