Umělecká dráha.

Barenboim pochází z argentinské židovské rodiny ruského původu. Na klavír hraje od pěti let, nejprve jej učila jeho matka, později pak jeho otec. Další učitele hry na klavír neměl. Svůj první klavírní koncert absolvoval ve věku sedmi let, od roku 1952 pak pravidelně vystupuje i na mezinárodních pódiích. Svůj koncertní debut v Evropě absolvoval ve Vídni. V roce 1952 se celá jeho rodina odstěhovala do Izraele. Od roku 1954 studoval v rakouském Salzburku dirigentský obor. Od roku 1955 pak studoval v Paříži obory komponování a dirigování.  Barenboim se proslavil také svou snahou o usmíření mezi Izraelem a palestinskými Araby. Spolu s palestinským literárním vědcem, již zemřelým Edwardem Saidem, založil v roce 1999 Orchestr Západovýchodní díván ("West-Eastern Divan Orchestra"), složený převážně z izraelských, palestinských a španělských hudebníků (věková hranice je 28 let), a vede jej jako dirigent. Tento orchestr má své sídlo ve španělské Seville a koncertuje po celém světě. Dne 25. srpna 2013 vystoupil Orchestr Západovýchodní díván na berlínském Lesním jevišti ("Waldbühne") před 15 000 diváky. Na programu koncertu byly předehry k operám Giuseppe Verdiho a Richarda Wagnera a také Fantastická symfonie od Hectora Berlioze.  Díky podpoře vlivných sponzorů je z iniciativy Daniela Barenboima v současné době přestavováno nevyužité skladiště Státní opery Pod lipami, aby zde mohla od roku 2016 působit „Barenboimova a Saidova Akademie“ ("Barenboim-Said Akademie"). Zde bude místo pro až 100 stipendistů, nastávajících hudebníků ze Středního východu, a pro koncertní sál střední velikosti.

Osobní život.

Jeho první manželkou byla britská violoncelistka Jacqueline du Pré, která v roce 1987 zemřela na roztroušenou sklerózu. Důvěrný vztah udržoval i s ruskou klavíristkou Jelenou Baškirovovou, se kterou má dva syny, sňatek s ní uzavřel v roce 1988. Starší syn David (* 1983) je manažer a textař německé hip-hopové kapely, mladší syn Michael (* 1985) je houslista.  Daniel Barenboim je státním občanem Argentiny, Izraele, Španělska a také Palestiny.

Daniel Barenboim, KBE (* 15. listopadu 1942, Buenos Aires, Argentina) je proslulý argentinsko-izraelsko-španělský pianista a dirigent. V letech 2011–2014 byl šéfdirigentem operního domu La Scala v Miláně. Od roku 1992 je šéfdirigentem Státní opery Pod lipami ("Staatsoper unter den Linden") v Berlíně. Často vystupuje v České republice. Je nositelem Řádu britského impéria, francouzského Řádu čestné legie, německého Velkého spolkového řádu za zásluhy a Ceny Willyho Brandta, španělské Ceny Prince Asturijského a sedminásobným držitelem Ceny Grammy.

丹尼尔·巴伦博伊姆(,英语:Daniel Barenboim,1942年-11月15日),犹太裔钢琴家、指挥家。在其职业生涯中,巴伦波因与古典音乐领域的数个主要团体有密切的合作,这包括了芝加哥交响乐团(音乐总监)、巴黎管弦乐团(首席指挥)、斯卡拉大剧院(音乐总监),以及柏林国立歌剧院(音乐总监,现任)。


Osobní život.

Narodil se roku 1957 v Nottinghamu. Ambice stát se spisovatelem pochází z mládí, kdy navštěvoval místní tiskárnu, ve které byl jeho otec zaměstnán. Nejdříve nastoupil na střední školu Belvoir High School v Bottesfordu, odkud přestoupil na školu krále Eduarda VII. v Melton Mowbray, ve které byla po něm pojmenována posluchárna. Tam začal s psaním divadelních her a vydáváním školního časopisu. Poté pokračoval studiem oboru anglická literatura na Selwyn College cambridžské univerzity, na které se stal prezidentem univerzitní debatní společnosti Cambridge Union a také zde editoval studentské noviny "Varsity".

Soukromý život.

Harris žije na bývalé berkshirské faře poblíž Newbury, spolu s manželkou Gill Hornbyovou, která je také spisovatelkou a sestrou romanopisce Nicka Hornbyho. Mají čtyři děti. V roce 2000 Harris přispěl do Hornbyho sbírky "Speaking with the Angel" ("Rozmlouvání s andělem") krátkou povídkou „PMQ“.

Profesní kariéra.

Po ukončení Cambridge nastoupil do BBC, kde pracoval v sekci aktuálního zpravodajství a podílel se na vysílání programů typu "Panorama" a "Newsnight". V roce 1987, ve třiceti letech, se stal politickým vydavatelem časopisu "The Observer". Později pravidelně přispíval sloupky do periodik "The Sunday Times" a "The Daily Telegraph".

Literatura faktu (1982–90).

První kniha "A Higher Form Of Killing" vyšla v roce 1982. Jejím předmětem je popis chemické a biologické formy války. Napsal ji s kolegou z BBC a blízkým přítelem Jeremy Paxmanem. Následovaly další díla "Gotcha, the Media, the Government and the Falklands Crisis" (1983), "The Making of Neil Kinnock" (1984), "Selling Hitler" (1986), o vyšetřování skandálu Hitlerových deníků a "Good and Faithful Servant" (1990), věnující se Bernardu Inghamovi, tiskovému mluvčí Margaret Thatcherové.

První historická fikce (1992–99).

Prvním románem s miliónem prodaných výtisků se v roce 1992 stal "Otčina" (Fatherland), využívající alternativní historii. Autor nastínil stav světa po druhé světové válce, ve které zvítězilo nacistické Německo. Kniha mu umožnila stát se spisovatelem na plný úvazek. V roce 1994 byl román zfilmován v produkci HBO. Ze zisku, podle vlastních slov, koupil dům na venkově, ve kterém stále žije. Druhou novelou se roku 1995 stala "Enigma", o rozluštění nacistické šifry tvořené strojem Enigma. Předloha získala filmovou podobu ve stejnojmenném snímku v hlavních rolích s Dougrayem Scottem a Kate Winsletovou podle scénáře Toma Stopparda. Další mezinárodní bestseller "Archangel" byl vydán v roce 1998. Na jeho základě vznikla roku 2005 minisérie BBC v hlavní roli s Danielem Craigem.

Starořímská fikce (od 2003).

V roce 2003 obrátil spisovatel svou pozornost ke starověkému Římu a vytvořil román "Pompeii" ("Pompeje"). Ve stejném tematickém zaměření pokračoval vydáním novely "Imperium" (2006) – prvního svazku trilogie o životě velkého římského řečníka, politika a filosofa Cicerona. Druhý díl tvoří román "Lustrum", který vyšel v říjnu 2009. Uvolnění třetího dílu trilogie bylo plánováno na rok 2011.

Politická fikce.

Harris byl velkým příznivcem britského premiéra Tonyho Blaira, se kterým se zná osobně. Patřil také k přispěvatelům labouristické strany. Ovšem válka v Iráku jeho entuziasmus zchladila. Na adresu válečného tažení prohlásil: „Střídali jsme zdary a neúspěchy, ale nikdy jsme skutečně neselhali až do invaze v Iráku, která pro mě nemá žádný smysl.“  Poté, co v roce 2007 Blair rezignoval na úřad premiéra, vydal další román "The Ghost" ("Duch"). Jeho obsahem je práce ghostwritera na memoárech bývalého britského předsedy vlády Adama Langa, jehož rozostřeným předobrazem se stal Tony Blair. Fiktivní protějšek Cherie Blairové – manželka Ruth Langová, je vykreslena jako zlomyslná manipulátorka svého manžela. V rozhovoru pro "The Guardian" spisovatel prohlásil: "„Ode dne, kdy tato (kniha) vyšla, je možné očekávat žalobu. Ale jak ho znám, pochybuju o tom.""  V září 2011 byl vydán román "The Fear Index".

Spolupráce s Romanem Polańskim.

Spisovatel se původně spojil s režisérem Romanem Polańskim kvůli zfilmování jeho knihy "Pompeje" (angl. "Pompeii"). Záměr vzniku snímku, který měla financovat společnost Summit Entertainment, byl oznámen na Filmovém festivalu v Cannes 2007 jako potenciálně nejdražší evropský film všech dob. Kvůli hrozící stávce herců na podzim téhož roku byl však projekt zrušen.  Polanski a Harris se nerozešli a začali připravovat scénář k tehdy novému bestselleru "Duch" ("The Ghost"). Na počátku roku 2008 oznámil režisér zahájení natáčení. Do hlavních postav byli obsazeni Nicolas Cage, Pierce Brosnan, Tilda Swinton a Kim Cattrall. Následně došlo k ročnímu odkladu natáčení a dvě z hlavních postav byly přeobsazeny. Roli Cage získal Ewan McGregor a charakter Swintonové pak Olivia Williamsová.  Světová premiéra thrilleru "Muž ve stínu" proběhla na Berlinale 12. února 2010. Polański obdržel Stříbrného medvěda za nejlepší režii. Společně s Harrisem pak získali Césara za nejlépe adaptované dílo a také Evropskou filmovou cenu pro nejlepší scenáristy.

Robert Dennis Harris (* 7. března 1957, Nottingham) je anglický spisovatel, autor románů. Působil také jako novinář a televizní reportér na veřejnoprávní stanici BBC.

罗伯特·哈里斯(英语:Robert Harris,1957年-3月7日),当代英国大众小说家。


Popis.

Jazyk vznikl v rámci procesu postupné transformace fixního vykreslovacího řetězce na řetězec programovatelný a stal se jednou z vyspělejších alternativ k tehdy používaným nižším programovacím jazykům pro psaní shaderů.  Nová funkcionalita (nebo funkcionalita specifická pro určitého výrobce či hardware) je do GLSL často doplňována nejprve v podobě tzv. rozšíření (např. podpora geometry shaderu), které je třeba v kódu explicitně aktivovat a v pozdějších verzích se významná rozšíření stávají součástí funkcionality základní.

Verze.

Tabulka shrnující jednotlivé verze OpenGL a příslušné verze GLSL, které byly v rámci dané specifikace představeny:

Operátory.

Jazyk GLSL poskytuje operátory známé z jazyka C. Výjimku tvoří operátory související s ukazateli, které nejsou v jazyce GLSL podporovány. V prvních verzích rovněž nebylo možné používat bitové operátory — jejich podpora byla zavedena ve verzi 1.30. Oproti jazyku C je navíc k dispozici speciální operátor swizzle.

Datové typy.

GLSL podporuje skalární datové typy jazyka C. Lze použít i datový typ void ovšem pouze jako typ návratové hodnoty funkcí. Podpora struktur a polí umožňuje tvorbu uživatelských datových typů.

Vektorové typy.

Vektor je homogenní datový typ. GLSL má vestavěnou podporu pro jedno- až čtyř-složkové vektory. Název vektorového datového typu (např. codice_6) se skládá z prefixu části "vec" a sufixu. Prefix určuje datový typ složek vektoru a sufix určuje jejich počet. Příklad použití (včetně inicializace): vec4 color0 = vec4(1.0, 0.0, 0.0, 0.0); K jednotlivým složkám vektoru lze pak přistupovat pomocí definovaných složek x, y, z a w (např. codice_7).

Matice.

GLSL poskytuje podporu pro práci s maticemi o rozměrech 2x2 až 4x4, přičemž matice nemusí být pouze čtvercová (k dispozici jsou všechny kombinace uvedených rozměrů). Názvy maticových datových typů jsou tvořeny obdobně jako u vektorů — název začíná prefixem následuje část "mat" a je ukončen sufixem. Prefix určuje datový typ prvků matice a sufix určuje rozměr matice (např. mat3x4; u čtvercových matic je použit zkrácený zápis např. mat3 pro matici o rozměrech 3x3). Příklad použití (včetně inicializace):  K jednotlivým prvkům matice přistupujeme obdobně jako k prvkům pole v jazyce C: mat3 matrix; matrix[1] = vec3(3.0, 3.0, 3.0); matrix[2][0] = 16.0;

Další datové typy.

GLSL nabízí i tzv. opaque (česky někdy též "transparentní") datové typy. Opaque datový typ je ve skutečnosti pouze handler (handle) na nějaký jiný objekt. Přístup k takovému objektu probíhá přes sadu vestavěných funkcí (přímé čtení či zápis hodnoty proměnné takového typu není možné). Při deklaraci jednoho opaque datového typu jsou ve skutečnosti deklarovány objekty dva, handler samotný i vnitřní objekt ke kterému handler přistupuje. Deklarace těchto typů je možná pouze na některých místech kódu — typicky bývají deklarovány např. jako parametry funkcí.  Do kategorie opaque datových typů spadají v GLSL tzv. Samplery (např. sampler2D) a jedná se o handler k jedno-, dvou- či tří-rozměrné textuře, hloubkové textuře, cube-mapě apod.  Image je další třídou opaque datových typů (např. image1D, image2D, image2DMS a další). jedná se o handler k jedno-, dvou- či tří-rozměrnému obrázku (image), které se používají pro načítání či ukládání souborů obsahujících statický obraz (případně pro další atomické operace).

Řídící struktury a funkce.

Jazyk GLSL využívá stejnou konstrukci řídících struktur (větvení, cyklů, skoků) a funkcí jako jazyk C. Kromě podpory uživatelských funkcí disponuje GLSL i sadou funkcí vestavěných. Některé z nich jsou podobné funkcím jazyka C (zejména matematickým) — např. funkce exp() nebo abs(), zatímco jiné jsou určeny speciálně pro práci s grafikou — např. smoothstep() nebo texture2D().

Direktivy preprocesoru.

Pro řízení předzpracování zdrojového kódu, je k dispozici sada preprocesorových direktiv známých z jazyka C. Navíc jsou k dispozici speciální direktivy codice_8 a codice_9.

Direktiva version.

Direktiva codice_8 se musí nacházet na začátku každého zdrojového souboru a určuje verzi GLSL, která bude při překladu použita.

Direktiva extension.

Chování GLSL lze dále ovlivnit pomocí tzv. rozšíření OpenGL (OpenGL extensions). Tato rozšíření lze řídit právě pomocí direktivy codice_9: Kde položka "jmeno_rozsireni" definuje název konkrétního rozšíření nebo nabývá hodnoty "all" chceme-li pracovat se všemi rozšířeními. Dané rozšíření lze v části "chovani" povolit nebo zakázat a dále pak definovat chování v případě, kdy rozšíření není dostupné.

Komentáře.

Komentáře lze zapisovat ve stejném formátu jako v jazycích C, C++.  /* krátká verze */ // celořádková verze

Proces překladu.

Kód shaderu může být umístěn v samostatném souboru nebo jako textový řetězec v rámci hlavního programu. Vlastní překlad probíhá až za běhu aplikace. Nejprve je třeba vytvořit shader objekt a definovat jeho typ (např. GL_VERTEX_SHADER) voláním OpenGL funkce glCreateShader(). Vlastní překlad je vyvolán funkcí glCompileShader() (jako parametr je předán řetězec s kódem shaderu). Dalším krokem je sestavení přeložených shaderů ve výsledný program. Opět je nejprve nutné vytvořit speciální objekt program funkcí glCreateProgram(). Následuje připojení přeložených shader objektů — glAttachShader() a potom již vlastní proces linkování — glLinkProgram(), v rámci kterého dochází rovněž k mapování proměnných hlavního programu a proměnných GLSL shaderů.

Ukázka vertex shaderu.

Uvedený vertex shader realizuje stejnou transformaci vstupu jako fixní vykreslovací řetězec.  void main(void) Použitá funkce codice_12 není od verze GLSL 1.40 dostupná. Při použití novější specifikace GLSL musí programátor místo použití této funkce explicitně vykonat násobení vertexu projekční a modelview maticí.  uniform Transformation  in vec3 vertex;  void main()

Ukázka geometry shaderu.

Následující kód realizuje jednoduchý průchozí geometry shader pro barvu a pozici vertexu.  void main() Od verze GLSL 1.50 nejsou již geometry shadery rozšířením, ale staly se součástí základní funkcionality GLSL. V souvislosti s tím došlo i k mírné změně syntaxe.  layout(triangles) in; layout(triangle_strip, max_vertices = 3) out;  void main()

Ukázka fragment shaderu.

Jednoduchý shader, jehož výstupem bude fragment červené barvy.  void main(void) Při použití specifikace GLSL 1.30 nebo pozdější je třeba shader upravit.  out vec4 MyFragColor; void main(void) V hlavním programu je potřeba provést navázání proměnné: glBindFragDataLocation(Program, 0, "FragColor"); kde:

Ukázka Tessellation control shaderu.

Příklad tessellation control shaderu pracujícího s trojúhelníky.  layout(vertices = 3) out; in vec3 vPosition[]; out vec3 tcPosition[]; uniform float TessLevelInner; uniform float TessLevelOuter;  void main()

Ukázka Tessellation evaluation shaderu.

Příklad tessellation evaluation shaderu pracujícího s trojúhelníky.  layout(triangles, equal_spacing, cw) in; in vec3 tcPosition[]; out vec3 tePosition; out vec3 tePatchDistance; uniform mat4 Projection; uniform mat4 Modelview;  void main()

OpenGL Shading Language (zkráceně GLSL nebo také GLslang) je vyšší programovací jazyk pro psaní shaderů, který vychází ze syntaxe jazyka C pro všeobecné použití. Jazyk GLSL byl vytvořen konsorciem OpenGL ARB.

GLSL - OpenGL Shading Language 也称作 GLslang,是一个以C语言为基础的高阶着色语言。它是由 OpenGL ARB 所建立,提供开发者对绘图管线更多的直接控制,而无需使用汇编语言或硬件规格语言。


Konstruktér.

Konstruktér Jack Frost do společnosti Avro Canada přišel v roce 1947. Předtím pracoval pro britskou společnost de Havilland na vývoji tryskových stíhacích letounů de Havilland Vampire a de Havilland Swallow. V Kanadě se nejdříve podílel na vývoji přepadového stíhacího letounu Avro Canada CF-100 Canuck. Později začal pracovat ve speciální vývojové skupině na tajném vývoji letounů.

Vývoj.

Činnost skupiny finančně podporovala kanadská vláda. Podpora byla zastavena v roce 1953, protože výsledky vývoje neodpovídaly výši nákladů. Po ukončení podpory ze strany kanadské vlády se Frost nevzdal. Díky svým schopnostem dobrého obchodníka se mu podařilo upoutat zájem Spojených států amerických o projekt. V roce 1953 navštívila společnost skupina amerických vojenských expertů kvůli stíhacímu letounu Avro Canada CF-100 Canuck. Frost využil příležitost a seznámil americké experty s projektem svého letounu. Následně došlo k dohodě, že Frostovu skupinu budou financovat Američané.  Požadavky Američanů měl splnit letoun Avro VZ-9-AV Avrocar. Armáda USA požadovala podzvukový letoun, použitelný na průzkum a dopravu vojáků v terénu. Letectvo USA chtělo letoun, který se bude pohybovat těsně nad zemí mimo dosah radarů, ale v případě potřeby se rychle vznese do výšky a vyvine nadzvukovou rychlost. Konstruktéři věřili, že se jim podaří splnit všechny požadavky.

Finální model.

Na výrobní lince společnosti byly postaveny dva prototypy letounu Avro VZ-9-AV Avrocar. Jeden byl určen na testování v aerodynamickém tunelu NASA v Kalifornii a druhý pro zkušební lety. Těsně po dokončení výroby testovacích modelů letadel, v únoru 1959, kanadská vláda přestala finančně podporovat projekt Avro Canada CF-105 Arrow, což způsobilo vážnou krizi společnosti. Krize se dotkla všech projektů, včetně činnosti Frostovy skupiny. Nicméně již na konci května 1959 byl Frost schopen ve spolupráci s Američany zajistit pokračování svého projektu.  Letoun Avro VZ-9-AV Avrocar má tvar „létajícího talíře“ o průměru cca 5,5 m se dvěma oddělenými malými kabinami, určenými pro pilota a pozorovatele. Horní části kabin jsou tvořeny průhlednými kopulemi. Letoun má tři malé proudové motory Continental J69-T-9, mezi nimiž je umístěn hlavní rotor letounu. Snahou konstruktérů bylo využít Coandův efekt. Letoun měl být schopen kolmého startu a přistání. Ve výšce 3000 m měl vyvinout rychlost 480 km/h.  První tři zkušební lety byly provedeny v listopadu 1959. Pak následovaly další testy v lednu 1960 a potom ještě v období od července 1960 do června 1961. Celkem to bylo 75 hodin. Výsledky testů odhalily problémy se stabilitou a nízký výkon. Maximální rychlost dosažená v průběhu zkoušek byla jen 56 km/h ve výšce 90 cm nad zemí. Ukázalo se, že výkon motorů není dostatečný. Avrocar se choval v podstatě jen jako vznášedlo. Navíc byl velmi hlučný, což je nevýhodné pro vojenské účely.

Ukončení projektu.

Na provedení dalších změn už nebyly k dispozici finanční prostředky. Frostovy návrhy na změny projektu nebyly akceptovány a Avrocar a další projekty z oblasti VTOL přestaly být ze strany USA v roce 1961 podporovány. Avrocar nevzbudil zájem ani kanadské vlády ani jiných zemí, což vedlo k ukončení činnosti skupiny. Z hlediska dosažených výsledků byl Avrocar neúspěšný a skončil v leteckém muzeu. Přesto se stal zdrojem inspirací pro další projekty, jako je např. vznášedlo Saunders Roe SR.N1. Jeden z vývojářů Paul Moller později vyvinul „létající automobil“ Moller Skycar M400.

Avro Canada VZ-9-AV Avrocar je letoun diskového tvaru s kolmým startem a přistáním, vyvinutý jako tajný projekt v období studené války kanadským výrobcem letadel Avro Canada ve městě Malton v provincii Ontario.

阿芙罗飞车(英语:Avrocar,型号为VZ-9),是在冷战初期,Avro Canada公司为美军的一个秘密计划研制的一款垂直起降飞机。为了帮助美国空军及美国陆军研制更先进的战斗机与战术攻击机,Avro Canada共建造了两架“概念验证机”。Avrocar的目的是尝试着借助柯恩达效应,用一个“涡轮风扇”(turborotor)同时提供升力与推力。从风扇排出的空气会沿着这个圆盘状的飞机边缘向下排出,从而使它能够垂直起降。在升空之后,它会像飞碟一样飞行。在测试中,Avrocar暴露出了一些无法解决的推力与稳定性问题,这些问题将它的性能限制住了。随着1961年美军那个秘密计划的终止,Avrocar这个项目也不光彩地结束了。


Stavba.

Celkem bylo ve dvou skupinách postaveno 17 ponorek této třídy. Všechny postavila loděnice v Gorkém. Ponorky první verze Projekt 670A Skat ("Charlie I") byly do služby zařazeny v letech 1967–1973 v počtu 11 kusů. Na první sérii navázalo šest ponorek Projektu 670M Čajka ("Charlie II") nesoucích modernější protilodní střely. Do služby byly zařazeny v letech 19673–1982. Všechny byly vyřazeny do poloviny 90. let.

Konstrukce.

Oproti třídě "Echo" měly tyto ponorky mnohem elegantněji tvarovaný trup. Jejich hlavní zbraň, v podobě protilodních střel, se přitom přesunula do přídě, odkud byly střely vypouštěny přímo z šachet v trupu ponorek. Novinkou byla také schopnost ponorek vypouštět tyto střely při plavbě pod hladinou. Ponorky verze "Charlie I" byly vyzbrojeny osmy protilodními střelami typu P-70 Ametist (v kódu NATO SS-N-7 Starbright) s dosahem cca 60 km. Pozdější verze "Charlie II" nesla stejný počet modernějších střel P-120 Malachit (v kódu NATO SS-N-9 Siren) s dosahem cca 120 km. Ponorky rovněž měly čtyři 533mm torpédomety pro klasická torpéda a dva 406mm torpédomety pro torpéda s akustickým samonavedením. Podle odhadů ponorky nesly celkem 12 torpéd či řízených střel RPK-2 Viyuga (v kódu NATO SS-N-15 Starfish).  Pohonný systém tvořil jeden vodou chlazený reaktor VM-4 a dvě turbíny, roztáčející jeden pětilistý lodní šroub. Nejvyšší rychlost byla 12 uzlů na hladině a 26 uzlů pod hladinou, u verze "Charlie II" to bylo 15 uzlů na hladině a 24 uzlů pod hladinou.

Zahraniční uživatelé.

V letech 1988–1991 byla ponorka "K-43" verze "Charlie I" zapůjčena Indii, kde sloužila jako INS "Čakra" (S71). Indické námořnictvo má stále zájem o získání ponorek s jaderným pohonem.

Projekt 670 (v kódu NATO třída Charlie) byla třída ponorek Sovětského námořnictva s jaderným pohonem. Jednalo se o nosiče protilodních střel, určené zejména k napadání hladinových lodí, především těch letadlových. Jako první sovětské ponorky mohly své střely odpalovat pod hladinou. Všech 17 postavených ponorek již bylo vyřazeno ze služby.

670型“<unk>鱼”(俄文:«Скат»)巡航导弹核潜艇,北约命名为查理级(C级),是苏联海军第二代核潜艇。由第112中央设计局设计,红色索尔莫沃造船厂制造。


魔法门之英雄无敌III:死亡阴影

Změny.

"The Shadow of Death" obsahuje sedm nových kampaní s nastavitelnou obtížností. Dále obsahuje 12 nových artefaktů, menší vylepšení vyváženosti hry a 8 nových typů terénu, které mají vliv na hrdinovy vlastnosti jako je štěstí, morálka a magická síla. Každá z frakcí zůstala v zásadě nezměněna. Datadisk přinesl pátý artefaktový slot pro všechny hrdiny a deset nových typů teleportů pro mapu dobrodružství. Hlavním přídavkem je možnost sestavovat artefakty z obyčejných artefaktů. Tyto artefakty disponují extrémně silnými schopnostmi a hrají zásadní roli při kampaních. V datadisku byl také vylepšen editor map, včetně čtyř nových portrétů hrdinů kampaně – Sandro, Finneas, Yog and Gem – a dalších možností nastavení.

Obsah z Armageddon's Blade.

"The Shadow of Death" může být instalován souběžně s prvním datadiskem "". Novinky obsažené v datadisku "Armageddon's Blade" (jako je frakce Conflux) jsou přítomny v "The Shadow of Death", ale jsou skryty a nejsou dostupné dokud nejsou určité soubory z "Armageddon's Blade" nainstalovány a detekovány v herním adresáři. Avšak hra pouze zjišťuje přítomnost těchto souborů, ale už neřeší jejich obsah. Z tohoto důvodu několik hráčů objevilo, že je možné vytvořit prázdné soubory se správným názvem a tím odemknout obsah "Armageddon's Blade" pro datadisk "The Shadow of Death" bez nutnosti mít nainstalovaný předchozí datadisk.

Příběh.

Kampaň The Shadow of Death je prequel obou "" a Heroes III: The Restoration of Erathia. Příběh se točí kolem nekromanta Sandra, který nedávno přišel na kontinent Antagarich následující události "". Sandro započne desetiletý plán o znovu složení dvou starodávných a silných nekromantických artefaktů. Použil magii iluzí, aby změnil svůj vzhled na žijícího člověka, aby nikdo nepoznal, že je nemrtvý.  Sandro nejprve přemluví čarodějku Gem a barbara Crag Hacka, aby našli pro něj našli díly dvou artefaktů a slibuje za ně odměnu. Nevědomi si o Sandrově pravé povaze, rozhodnou se mu pomoci vykroutit díly z rukou ostatních nekromanů. Nicméně, když hrdinové přinesou díly artefaktů, Sandro neplní svou část dohody. Složí díly do dvou celých artefaktů, Cloak of the Undead King a Armor of the Damned.  S pláštěm a zbrojí v jeho vlastnictví, Sandro bojuje mstivé armády jeho bývalého mistra čaroděje Ethricka a postupuje dál do Deyja - zemi nemrtvých. Tam dosadí na trůn svou loutku, krále Finnease Vilmara a dostává se tak k plné politické moci v zemi nemrtvých.  O nějaký čas později, ve válce proti nemrtvým, se hrdinové Gem, Gelu, Yog a Crag Hack spojí a bojují proti této hrozbě. Dohodnou se setkat na pláních Bragdenu, ale jsou přepadeni Sandrem a jsou donuceni uprchnout. Když se seskupí, Yog si vzpomene na svůj dřívější úkol, rozdělení mocného meče Angelic Alliance. Hrdnové se rozhodnou meč znovu složit. Úspěšní se vydají do Deyja, zahnají Sandra a porazí ho. Po těchto událostech se Gelu stává kapitánem Ochránců Lesa, jak je poukázáno v "." Hrdinové rozdělí nekromantické artefakty a každý se vydá vlastní cestou.  Poslední bonusová kampaň je o Sandrovi po jeho porážce. Nekromant plánuje druhou invazi, tentokrát se soustředí jen na Erathii. S pomocí Lorda Haartha, otráví Krále Nicolase Gryphonheath a vytvoří alianci s Deyja, Kreegany a Nighon proti lidským zemím, ale je podveden a uvězněn svojí loutkou Finneasem Vilmarem, který vede invazi do Erathie, která se koná v příběhu "".

Ohlasy.

"The Shadow of Death" byl přijat kritikou velice vřele, s většinou kladnými recenzemi. Nejvíce vychvalované se stalo vylepšení editoru map a také to, že hra nepotřebuje k hraní instalaci původní hry. Zároveň byla kritizována za absenci nového obsahu mimo singleplayerovou část.

Heroes of Might and Magic III: The Shadow of Death je druhý datadisk pro tahovou strategii "Heroes of Might and Magic III". Byl vyvinut společností New World Computing pro systém Microsoft Windows a uveden na trh společností The 3DO Company v roce 2000. "Shadow of Death" je možné hrát i bez vlastnictví původní hry (ta je v datadisku obsažena).

是回合制策略游戏《魔法门之英雄无敌III》的第二部资料片。它由New World Computing开发于Windows平台,由3DO公司发行于2000年。《魔法门之英雄无敌III:死亡阴影》是一部包含了原始游戏的独立资料片。


魔法门之英雄无敌III:末日之刃

Souhrn.

Zápletka.

Pouze jedna ze šesti nových kampaní v "Armageddon's Blade" se přímo dotýká hlavní dějové linie. Události z "Armageddon's Blade" přímo následují události z. Jak se království Erathie snažilo o znovuobnovení po válce, Kreegan z Eeofolu začal překvapivou invazi. Armáda královny Catherine, již vyčerpaná válkou, nebyla žádnou překážkou pro ohromnou armádu Kreegana.  Následně po smrti Kreeganova krále, Xenofexe, uchvatitel Lucifer Kreegan převzal kontrolu nad Eeofolem a hnán vizí začíná hledat části starobylé zbraně známé jako Armageddon's Blade, schopné uvrhnout svět do války a ohně. Jeho generál Xeron je zaúkolován nalezením součástí tohoto Meče. Aby byl zastaven, armády Erathie a AvLee podnikají útok na Eeofol, podporovány mnohými elementály objevenými ve městech „Confluxu“. Královna Catherine a právě osvobozený král Roland jsou v následující válce podporovány mocnými elfskými válečníky hrdiny Gelua. Xeron získá Meč, ale je poražen Geluem na cestě zpět do Eeofolu. Gelu si vyžádá Meč a na rozkaz královny Catherine ho používá k zabití Lucifera Kreegana. Po těchto událostech se Catherine vrací do Enrothu a Meč je přenechán Geluovi. Příběh pokračuje v "Heroes Chronicles: The Sword of Frost" a nakonec vede ke katastrofě, která připraví půdu pro "Heroes of Might and Magic IV".

Postavy.

V kampaních "Armageddon's Blade" hráč získá kontrolu nad královnou Catherine Ironfist, hlavní postavou "Heroes of Might and Magic III", také nad králem Rolandem Ironfist, hlavním představitelem z "". Mezi nové postavy patří Gelu, poloelfí lučištník, a Xeron, vůdce Kreeganovy armády. Pět samostatných kampaní představuje spoustu před tím neviděných postav. "Dragon Slayer" uvádí kouzelníka Bracadana, zatímco "Festival of Life" představuje barbara Kilgora, který má významnou roli v počátcích hry "Heroes of Might and Magic IV". "Dragon's Blood" představuje paní jeskyní Mutare, která se vrací v "Heroes Chronicles: Clash of the Dragons" společně s Adrienne, představitelkou "Playing with Fire". Nakonec odemknutelnou kampaň "Foolhardy Waywardness" reprezentuje rytíř Sir Cristian, který se také vrací v "Heroes of Might and Magic IV". Mimochodem epilog ke kampani "Foolhardy Waywardness" vysvětluje důvod Sira Cristiana, proč se objevuje jako hráčův startovací hrdina v první kampani "Long Live the Queen".

Vývoj.

Práce na datadisku "Armageddon's Blade" začaly brzy v roce 1999. Vývojáři původně zamýšleli zaměřit se na příběhovou linii kolem nové budoucí frakce, připojením „Forge“ by pomohli hře v navázání na zlem zakončený "Might and Magic VII", zatímco sci-fi aspekty z jádra sérií "Might and Magic" nikdy nebyly ve hrách "Heroes of Might and Magic" příliš jasné. Přestože frakce Forge byla téměř kompletní a funkční, fanoušci reagovali negativně na její zařazení do světa "Heroes of Might and Magic". Domnívali se, že přidání sci-fi by zničilo základní atmosféru sérií "Heroes of Might and Magic". Uprostřed vývoje datadisku se New World Computing rozhodlo vyřadit frakci Forge a také odstranit veškeré odkazy na její existenci v hlavní příběhové linii, namísto toho postavili před "Might and Magic VII" dobrý konec. Jako náhradu za Forge vyvinuli frakci na základě elementálů Conflux. Z důvodu vyřazení frakce Forge uprostřed prací měli vývojáři a designéři velký nedostatek času na dodělání frakce Conflux. Proto byli nuceni implementovat elementální stvůry ze základní hry. Toto je evidentní, když se pečlivě podíváme na rodiště původních 4 elementálů a rodiště ve městě Confluxu: je použita stejná grafická podoba jako na mapě dobrodružství.

Herní změny.

Nejvíce zřejmou změnou v "Armageddon's Blade" je přidání frakce Conflux, zvyšující počet hratelných frakcí v "Heroes III" na devět. Město se tematicky točí okolo základních elementů, ale obsahuje i další příšery na doplnění výběru. Bylo přidáno šest nových kampaní, jedna jako pokračování základního herního příběhu a pět točících se kolem dobrodružství týkajících se tohoto fiktivního světa. Dále bylo přidáno přes 35 scénářů pro hru jednoho hráče.  Navrátily se neutrální (nenáleží žádné frakci) jednotky a znovuobjevilo se několik typů jednotek z předchozích her "Heroes" (např. Peasants, Boars, and Halflings). Datadisk také přinesl několik nových typů neutrálních jednotek, jako silné Azurové draky. Jedenáct nových hrdinů z kampaní a dva nové artefakty – Armageddon's Blade a Vial of Dragonblood. Několik nových objektů pro mapu dobrodružství, včetně speciálních věží, které dovolí hrdinovi projít pouze pokud splnil určité podmínky zadané autorem mapy.  Náhodný generátor map umožňuje hráčům vytvořit náhodné mapy pomocí několika nastavitelných parametrů. Samostatný editor přiložený ke hře pak dovoluje hráči složení nových kampaní z jednotlivých map.

Heroes of Might and Magic III: Armageddon's Blade je první datadisk pro tahovou strategii "Heroes of Might and Magic III". Byl vyvinut společností New World Computing pro systém Microsoft Windows a uveden na trh společností The 3DO Company v roce 1999.

《魔法门之英雄无敌III:末日之刃》(英语:Heroes of Might and Magic III: Armageddon's Blade,繁体中文版译为“魔法门英雄无敌3之末世圣刀”)是回合制策略游戏《魔法门之英雄无敌III》的第二部资料片。它由New World Computing开发于Windows平台,由3DO公司发行于1999年。《魔法门之英雄无敌III:末日之刃》不包含原始游戏。


热铁皮屋顶上的猫 (戏剧)

Nástin děje.

První dějství.

Dominující jsou dialogy Bricka Pollitta a jeho ženy Margarety. Brick je bývalým úspěšným fotbalistou, posléze fotbalovým reportérem, momentálně je zdrcen a stal se z něj alkoholik. S Margaretou (Maggie) se seznámili na univerzitě. Brick tehdy byl slavným fotbalistou a také pohledným mladým mužem a Maggie byla okouzlující chudá dívka.  Margareta se do Bricka zamilovala. Brick však trávil příliš času s přítelem Skipperem. Měl ke Skipperovi přátelský vztah, ovšem Skipper k němu homosexuální. Margareta Skippera prokoukla a donutila ho, aby se s ní vyspal. Skipper Brickovi zatelefonoval a pověděl mu, co se stalo. Brick uraženě zavěsil a Skipper spáchal sebevraždu. Od té doby to šlo s Brickem z kopce, cítil vinu za kamarádovu smrt. Omrzela ho práce, k Margaretě cítil téměř nenávist a začal pít, aby zapomněl na smrt kamaráda i na zbytečnost svého života.  Margareta stále Bricka miluje, omlouvá jeho pití. Nechce Bricka opustit, i když on ji k tomu činy i slovy nutí. Nechce ho opustit nejen proto, že ho miluje, ale také proto, že tchán (Politt) je bohatý a její život je tedy pohodlný. Margareta zjistí, že tchán umírá na rakovinu; prezentovaná lékařská zpráva, podle níž má tchán jen zažívací obtíže, je lží. Čeká tedy, až manžel bude dědit. Snaží se dostat Bricka z alkoholismu, aby mohl dědit, protože jinak by dědictví mohlo přejít ke staršímu bratrovi Gooperovi a jeho ženě Mae (mají spolu pět dětí, zatímco Brick s Maggie jsou bezdětní). Gooper je úspěšný advokát a jako prvorozený syn by měl na majetek právo.

Druhé dějství.

Politt za Brickem přichází se zprávou, že je zdravý, protože nepravdivé lékařské zprávě uvěřil. Vypráví Brickovi, že Goopera s manželkou a dětmi nemá v lásce a že celý život měl rád jen Bricka. Donutí Bricka, aby si přiznal, že pije kvůli vnitřní prázdnotě, tvrdí, že Brick si pocit viny jen nalhává. Brick má zlost, protože otec si myslí, že Brick Skippera miloval nejen jako přítele. Ve vzteku na otce křikne, že skutečně umírá na rakovinu. Otce to naprosto zdrtí.

Třetí dějství.

Gooper s Mae sdělují matce, že otec umírá na rakovinu a že chtějí hospodařit na otcových plantážích. Matka manžela velmi miluje a nic takového nechce připustit. Ví, že Politt miluje Bricka, a chce, aby po něm převzal starost o majetek. Margareta to ví také, a tak čeká na vhodnou příležitost, aby mohla říci, že je těhotná (i když to není pravda). Zamkne Brickovi bar a vyhrožuje mu, že dostane svůj alkohol jen tehdy, když se s ní vyspí. Bricka překvapila její rozhodnost a podvolil se jí.  Kočka na rozpálené plechové střeše je tak Maggie; chtěla zvítězit a nakonec také zvítězila.

Kočka na rozpálené plechové střeše () je divadelní hra Tennesseeho Williamse z roku 1955. Hra byla oceněna Pulitzerovou cenou. Byla již druhým dílem, za které Williams získal Pulitzerovu cenu, první oceněnou hrou byla "Tramvaj do stanice Touha".

热铁皮屋顶上的猫(英文:Cat on a Hot Tin Roof)是美国作家田纳西·威廉斯的戏剧,为其最知名的一部也是其本人最喜欢的一部作品,于1955年获得普利策奖。本剧设定在密西西比三角洲的一个富裕的种植园家庭中。该剧通过大爹地在患癌症后的家庭财产争夺,反映了诸多主题。例如唯物主义、谎言、性解放及贪婪等等。


Historie přepravního ISO kontejneru.

První využití ocelového přepravního kontejneru v intermodální nákladní dopravě se datuje do 60. let 20. století a znamenalo ve své době obrovskou revoluci. V 70. letech došlo ke standardizaci a sjednocení tohoto modulárního systému dopravy zboží, kdy základní přepravní jednotkou je jeden modul – jeden kontejner, čímž došlo ke značnému zrychlení a zjednodušení přepravy. Oproti dřívějšku, kdy záleželo na druhu zboží a při překládání různě baleného nákladu byla nutná fyzická a manuální lidská práce, dnes vše zajišťují stroje. Kontejnery se s maximální úsporou prostoru skládají a fixují do sloupců na zemi a na lodích a nakládají na uzpůsobené dopravní prostředky - lodě, vlaky i nákladní automobily. Překládací terminály jsou plně automatizované s centrálním ovládáním a v zásadě nezáleží jaké zboží je uvnitř kontejneru přepravováno. Dnešní kontejnery se většinou vyrábějí v Asii a to ve velikostech, které vycházejí z angloamerické měrné soustavy. Kontejnery mají jednotnou výšku 8 stop a 6 palců (2,59 m) a šířku 8 stop (2,44 m). Rozdíly jsou tedy pouze v délce – existuje pět možností: 20 stop (6,1 m), 40 stop (12,2 m), 45 stop (13,7 m), 48 stop (14,6 m) a 53 stop (16,2 m), ačkoli vyšší “High Cube” kontejnery měřit 9 stop a 6 palců (2,90 m) stali se velmi obyčejní v uplynulých letech. V architektuře se nejčastěji využívají kontejnery dlouhé 20 a 40 stop. Materiálem vnějšího pláště je v naprosté většině ocelový plech s povrchovou úpravou tzv. COR-TEN.

Výhody a nevýhody přepravního kontejneru jako stavebního modulu.

Prvními příklady alternativního využití kontejnerů byly různé sklady pro nářadí, dílny apod., kdy se kontejner pouze přemístil na zvolené místo a bez větších úprav posloužil novému účelu. Pro dnešní občanskou a obytnou výstavbu se kontejnery v závislosti na plánovaném účelu stavby samozřejmě upravují. Úpravy jsou poměrně komplexní a bývají potřeba jednak z důvodů mechanického opotřebení, stavebně fyzikálních požadavků a uzpůsobení interiéru i exteriéru záměru a vkusu architekta a klienta. Téměř vždy se mění nebo zatepluje opláštění, vylehčuje konstrukce, osazují se otvory – okna, dveře a montují se zdravotechnické a elektro- instalace. Proces přeměny dopravních kontejnerů na obytné stavby si nechal patentovat v 80. letech 20. století američan Phillip C. Clark, patent vešel v platnost v roce 1989.  Úpravy do podoby obytného kontejneru – tzv. building container mohou samozřejmě být finančně náročnější než pouhá investice do koupi použitého kontejneru. O kontejnerové architektuře se hovoří jako o levné, recyklovatelné a ekologické architektuře, což ovšem tyto leckdy finančně a provozně náročné úpravy mohou nabourat. Zcela jasnou výhodou kontejnerů je samozřejmě vysoká únosnost, stabilita a jednotný rozměr, který umožňuje snadné skládání modulů do prostorových celků. Také doprava modulů na pozemek je velmi rychlá a snadná, stejně jako samotná stavba a případná demontáž. Recyklovatelnost spočívá především v možnosti objekty rozebrat a znovu složit, převézt, nebo snadno některou část vyměnit. Nevýhodou nákladních kontejnerů oproti jiným formám modulární architektury a tradičnímu stavebnictví může být znečištění a intoxikace materiálu v interiéru převáženým zbožím – nikdy nevíme, jaké zboží v kontejneru dlelo, proto je vhodné interiér vždy vyčistit a opatřit novým nátěrem nebo obkladem.

Současné využití kontejnerů v architektuře.

Kontejnerová architektura ve světě, především v USA a v Evropě, celkem rychle zdomácněla a stala se svébytným fenoménem, o který mají zájem média, odborná i laická veřejnost. Existuje spousta realizací, které se i přes unifikovanost kontejnerového systému liší jak designem, tak účelem využití. Jednou ze sfér architektury, ve které se kontejnery běžně s výhodou uplatňují, jsou dočasné stavby. Kontejnery lze najít jako kavárny a veřejné WC na festivalech, kulturních i sportovních akcích, stejně jako mobilní obchodní domy nebo výstavní sály. Vzniklo také mnoho obytných objektů přes poměrně rozsáhlé areály, až po jednotlivé buňky „parazitující“ na střešní krajině velkoměst. Kontejnery v architektuře se na rozdíl od situace před pár lety, kdy byly spojovány spíše s nouzovým laciným nehezkým a nepříjemným bydlením pro okrajové sociální skupiny, staly téměř ikonickými. Díky kreativním architektům a designerům se vymanily ze své nelichotivé pověsti, ba naopak byly povýšeny na kvalitu a začínají být vnímány pozitivně i ve většinové společnosti.

Kontejnerová architektura je poměrně mladou větví modulární architektury, která jako konstrukční prostorové prvky využívá ocelové přepravní kontejnery. Primárním účelem těchto kontejnerů je intermodální, lodní a železniční doprava zboží na dlouhé vzdálenosti. Po docela krátké době používání (některé kontejnery absolvují pouze jednu cestu tam, neboť se finančně nevyplatí poslat je prázdné zpět) se však odstavují a tak mohou být recyklovány a upraveny pro modulární výstavbu. Výhodou použití těchto kontejnerů v architektuře je především jejich relativně nízká pořizovací cena, optimální rozměr jednotlivých kontejnerů pro pobyt člověka, velká statická odolnost a žádaná industriální estetika.

货柜屋亦称货柜房屋,是一种将航运业使用的货柜改装而成的小型房屋。


Mechanismus.

Jak již bylo řečeno výše, difrakce je ohyb vlnění na jakékoli překážce. Ohyb je důsledkem Huygensova principu, tedy jevu, kdy se každý bod, do kterého vlnění dospěje, opět stává všesměrovým zdrojem. V případě štěrbiny to znamená, že mimo jiné její okraj se stane opět bodovým zdrojem vlnění a proto se vlnění může šířit do oblasti geometrického stínu.  S difrakcí je velmi těsně spojena interference, tedy skládání vln podle jejich fáze. V případě šíření vlny volným prostorem za překážkou je fáze jednotlivých vln dána vzdáleností, kterou urazily od svého zdroje. Za štěrbinou se vlnění nešíří všemi směry stejně intenzivně, ani neubývá rovnoměrně do stran, ale vytváří částečně periodické difrakční (ohybové) vzory – v případě světla lze na stínítku pozorovat světlé a tmavé proužky různé šířky. Tmavé proužky vznikají v místech, kde se vlnění z jednoho okraje štěrbiny setkává s vlněním z druhého okraje štěrbiny v protifázi – dochází k destruktivní interferenci, protože vzdálenosti protilehlých okrajů štěrbiny od tmavého proužku se liší o lichý násobek půlky vlnové délky. Světlé proužky naopak vznikají tam, kde se vlnění z protilehlých okrajů šterbiny setkávají ve fázi (konstruktivně), protože se vzdálenosti světlého proužku od protilehlých okrajů štěrbin liší o celé násobky vlnových délek. V případě kvantových částic lze za patřičně úzkou štěrbinou pozorovat pruhy s vyšší a nižší pravděpodobností výskytu.

Konkrétní příklady.

V této sekci se budeme zabývat tzv. fraunhoferovou difrakcí, tj. případem, kdy je stínítko ve velké vzdálenosti od štěrbiny. Dále budeme uvažovat pouze lineárně polarizované světlo, tj. případ, kdy vektor elektrické intenzity kmitá pouze v jednom směru. Pro obecně polarizované světlo získáme stejné vztahy, protože jej můžeme rozložit na dvě lineárně polarizovaná vlnění, která spolu navzájem neinteragují.  Najděme nyní úhly, při kterých dochází ke konstruktivní resp. destruktivní interferenci, tj. kde pozorujeme světlé resp. tmavé proužky. Nyní se budeme zabývat světlem, ale pro částice je mechanizmus naprosto stejný.

Difrakce na dvojštěrbině.

Budeme prvně uvažovat, že obě štěrbiny jsou úzké, potom každá z nich vydává svou kulovou vlnoplochu (v každém bodě popsanou svou komplexní amplitudou), tyto amplitudy se sečtou a my na stínítku pozorujeme velikost výsledné amplitudy.  Abychom mohli pozorovat světlé proužky, musí být rozdíl vzdáleností bodu na stínítku od jedné a druhé štěrbiny roven nějakému celočíselnému násobku vlnové délky, tomuto číslu pak říkáme "řád maxima". Bude-li totiž rozdíl vzdáleností roven např. poločíselnému násobku vlnových délek, nebudeme pozorovat v tomto bodě nic. Jak jsme psali výše amplituda se mění harmonicky v prostoru a při posunu o půl periody je právě změní na opačnou, proto je celková amplituda (součet parciálních) rovna nule.  Označíme-li formula_1 vzdálenost na stínítku od osy soustavy, formula_2 vzdálenost stínítka a formula_3 vzdálenost štěrbin tak, pro rozdíl vzdáleností platí kde můžeme použít rozvoje do Taylorova polynomu v malé proměnné formula_5. Dostáváme což můžeme upravit dle vzorce pro rozdíl druhých mocnin. Dosadíme-li formula_7 a formula_8, dostáváme což je úhel odpovídající formula_10-tému interferenčnímu maximu (maximum, ležící na ose experimentu se nazývá nulté).  Pro minima platí obdobný vztah (zde první minimum označujeme to, které je nejblíže k ose experimentu) Díky závislosti pozorovacích úhlů difrakčních minim a maxim na vlnové délce lze dvojštěrbinu použít k rozložení bílého světla na jednotlivé složky. Tento efekt je zesílen u difrakčních mřížek, které se používají ve spektrometrech.

Difrakce na mřížce.

Difrakční mřížka je periodická série mnoha rovnoběžných štěrbin (nebo odrazných vrypů). Důvodem, proč se používá v optické spektroskopii mřížka a nikoli dvojštěrbina, je, že s rostoucím počtem štěrbin má mřížka vyšší světelnost a též ostřejší (intenzivnější a užší) maxima jednotlivých vlnových délek.  Chceme-li zjistit závislost pozorované intenzity světla po průchodu mřížkou, musíme složit větší (v ideálním případě nekonečný) počet vln jako v případě dvojštěrbiny. Nenulová vyzařovaná intenzita bude pouze v takových směrech, že dráhový rozdíl mezi paprsky vycházejícími ze sousedních štěrbin bude celočíselný násobek vlnové délky. Nebude-li dráhový rozdíl mezi sousedními štěrbinami roven násobku vlnové délky, musíme sčítat elektrické intenzity s různou fází (všechny fáze budou v daný čas zastoupeny rovnoměrně), což nám dá celkově nulu, protože střední hodnota sinu i kosinu je nulová. Pro směry difrakčních maxim tedy dostáváme stejnou podmínku jako pro dvojštěrbinu, až na to, že zde formula_3 značí vzdálenost (periodu) vrypů, neboli "mřížkovou" "konstantu" mřížky. V technické praxi se pojmem mřížková konstanta mřížky častěji rozumí převrácená hodnota vzdálenosti vrypů, formula_14, tedy počet (hustota, prostorová frekvence) vrypů na jednotku délky. Typická hodnota pro optické mřížky je několik set vrypů na milimetr.

Difrakce (česky ohyb) je jev, u kterého se vlnění za překážkou "ohýbá" od svého původního směru a dostává se tak do oblasti geometrického stínu překážky. Tento proces lze sledovat u všech typů vlnění – světla, zvuku, vln na vodě – zejména když jejich vlna prochází například štěrbinou, jejíž šířka je srovnatelná s vlnovou délkou (v případě částic s jejich de Broglieovu vlnovou délkou).

衍射(英语:diffraction),又称绕射,是指波遇到障碍物时偏离原来直线传播的物理现象。


Historie.

Po ukončení druhé světové války byla všechna dřívější sportovní sdružení v sovětské okupační zóně zrušena, což po sportovní stránce citelně poznamenalo většinu pozdějších východoněmeckých měst. Fotbal v Lipsku měl před prohranou válkou několik ligových fotbalových mužstev. V Probstheidě sídlil VfB Leipzig, první německý fotbalový mistr a celkově trojnásobný mistr Německa.  V roce 1946 bylo na území městské části založeno mužstvo SG Leipzig-Probstheida. V následujících letech bylo přejmenováno na BSG Erich Zeigner a BSG Einheit Ost. Pod posledním názvem se stalo v ročníku 1953/54 účastníkem východoněmecké nejvyšší soutěže. V roce 1954 bylo mužstvo z politických důvodů přesunuto pod patronát nově vytvořeného sdružení SC Rotation. Fotbalové mužstvo v něm zůstalo až do roku 1963, kdy došlo k fúzi dvou nejsilnějších sportovních sdružení ve městě (SC Lokomotive a SC Rotation) do SC Leipzig. Nový sportovní klub měl mít pod patronátem nejlepší sportovce ve městě.  Dne 20. ledna 1966 se začala psát nová kapitola místního fotbalu. Fotbalový oddíl byl vyčleněn z SC Leipzig a vytvořil tak 1. FC Lokomotive Leipzig, což se oficiálně považovalo za vznik klubu. Pod tímto názvem prožil zlatou éru. Čtyřikrát zvítězil ve východoněmeckém poháru a jednou došel do finále Poháru vítězů pohárů (sezóna 1986/87). Po sjednocení Německa byl klub přejmenován na VfB Leipzig. Název dostal podle několikanásobného mistra Německa z předválečných let, který sídlil ve stejné městské části jako Lokomotive. V sezóně 1993/94 se klub pod novým názvem stal účastníkem Bundesligy, německé nejvyšší soutěže. Ve zmiňované sezóně se ovšem umístil na posledním místě a sestoupil zpátky o soutěž níže.  V této době se celý sportovní klub dostal do vleklých finančních problému, které v konečném součtu skončily dvojitou insolvencí. Kvůli neschopnosti splácet jakékoliv dluhy byl klub v červenci 2004 zrušen. Příznivci čerstvě zaniklého klubu založili již o rok dříve novou Lokomotivu, která začala svoji existenci v nejnižších oblastních soutěžích.

Historické názvy.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

SC Leipzig (1963 – 1966).

Zdroj:  Zdroj:

1. FC Lokomotive / VfB Leipzig (1966 – 2004).

Zdroj:  Zdroj:

1. FC Lokomotive Leipzig (celým názvem: 1. Fußballclub Lokomotive Leipzig) byl německý fotbalový klub, který sídlil v saském městě Leipzig. Organizace sídlila v lipské městské části Probstheida. Oficiální založení je datováno ke dni 20. ledna 1966, poté, co proběhla velká reformace východoněmeckého fotbalu. Zanikl v roce 2004 kvůli finančním problémům. Své domácí zápasy odehrával na Bruno-Plache-Stadionu s kapacitou 6 800 diváků.

莱比锡火车头足球俱乐部(1. FC Lokomotive Leipzig)是德国的足球俱乐部,位于萨克逊州的莱比锡。之前球队叫做莱比锡VfB,拥有悠久的球队历史和球迷群,是首届的德国全国足球冠军球队。球队也参加过东德足球甲级联赛的赛事。现在球队属于德国足球系统中的第五级球队。


Život.

Mládí.

Oleg Artěmjev pochází z lotyšské metropole Rigy, kde se roku 1970 narodil. Na střední školu chodil ve městě Leninsk u kosmodromu Bajkonur. Roku 1990 dokončil čtyřleté studium na Tallinnském polytechnickém institutu, následnou (v letech 1990–1991) povinnou službu v řadách Sovětské armády strávil v posádce ve Vilniusu. Od roku 1992 studoval na Baumanově Moskevské státní technické univerzitě obor technika a fyzika nízkých teplot, univerzitu dokončil roku 1998, současně v letech 1995–1999 na univerzitě pracoval jako řidič. Po absolvování univerzity nastoupil do společnosti RKK Eněrgija. Zde se věnoval přípravě výstupů do otevřeného vesmíru.

Kosmonaut.

Přihlásil se k kosmonautickému výcviku, prošel lékařskými prohlídkami (na jaře 2000). Státní meziresortní komise ho doporučila do oddílu kosmonautů RKK Eněrgija 29. května 2003. Dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu ve Středisku přípravy kosmonautů J. A. Gagarina (CPK) zahájil o měsíc později 16. června a dokončil ji 28. června 2005 závěrečnými zkouškami. Poté 5. července 2005 získal kvalifikaci „zkušební kosmonaut“ ().  V letech 2007 a 2009 se v Institutu lékařsko-biologických problémů účastnil mezinárodního experimentu Mars 500. Roku 2007 byl v šestici, která strávila v izolaci 14 dnů, o dva roky později se účastnil simulace letu dlouhé 105 dní.  V souvislosti s rozhodnutím Roskosmosu o shromáždění ruských kosmonautů v jednom oddílu odešel ze společnosti RKK Eněrgija a od 22. ledna 2011 je kosmonautem Střediska přípravy kosmonautů.  V létě 2011 byl jmenován do Expedice 39/40 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) naplánované na březen – září 2014 a zálohy pro Expedici 37/38, která odstartovala v září 2013. Ke svému prvnímu vesmírnému letu odstartoval 25. března 2014 ve funkci palubního inženýra lodi Sojuz TMA-12M, společně s Alexandrem Skvorcovem a Američanem Stevenem Swansonem. Kvůli problémům s orientačním systémem lodi se plánovaný šestihodinový let ke stanici protáhl na dva dny. Na ISS pracoval jako palubní inženýr devětatřicáté a (od května 2014) čtyřicáté expedice. Během letu dvakrát vystoupil do vesmíru. Dne 11. září 2014 Artěmjev, Skvorcov, a Swanson v pořádku přistáli v Sojuzu TMA-12M na Zemi.  Roku 2015 byl jmenován do záložní posádky Sojuzu MS-06 a hlavní posádky Sojuzu MS-08, nicméně v souvislosti se snížením počtu ruských kosmonautů na ISS ze zálohy pro Sojuz MS-06 na podzim 2016 vypadl. V dubnu 2017 byl potvrzen jako velitel Sojuzu MS-08, v posádce byli ještě Andrew Feustel a Richard Arnold. Do vesmíru odstartovali z Bajkonuru 31. března 2018, po dvoudenním letu se spojili se stanicí ISS a pracovali na ní v rámci Expedice 55/56. Na Zemi přistáli 4. října 2018. Artěmjev během mise jednou vystoupil do vesmíru.  V září 2019 kandidoval jako nezávislý do moskevské městské dumy (to jest městského zastupitelstva) a byl zvolen.  Oleg Artěmjev je ženatý, má syna.

Oleg Germanovič Artěmjev (, * 28. prosince 1970 Riga, Lotyšská SSR, SSSR) je ruský kosmonaut. Původně byl inženýrem společnosti RKK Eněrgija, od května 2003 se stal členem jejího oddílu kosmonautů. V lednu 2011 přešel do oddílu kosmonautů Roskosmosu v Gagarinově středisku přípravy kosmonautů. V létě 2011 byl jmenován do Expedice 39/40 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), která proběhla v březnu – září 2014. Podruhé na ISS pracoval v březnu – říjnu 2018 jako člen Expedice 55/56.

奥列格·格尔马诺维奇·阿尔捷米耶夫(,1970年-12月28日)是俄罗斯宇航员。


Lidské trávicí enzymy.

V ústech.

Sliny obsahují ptyalin, což je α-amyláza produkovaná hlavně příušní slinnou žlázou. Ptyalin rozkládá zejména škrob za vzniku maltózy či různých krátkých oligosacharidů. Jen malá část škrobu se rozloží již v ústech, nicméně ptyalin může účinkovat asi hodinu po polknutí – nicméně jen do doby, než se potrava dostane do žaludku a smísí se s žaludeční šťávou.

V žaludku.

V žaludku je produkována proteáza pepsin, kterému vyhovuje značně kyselé prostředí a je schopen strávit obvykle asi 10–20 % bílkovinné potravy. Je schopen rozrušit i kolagen (přítomný třeba v mase), který je jinak většinou proteáz nestravitelný. V žaludku také dochází k trávení malého množství (asi 10 %) lipidů pomocí tzv. linguální lipázy, jež se do žaludku dostává spolu se slinami a potravou.

Ve střevě.

Ve střevě je přítomno široké spektrum různých enzymů, jež tráví sacharidy, tuky, bílkoviny i třeba nukleové kyseliny. Tzv. pankreatická amyláza je vysoce aktivní enzym slinivky břišní, který štěpí sacharidy na maltózu či na velmi krátké glukany. Další rozklad sacharidů provádí zejména enzymy tvořené ve stěně střev – laktáza, sacharáza, maltáza a α-dextrináza, díky nimž dochází k rozkladu na jednoduché monosacharidy („cukry“). Ve střevě rovněž dochází k masivnímu trávení bílkovin. Toto zajišťují pankreatické proteázy, jako je trypsin, chymotrypsin, karboxypolypeptidáza a elastáza. Jejich aktivitou vznikají obvykle krátké peptidy (dipeptidy, tripeptidy). Trávení bílkovin dokončují enzymy produkované střevní stěnou, zejména různé dipeptidázy a aminopolypeptidázy. Část trávení krátkých peptidů se dokonce odehrává za pomoci speciálních proteáz uvnitř enterocytů. Rovněž drtivá většina tuků je trávena ve střevě – v tomto ohledu hraje prim tzv. pankreatická lipáza přítomná v obrovském množství v pankreatické šťávě. Jen malou roli hrají lipázy střevní stěny (enterická lipáza).

Trávicí enzymy jsou enzymy (bílkoviny s katalytickou funkcí), které umožňují trávení, tedy rozklad různých složek potravy na jednodušší stavební celky. Trávicí enzymy se řadí mezi enzymy hydrolytické – katalyzují totiž rozklad, jehož činitelem je voda. Drtivá většina trávicích enzymů se dá rozdělit do jedné ze čtyř kategorií podle typu molekul, které rozkládají: Trávicí enzymy tvoří celá řada různých mikroorganismů, houby či dokonce některé rostliny (enzymy mnohých masožravých rostlin), nicméně k největšímu rozvoji trávicích enzymů došlo u živočichů. Také trávicí soustava člověka obsahuje široké spektrum různých enzymů, jež umožňují trávení potravy.

消化酶(英语:digestive enzymes)是将聚合的高分子降解为他们的构建单元的酶类,以促进他们被身体吸收。消化酶类可在动物(及人)的消化管内找到,在那里帮助食物的消化,他们也存在于细胞中,特别是在其溶酶体中发挥作用,以维护细胞中的残留物。消化酶类多种多样,他们存在于:由唾腺分泌的唾液之中、由胃内壁细胞分泌的胃液之中、由胰腺外分泌细胞分泌的胰液之中以及在肠(大与小)胃分泌物之中。


Teorie statistického testu.

V teorii statistických testů je pojem statistická chyba nedílnou součástí testování statistických hypotéz. Test vyžaduje jednoznačný výrok nulové hypotézy, která obvykle koresponduje s obvyklým "přirozeným stavem". Například "tento člověk je zdravý", "tento obviněný je nevinen" nebo "tento výrobek není rozbitý". Alternativní hypotéza je negací nulové hypotézy, například "tento člověk není zdravý" atd... Výsledek testu může být relativně negativní vzhledem k nulové hypotéze (nezdravý, vinen, rozbitý) nebo pozitivní (zdravý, nevinen, nerozbitý). Pokud výsledek testu koresponduje se skutečností, pak bylo učiněno správné rozhodnutí. Nicméně pokud výsledek nekoresponduje se skutečností, pak nastala chyba. Kvůli statistické povaze testu se chyba ve výsledku, až na vzácné případy, nedá zcela vyloučit. Rozlišujeme dva typy chyb: chyba typu I a chyba typu II.

Chyba typu I.

Chyba typu I, jinak známá jako chyba prvního druhu, je chybné rozhodnutí učiněno poté, co test odmítne pravdivou nulovou hypotézu("H"). Chyba typu I může být porovnána s takzvanou "falešně pozitivní" v jiných testových situacích. Zjednodušeně řečeno, vyšetřovatel může hlásit falešný poplach bez hrozby na dohled, lidově řečeno ""sýčkovat"", kdy ("H": žádná hrozba). Chyba typu I může být vyjádřena jako chyba nadměrného skepticismu.  Míra chyby typu I se nazývá "rozměr" testu a značí se řeckým písmenem α (alfa). Obvykle se rovná úrovni významnosti testu. V případě jednoduché nulové hypotézy je α pravděpodobnost chyby typu I. Pokud je nulová hypotéza složená, je α maximum (supremum) možných pravděpodobností chyby typu I.

Chyba typu II.

Chyba typu II, také známá jako chyba druhého druhu (též ), je chybné rozhodnutí učiněné, když test selže v odmítnutí falešné nulové hypotézy. Chyba typu II může být přirovnána k takzvané "falešně negativní" v jiných testových situacích, může být vyjádřena jako chyba nadměrné důvěryhodnosti/důvěřivosti. Zjednodušeně řečeno, vyšetřovatel může přehlédnout hrozbu (nespustit poplach). "H": žádná hrozba.  Míra chyby typu II se značí řeckým písmenem β (beta) a vztahuje se k síle testu (která se rovná 1 − β).  Co ve skutečnosti nazýváme chybou typu I a II, záleží přímo na nulové hypotéze. Negace nulové hypotézy způsobuje prohození chyb typu I a II.  Cílem testu je rozhodnout, zda může být nulová hypotéza odmítnuta. Statistický test může buď odmítnout (prokázat za nepravdivou) nebo selhat v odmítnutí (selhat v prokázání za nepravdivou) nulové hypotézy, ale nikdy ji prokázat za pravdivou (jinými slovy selhání v odmítnutí nulové hypotézy ji neprokazuje za pravdivou).

Příklad.

V praxi může být chyba typu I vyjádřena jako "usvědčení nevinného člověka" (prohlášen za viníka) a chyba typu II jako "nechat pachatele na svobodě".  Chyba typu II nastává, když je nulová hypotéza nepravdivá, což v přeneseném smyslu slova znamená např.: přidávání fluoridu do zubní pasty je skutečně efektivní proti zubnímu kazu, ale data jsou taková, že nulová hypotéza nemůže být odmítnuta, takže se nedá prokázat jeho existující efekt.  Tabularizované vztahy mezi pravdivostí/nepravdivostí nulové hypotézy a výsledky testu:

Pochopení chyb typu I a II.

Z Bayesova úhlu pohledu je chyba typu I taková, která se dívá na informaci, která by sice neměla výrazně změnit něčí prioritní předpoklad pravděpodobnosti, ale změní. Chyba typu II je taková, která se dívá na informaci, která by měla změnit něčí předpoklad, ale nezmění.  Testování hypotéz je umění testování, zda odchylka mezi dvěma distribucemi může být vysvětlena náhodou nebo ne. V mnoha praktických aplikacích jsou chyby typu I více choulostivé než chyby typu II.  V těchto případech je pozornost obvykle soustředěna na minimalizování výskytu této statistické chyby. Pokud předpokládáme, že pravděpodobnost chyby typu I je 1%, pak je zde 1% šance, že pozorovaná variace není pravdivá. Toto se nazývá "úroveň významnosti", značí se řeckým písmenem α (alfa). Zatímco 1% může být přijatelná úroveň významnosti pro jednu aplikaci, jiná aplikace může vyžadovat úplně jinou úroveň. Například standardní cíl six sigma je dosáhnout přesnosti na 4.5 standardních odchylek nad nebo pod průměrem. To znamená, že pouze 3.4 díly z milionu v procesu s normálním rozdělením mohou být vadné.

Záměna významů výsledků.

Jak už bylo řečeno, klíčová je volba otázky:  Tedy už pouhé položení "otázky", tedy zda se testuje "hrozba", nebo naopak ověřuje "soulad", dává pojmům "false positive" / "false negative" opačné významy: V hovoru je snadno lze zaměnit. Proto je pro správné porozumění vždy lépe podávat celé hlášení, podobně jako ve školách nutí ""odpovídat celou větou"": Příjemce konkrétní technicky ověřovanou hypotézu totiž v praxi často nezná, zajímá ho až výsledek z jeho vlastního pohledu, ne z pohledu řešitele.

Zdroj nedorozumění.

Minimalisticky čisté by bylo výsledek v reportu ani vůbec nevyhodnocovat, pouze konstatovat fakt. To proto, že: Potvrzení hypotézy nijak nesouvisí s pozitivním/negativním vnímáním takové zprávy zadavatelem: Ačkoli se slova "pozitivní" / "negativní" v reportu výsledků zadavateli mohou objevovat, nemají ještě nic společného s důsledky, které zadavateli taková zpráva přináší, což ale v běžném životě může být zdrojem nedorozumění. Takovým bývá například těhotenský test.

Následky chyb typu I a II.

Oba typy chyb jsou problémy pro jedince, společnosti a analýzu dat. Falešně pozitivní (s nulovou hypotézou "zdravý") v medicíně způsobuje nepotřebné obavy nebo léčbu, zatímco falešně negativní dává pacientovi nebezpečnou iluzi dobrého zdraví a nemusí se mu dostat potřebné léčby. Falešně pozitivní v kontrole kvality výroby (s nulovou hypotézou, že produkt je kvalitní) vyhodí produkt, který je ve skutečnosti kvalitní, zatímco falešně negativní označí pokažený produkt jako funkční. Falešně pozitivní (s nulovou hypotézou bez žádného účinku) ve vědeckém výzkumu hlásí účinek, který ve skutečnosti neexistuje, zatímco falešně negativní selže ve zjištění účinku, který ve skutečnosti existuje.  Založeno na následcích chyby ve skutečném životě, jeden typ může být vážnější než jiný. Například NASA inženýři by preferovali vyhodit elektronický obvod, který je ve skutečnosti v pořádku (nulová hypotéza "H: nerozbitý"; skutečnost: "nerozbitý"; akce: vyhozen; chyba: typ I, falešně pozitivní), než aby na vesmírném plavidle použili rozbitý (nulová hypotéza "H: nerozbitý"; skutečnost: "rozbitý"; akce: použit; chyba: typ II, falešně negativní). V takové situaci chyba typu I zvedá rozpočet, ale chyba typu II by ohrozila celou misi.  Stejně tak soudy nastavují vysoký práh pro důkazy a proces a někdy raději pustí někoho, kdo je vinen (nulová hypotéza: "nevinen"; skutečnost: "vinen"; výsledek testu: nevinen; akce: propustit; chyba: typ II, falešně negativní), než aby usvědčil někoho, kdo je nevinen (nulová hypotéza: "nevinen"; skutečnost: "nevinen"; výsledek testu: vinen; akce: usvědčit; chyba: typ I, falešně pozitivní). Každý systém činí svoji vlastní volbu, pokud jde o to, kde udělat mez.  Minimalizování chyb v rozhodnutí není jednoduchý úkol; pro jakoukoli danou velikost vzorku snaha snížit jeden typ chyby obecně vede ke zvýšení druhého typu chyby. Jediný způsob, jak minimalizovat oba typy chyb bez vylepšení testu je zvětšit velikost vzorku, což může nebo nemusí být proveditelné.

Etymologie.

V roce 1928 Jerzy Neyman (1894–1981) a Egon Sharpe Pearson (1895–1980), oba vynikající statistici diskutovali o problémech spojených s ""rozhodováním, zda daný vzorek může nebo nemůže být chápán jako náhodně vybraný z určité populace"" : a jak Florence Nightingale David poznamenala, ""je nutné si zapamatovat, že slůvko 'náhodný' by se mělo aplikovat na metodu výběru vzorku a ne na vzorek samotný"".  Určili ""dva zdroje chyby"", jmenovitě:  V roce 1930 rozvinuli tyto "dva zdroje chyby", poznamenajíc, že:  V roce 1933 zpozorovali, že tyto ""problémy jsou vzácně prezentovány v takové formě, že dokážeme s jistotou rozlišovat mezi pravdivou a nepravdivou hypotézou"" (p. 187). Také si všimli, že v rozhodování, zda přijmout nebo odmítnout určitou hypotézu mezi ""řadou alternativních hypotéz"" (p. 201), je velmi snadné udělat chybu:  Ve všech spisech napsaných společně Neymanem a Pearsonem výraz "H" vždy značí ""testovanou hypotézu"" (viz p. 186).  Ve stejném spisu nazývají tyto "dva zdroje chyby", chybami typu I a chybami typu II.

Příbuzné pojmy.

Falešně pozitivní míra.

Falešně pozitivní míra je poměr chybějících událostí, které ustupují pozitivnímu výsledku testu.  Falešně pozitivní míra je rovna úrovni významnosti. Specificita testu se rovná 1 minus falešně pozitivní míra.  V testování statistických hypotéz, se tomuto pojmu přiřazuje řecké písmeno α, a 1 − α je definováno jako "specificita" testu. Zvyšování specificity testu snižuje pravděpodobnost chyb typu I, ale zvyšuje pravděpodobnost chyb typu II (falešně negativní, které odmítnou alternativní hypotézu, zatímco je pravdivá).

Falešně negativní míra.

Falešně negativní míra je poměr událostí, které jsou testovány, kterým ustupují negativní výsledky testu.  V testování statistických hypotéz se tomuto pojmu přiřazuje řecké písmeno β. "Síla" (neboli "sensitivita") testu se rovná 1 − β.

Nulová hypotéza.

Pro statistiky je běžnou praxí provádět testy, aby se mohlo určit, zda ""spekulativní hypotéza"" týkající se pozorovaného fenoménu ve světě může nebo nemůže být podpořena. Výsledky takového testování rozhodují, zda určitá sada výsledků rozumně souhlasí nebo nesouhlasí se spekulovanou hypotézou.  Na základě předpokladu "statistické konvence", že spekulovaná hypotéza je chybná a takzvané ""nulové hypotézy"", že pozorovaný fenomén se jednoduše objeví náhodně, test rozhodne, zda tato hypotéza je správná nebo chybná. Proto je testovaná hypotéza často nazývána nulovou hypotézou, protože je to "tato" hypotéza, která má být buď anulována nebo neanulována testem. Když je nulová hypotéza anulována, je možné se domnívat, že data podporují "alternativní hypotézu" (která je tou původní spekulovanou).  Důsledná aplikace Neymanovy a Pearsonovy konvence reprezentace ""hypotézy k otestování"" (nebo ""hypotézy k anulování"") s výrazem H statistiky vedla k okolnostem, kde mnozí rozumí pojmem ""nulová hypotéza"" pojem ""nil hypotéza"" – prohlášení, že pochybovaným výsledkům vzrostly šance. Toto není nezbytně nutné – klíčové omezení podle Fishera (1966), je takové, že ""nulová hypotéza musí být přesná, je prosta nejasností a rozporů, protože musí podporovat bázi 'problému distribuce', jejímž řešením je test významnosti."" Jako následek je v experimentální vědě nulová hypotéza obecně prohlášení, že určité opatření nemá "žádný efekt"; v pozorovací vědě to znamená, že "není rozdílu" mezi hodnotou konkrétní měřené proměnné a hodnotou experimentálního předpokladu.  Rozsah, ve kterém pochybovaný test ukazuje, že "spekulovaná hypotéza" byla (nebo nebyla) anulována, se nazývá statistická významnost; a čím vyšší je úroveň významnosti, tím menší je pravděpodobnost, že pochybovaný fenomén by mohl být způsoben čistě náhodou. Britský statistik Sir Ronald Aylmer Fisher (1890–1962) řekl, že "nulová hypotéza":

Bayesova věta.

Možnost, že pozorovaný pozitivní výsledek je falešně "pozitivní", může být vypočítána použitím Bayesovy věty.  Klíčový koncept Bayesovy věty je, že pravdivé míry falešně pozitivních a falešně negativních nejsou funkcí přesnosti pouze testu samotného, ale také skutečnou mírou nebo frekvencí výskytu uvnitř testované populace.

Teorie systémů.

V teorii systémů je navíc často definována chyba typu III: typ III (δ): položení špatné otázky a použití chybné nulové hypotézy.

David.

Florence Nightingale David (1909–1993), občasná kolegyně Neymana a Pearsona na University College London, udělala humornou poznámku na konci její práce z roku 1947, která říká, že v případě jejího vlastního výzkumu by možná Neymanovy s Pearsonovy "dva zdroje chyby" mohly být rozšířeny o třetí:

Mosteller.

V roce 1948 Frederick Mosteller (1916–2006) argumentoval, že "třetí typ chyby" je vyžadován k popsání okolností, které pozoroval, jmenovitě:

Kaiser.

Podle Henry F. Kaisera (1927–1992) v jeho práci z roku 1966 rozšířil Mostellerovu klasifikaci jako "chybu třetího druhu", což mělo za následek nesprávné rozhodnutí o směru následujícím odmítnutý "dvouocasý" test hypotéz. V jeho diskuzi (1966, pp. 162–163) Kaiser také mluví o α chybách, β chybách, a γ chybách pro chyby typu I, typu II a typu III (C.O. Dellomos).

Kimball.

V roce 1957 Allyn W. Kimball, statistik pro Oak Ridge National Laboratory, předložil jiný typ chyby, která stojí za ""prvním a druhým typem chyby v teorii testování hypotéz"". Kimball definoval tuto novou "chybu třetího druhu" jako ""chybu způsobenou podáním správné odpovědi na nesprávný problém"" (1957, p. 134).  Matematik Richard Hamming (1915–1998) vyjádřil svůj pohled na věc jako ""Je lepší vyřešit problém chybnou cestou, než řešit nesprávný problém správnou cestou"".  Harvardský ekonom Howard Raiffa popisuje událost, kdy také on ""spadl do pasti pracování na nesprávném problému"" (1968, pp. 264–265).

Mitroff a Featheringham.

V roce 1974 Ian Mitroff a Tom Featheringham rozšířili Kimballovu kategorii, argumentujíc, že ""jeden z nejdůležitějších činitelů řešení problému je, jak byl tento problém především prezentován nebo formulován"".  Definovali chyby typu III jednak jako "chybu vyřešení nesprávného problému, zatímco bychom měli řešit správný problém" nebo jako ""chybu zvolení špatné prezentace problému, zatímco bychom měli zvolit správnou prezentaci problému"" (1974), p. 383.  V roce 2009 kniha "Dirty rotten strategies" od Iana I. Mitroffa a Abrahama Silverse popsala chyby typu III a IV, poskytujíc mnoho příkladů obou, rozvíjejíc dobré odpovědi na špatné otázky (III) a úmyslně vybírajíc špatné otázky pro intenzivní a zkušené vyšetřování (IV). Většina příkladů nemá nic co do činění se statistikou, spíše se týkají problémů veřejné politiky nebo obchodních rozhodnutí.

Raiffa.

V roce 1969 harvardský ekonom Howard Raiffa v žertu navrhl "kandidáta na chybu čtvrtého druhu: vyřešení správného problému příliš pozdě" (1968, p. 264).

Marascuilo a Levin.

V roce 1970 L. A. Marascuilo a J. R. Levin předložili ""čtvrtý typ chyby"" – "chybu typu IV" – kterou definovali po Mostellerově způsobu jako omyl v ""nesprávné interpretaci správně odmítnuté hypotézy""; která, jak navrhli, je ekvivalentem k ""lékařově správné diagnóze nemoci, následované receptem na nesprávný lék"" (1970, p. 398).

Příklady použití.

Statistické testy vždy zahrnují kompromis mezi:  Prahová hodnota může být pozměněna, aby byl test více restriktivní nebo více sensitivní; u více restriktivních testů stoupá riziko odmítnutí správně pozitivních a u více senzitivních testů stoupá riziko přijetí falešných pozitivních.

Kontrola zásob.

Automatizovaný systém kontroly skladu, který odmítne zásilku zboží vysoké kvality způsobí "chybu typu I", zatímco systém, který přijme nekvalitní zboží způsobí "chybu typu II".

Počítače.

Představa "falešně pozitivních" a "falešně negativních" má širokou obecnost ve světě počítačů a počítačových aplikací.

Počítačová bezpečnost.

Slabá místa zabezpečení je důležité zvážit, aby všechna data v počítačích byla v bezpečí, zatímco udržujeme přístup k těmto datům pro povolané uživatele (viz Počítačová bezpečnost). Moulton (1983), upozorňuje na důležitost:

Filtrace spamu.

Falešně pozitivní nastává, když "spam filtering" nebo "spam blocking" techniky špatně klasifikují legitimní emailovou zprávu jako spam a ve výsledku ovlivňují jeho doručení. Ačkoli většina anti-spamových taktik dokáže blokovat nebo filtrovat vysoké procento nevyžádané pošty, učinit tak bez vytváření podstatných falešně-pozitivních výsledků je mnohem náročnější úkol.  Falešně negativní nastává, když spam není detekován jako spam, ale je vyhodnocen jako ""non-spam"". Malý počet falešně negativních je ukazatelem efektivnosti metod filtrování spamu.

Malware.

Termín falešně pozitivní se také používá když antivirový software nesprávně vyhodnotí nezávadný soubor jako vir. Nesprávné zjištění může být způsobeno heuristikou nebo nesprávným podpisem viru v databázi. Podobné problémy mohou nastat i u anti-trojanových nebo anti-spywarových softwarů.

Optické rozeznávání znaků (OCR).

Detekční algoritmy všech druhů často vytváří falešně pozitivní. Optical character recognition "(OCR)" software může najít "a" tam, kde jsou jen nějaké tečky, které se použitému algoritmu "zdají" být "a".

Bezpečnostní screening.

Falešně pozitivní se běžně objevují každý den na letištích na bezpečnostním screeningu. Instalované bezpečnostní alarmy mají zabránit pronesení zbraní na palubu letadla; jsou ale často nastaveny na tak vysokou citlivost, že mnohokrát za den vyvolají poplach kvůli malým předmětům, jako jsou klíče, přezky na opasku, mobilní telefony a hřebíčky v botách (viz metal detector.)  Poměr falešně pozitivních (identifikování nevinného cestujícího jako teroristu) k pravdivě pozitivním (detekování "možného" teroristy) je tedy velmi vysoký; a protože téměř jakýkoliv alarm je falešně pozitivní, je pozitivní prediktivní hodnota těchto screeningových testů velmi nízká.  Relativní cena falešně negativních výsledků určuje pravděpodobnost, že tvůrci testu dovolí, aby tyto události nastaly. Jelikož cena falešně negativní v tomto scénáři je extrémně vysoká (nezjištění bomby pronesené na palubu letadla by mohlo vyústit ve smrt stovek lidí) zatímco cena falešně pozitivní je relativně nízká (jednoduše se vykoná detailnější prohlídka), je nejvhodnější test takový, který má nízkou statistickou specificitu ale vysokou senzitivitu (povolí vysokou míru falešně pozitivních výměnou za minimum falešně negativních).

Biometrie.

Biometrické porovnávání, jako třeba otisk prstu, rozpoznávání obličeje nebo duhovky, je náchylné k chybám typu I a II. Nulová hypotéza je taková, že vstup identifikuje někoho ze seznamu hledaných lidí, z čehož vyplývá:  Pokud je systém navržen tak, aby jen vzácně našel shodu s podezřelým, pak se pravděpodobnost chyby typu II nazývá "Míra falešného poplachu". Na druhou stranu pokud je systém používán pro ověřování a přijmutí je běžné, pak je FAR měřítkem bezpečnosti systému, zatímco FRR je ukazatelem úrovně uživatelských potíží.

Lékařský screening.

V lékařské praxi je velký rozdíl mezi aplikacemi určenými ke "screeningu" a "testování":  Většina států v USA například vyžaduje, aby novorozenci podstoupili vyšetření na fenylketonurii, hypothyroidismus a jiné vrozené poruchy. I když vykazují vysokou míru falešně pozitivních, screeningové testy jsou považovány za cenné, jelikož vysoce zvyšují pravděpodobnost nálezu těchto poruch již v rané fázi.  Jednoduché krevní testy, používané pro kontrolu potenciálních dárců krve kvůli HIV a hepatitidě, mají významný podíl falešně pozitivních; nicméně lékaři používají mnohem dražší a přesnější testy k určení, zda je člověk skutečně nakažen některým z těchto virů.  Ideální screeningový test by měl být levný, snadný na vykonání a neprodukovat žádné falešně negativní, pokud je to možné. Takové testy obvykle produkují více falešně pozitivních, které mohou být následně vyřazeny sofistikovanějším (a dražším) testováním.

Lékařské testování.

Falešně negativní a falešně pozitivní jsou v lékařském testování význačným problémem.  Falešně negativní mohou poskytnou lživou zprávu pacientovi a lékaři, že je pacient zdravý, zatímco není. To občas vede k nesprávné léčbě pacienta i nemoci. Běžným příkladem je spoléhání se na test měření krevního tlaku ke zjištění zúžení srdečních cév (Ateroskleróza), i když měření krevního tlaku pouze zjistí omezení krevního toku v koronární tepně vzhledem k aortální stenóze.  "Falešně negativní" způsobují vážné problémy, obzvláště pokud hledaný stav je zcela běžný. Pokud test s falešně "negativní mírou" jen 10% je použit k otestování populace se "skutečnou "mírou výskytu" 70%"', spousta "negativních" nalezených testem bude falešná. (viz Bayesova věta)  Falešně pozitivní mohou také způsobovat vážné problémy, když hledaný stav je vzácný. Když má test falešnou "pozitivní míru" jednoho z tisíce, ale jen jeden z milionu vzorků (nebo lidí) je skutečně "pozitivní", většina "pozitivních" nalezených testem bude falešná. Pravděpodobnost, že pozorovaný pozitivní výsledek je falešně pozitivní, může být vypočítána užitím Bayesovy věty.

Chyba typu I (nebo-li chyba prvního druhu) a Chyba typu II (nebo-li chyba druhého druhu) jsou přesné technické pojmy používané statistiky k popsání konkrétních chyb v testovacím procesu, kde (zjednodušeně řečeno) něco, co mělo být přijato, bylo odmítnuto, a kde něco, co mělo být odmítnuto, bylo přijato.

第一型及第二型错误(英语:Type I error & Type II error)或型一错误及型二错误为统计学中推论统计学的名词。


Historie třídy.

V první polovině 24. století se Hvězdná flotila zaměřila na produkci velkých vlajkových lodí. Výsledkem byl nedostatek plavidel při různých činnostech, jako průzkum stále většího území federace, testování nových technologií, podpora v bojových operacích apod. Požadavek na novou třídu lodí vznesla Flotila v roce 2358, vývoj a výroba probíhali v oblasti Utopia Planitia. První loď USS Intrepid byla zařazena do služby v roce 2370 a dala jméno celé třídě. Intrepid znamená v českém překladu „neohrožený“.  Druhá loď v pořadí, USS Voyager (NCC-74656), byla vyrobena o rok později a pod velením kapitánky Janewayové hned při své první, sedm let dlouhé misi důkladně prověřila všechny systémy a kapacity, a v mnoha ohledech je daleko předčila. Neobjasněná ztráta Voyageru sice produkci těchto lodí zastavila, ale po důkladné kontrole se znovu rozběhla a postupem času staly se pevnou součástí flotily Federace.  Lodě třídy Intrepid jsou víceúčelová plavidla, ale díky výbornému počítačovému a senzorovému vybavení se hodí zejména pro průzkum vesmíru. Přeprava osob nebo materiálu, stejně jako diplomacie, nejsou vzhledem k malému vnitřnímu prostoru a strohému vybavení lodi vhodné. V boji plní roli pomocného plavidla, když sází především na rychlost, manévrovatelnost a univerzálnost. Phasery třídy VIII jsou poměrně slabé, fotonových a kvantových torpéd je zase omezené množství.

Popis a vnitřní stavba.

Loď má standardní vzhled plavidla flotily, je dlouhá 345, široká 132, vysoká 64 metrů a váží zhruba 700 000 tun. Durianový trup se skládá z primárního sekce, sekundární a dvou gondol warp pohonu. Talířová sekce má oválný tvar, aby lépe ovlivňovala geometrii warp pole. Vnitřní prostory mají 257 místností (epizoda Relativita) na patnácti palubách, které se v případě nouze mohou uzavřít. Můstek a konferenční sál se nachází jako obvykle na první palubě, transportní místnost na čtvrté, ošetřovna a vědecké laboratoře na páté, astrometrika na osmé, hangár na desáté a strojovna na jedenácté palubě.  Lodě třídy Intrepid jsou jako jedny z mála ve Hvězdné flotile schopny přistát na povrchu planety (epizoda Sedmatřicátníci), k tomuto účelu jsou vybaveny antigravitačními generátory a čtyřmi vzpěrami na sekundárním trupu, které se při přistání vysunou. Další novinkou je bioneurální síť složená z gelových balíků, která zpracovává a organizuje údaje rychleji a efektivněji (díl Ochránce). To je potřeba, protože loď má pouze 141 členů posádky a hodně funkcí tak musí být automatizováno. Procesor hlavního počítače je schopen zvládnout 57 milionů souběžných datových operací a 575 trilionů výpočtů za nanosekundu (epizoda O létání).

Pohon, výzbroj a výstroj.

Warpové cívky jsou dvě a nacházejí se po stranách sekundárního trupu. Mají proměnnou konfiguraci, aby při vyšších rychlostech nenarušovaly subprostor. Loď tak může cestovat vysokou rychlostí (warp 8), maximem je warp 9,985 po dobu jedné hodiny. Impulsní motory jsou dva a byly zabudovány do zadní strany pylonů, které nesou warpové gondoly. Třída Intrepid je také vybavena pomocnými impulsními reaktory, které výrazně zvyšují obratnost v boji (epizoda Virus Phage).  Primárního deflektor se nachází na přední straně sekundárního trupu, parabola sekundárního navigačního deflektoru je na přední straně primárního trupu mezi palubami 6 a 7. Systém štítů má kapacitu 729000 TJ a během boje posílá data o typu zbraně, která je zasáhla, a také na jaké frekvenci je zasáhla. Phaserové baterie typu VIII o celkovém výkonu 100 000 terawattů mohou pálit z třinácti drah; čtyři hlavní leží na primárním trupu po stranách a vpředu, 2 nahoře a 2 dole. Další krátké párové dráhy se nachází v zadní části nahoře i dole, na spodní straně držáků warpových gondol a na spodní straně přistávací plochy. Poslední, nepárová dráha leží hned za předními vzpěrami pro přistání. Odpalovače torpéd jsou čtyři, dva nad hlavním deflektorem, dva na zádi. Mohou střílet fotonová, kvantová i tri-kobaltová torpéda (díl Ochránce).  Pod velením admirála Williama Rosse převážel Bellerophon delegáty Federace na Romulus, kde se roku 2375 konala konference zabývající se válkou s Dominionem (epizoda Za války neplatí zákony). Spolu s USS Voyager jediné dvě lodí třídy Intrepid, které se objevily v seriálech Star Treku. Fyzicky se neobjevil v žádném seriálu, pouze je několikrát zmíněn: komandér Donald Kaplan, hlavní inženýr na Intrepidu, pomáhá Geodimu La Forgeovi v epizodě Síla přírody. Komandér Chakotay při infiltraci do simulace druhu 8472 používá vymyšlenou historku, ve které je členem posádky Intrepidu. Loď je také součástí „bitevní skupiny Omega“ ve filmu. Byl vyroben jako druhý po USS Intrepid a při své první misi se ztratil v Delta kvadrantu 70000 světelných let od Země. Na své cestě zpět posbíral obrovské množství informací a učinil mnoho prvních kontaktů, také nasbíral velké množství nových technologií. Doktor vyvinul speciální torpéda s nanosondami proti lodím druhu 8472, od Borgů získali transwarpovou cívku, bývalá členka společenství Sedmá z devíti pomohla vylepšit štíty a zařídit astrometrickou laboratoř. Kromě toho posádka Voyageru získala technologie z budoucnosti, například Mobilní emitor. Největším přínosem byla návštěva admirála Janewayové, která si s sebou přivezla transfázová torpéda a technologii výsuvného ablativního plátování (které již v té době používali lodě třídy Defiant).

Třída "Intrepid" je třída hvězdných lodí, které se vyskytují ve fiktivním vesmíru Star Treku. Její design vytvořili Rick Sternbach a Michael Okuda na základě požadavku výkonného producenta seriálu Ricka Bermana.

无畏级(Intrepid Class),是科幻系列《星际迷航》(Star Trek)中,隶属于星际联邦星际舰队的一个星舰级别。在《星际迷航》第四部正典电视剧《星际迷航:航海家号》的主角舰联邦星舰航海家号 (NCC-74656)。


Život.

Mládí.

Roxelana se pravděpodobně narodila roku 1505 nebo 1506 v Rohatyni, městě ležícím jihovýchodně od Lvova, v tehdejší Červené Rusi (pozdější východní Haliči), a to snad do rodiny rus(íns)kého pravoslavného popa. Jmenovala se zřejmě "Aleksandra," možná ale také "Anastasja" nebo "Alena Lisowska".  Červená Rus byla jakožto hraniční území Polského království a Osmanské říše častým cílem nájezdů jak Tatarů, tak Turků. Ti nejen dobývali a plenili toto území, ale také velmi často odváželi místní obyvatele do otroctví. A takto se kolem roku 1520 dostala mladá Aleksandra do Osmanské říše, přesněji do Istanbulu, aby se stala sultánovou konkubínou.

Manželka vládce.

Sulejman I., syn Selima I. Hrozného, byl jedním z nejznámějších tureckých sultánů. V Evropě ho nazývali "Nádherný", v Turecku "Kanuni" („Zákonodárce“) pro zavedení souboru zákonů, vytvořených na podporu zájmů feudálů a připoutání rolníků k jejich usedlostem, jež většinou těmto feudálům náležely; fakticky jeho zákony zavedly v Turecku nevolnictví.  Do sultánova serailu, resp. do jeho harému, zvaného "Bab-us-saade" („Brána blaženství“), se Roxolana sice dostala jako prostá konkubína, záhy se však stala Sulejmanovou velkou láskou. Sultán jí dokonce věnoval své verše (byl básníkem a psal pod pseudonymem "Muhibbi"). Zakrátko dosáhla toho, že dosavadní sultánova žena Máhidevrán přišla o Sulejmanovu přízeň, a Roxolana se na roky stala jeho jedinou ženou, již čtvrtou v pořadí, ale první právoplatnou vůbec ve vladařské linii. (Podle zákonů islámu mohl mít sultán čtyři zákonité ženy a tolik souložnic, kolik byl schopen uživit. Podle dynastické tradice se však sultánové až do Sulejmana I. oficiálně neženili.) Fakticky se Roxolana stala první oficiální manželkou Sulejmana, a to roku 1530, kdy se konala svatba. Jejich prvorozený syn se však narodil již v roce 1521; ještě před jeho početím přestoupila na islám.  Po oficiálním svatebním obřadu Sulejman pozvedl Roxolanu do pozice "baš-kadin", hlavní ženy. Dal ji jména "Haseki" („Milá srdci“) a "Hürrem" (z perského خرم – "ḫurram", „Radostná“ či „Radostiplná“). Hürrem byla nejen zkušenou milostnicí, ale i inteligentní, zajímavou společnicí, skvěle se orientující v umění i státních záležitostech. Ve dnech odloučení – Sulejman za svůj život uskutečnil 13 vojenských tažení – si manželé dopisovali vytříbenými verši v perštině a arabštině. Hürrem, jedna z nejvzdělanějších žen své doby, přijímala zahraniční posly a vyslance, odpovídala na dopisy zahraničních panovníků, vlivných velmožů a umělců. Měla tedy pravděpodobně významný vliv na osmanskou zahraniční politiku; zachovaly se její dva listy polskému králi Zikmundu Augustovi, v nichž vyjadřovala účast po smrti Zikmunda I. Starého. Existuje teorie, že relativně vlídná politika Sulejmana vůči Polsku měla svůj původ v Hürremině vlivu, jež pociťovala stále silné vazby k rodné zemi.  Z její iniciativy (jako první ženy v Osmanské říši) byla v Istanbulu postavena řada mešit, lázně a madrasy (náboženských škol), kromě Istanbulu pak i např. v Mekce, Medině a Edirne (Drinopolu). Roxolana/Hürrem zemřela ve spánku, služebné ji našli mrtvou v posteli 17. dubna 1558.

Potomstvo.

V roce 1521 porodila Hürrem sultánu Sulejmanovi syna Mehmeda; celkem porodila Sulejmanovi šest dětí – dceru a pět synů, z nichž jeden (Abdullah) zemřel v útlém věku. Svého vlivu na sultána využívala v mocenském boji o následnictví trůnu. Některé prameny jí přičítaly podíl na Sulejmanově rozhodnutí o popravě jeho nejstaršího syna Mustafy (1553) a velkovezíra Ibrahima (1536). Okolnosti byly ale mnohem složitější. Hlavní příčinou Sulejmanova rozhodnutí bylo v obou případech zneužití pravomocí, které vedlo k destabilizaci říše a bylo odůvodněně považováno za velezradu. Tento vnitřní mocenský boj podporovaly tajně i některé zahraniční mocnosti (císař, Benátčané a Peršané). Je doloženo, že Ibrahim používal během perského tažení (1534–1535) titul a pečeť „Sultán Ibrahim“ a tajně jednal se zahraničními diplomaty.

Osudy dětí.

Hürremin syn Mehmed zemřel na neštovice krátce potom, co ho Sulejman jmenoval místo Mustafy sandžakbejem v Manise (1543). Měl stejně jako Mustafa titul následníka trůnu.  Dceru Mihrimah otec v roce 1539 provdal za sandžakbeje Anatolie, svého důvěrníka a vychovatele svých synů Rüstema Pašu, který se v roce 1544 stal velkovezírem. Po smrti své matky převzala Mihrimah její roli a stala se otcovou rádkyní.  Syn Mahidevran Mustafa byl za velezradu na příkaz otce popraven. Stalo se tak v září 1553 ve vojenském ležení v údolí Ereğli u Konye. Mustafova tajná korespondence s Peršany s jeho pečetí a podpisem „sultán Mustafa“ je dodnes uložena v archivu Topkapı. Historické prameny dokládají také nezdařený pokus části armády sesadit a izolovat Sulejmana v Dimetoce a dosadit Mustafu na trůn. Není jasné, zda Sulejmanovo rozhodnutí o popravě Mustafy ovlivnila i smrt jeho oblíbence, Hürremina syna Mehmeda, který zemřel za nevyjasněných okolností přesně o deset let dříve.  Bajezid zahynul v bojích o trůn se svým bratrem Selimem: s 12 000 svých lidí uprchl do Persie na dvůr šáha Tahmáspa I. a proto byl v Osmanské říši, jež v té době byla s Persií ve válečném stavu, považován za zrádce. Později Sulejman uzavřel s Persií mír a dohodl se s perským šáhem, že Peršané za 4000 zlatých mincí zabijí Bajezidovy spolubojovníky a jeho samotného i s jeho čtyřmi syny předají sultánovým vyslancům. Rozsudek smrti, který Sulejman nad synem vynesl, byl vykonán 28. listopadu 1562.  Syn Cihangir zemřel v roce 1553 na vrozenou vadu (křivice).  Nástupcem Sulejmana na trůně Osmanské říše se stal v roce 1566 Selim II., který jej ze všech jeho synů jediný přežil. Nazýván byl „Opilec“. Selim poskytl stálou finanční podporu sultánce Mahidevrán a dal pohřbít ostatky jejího syna Mustafy v mauzoleu komplexu Muradiye v Burse (Muradiye Camii).

Ohlasy v kultuře.

Její život se stal námětem řady odborných, ale i uměleckých děl, včetně filmových a televizních zpracování. Roxolanina/Hürremina života a osudů si všímali již současníci, zejména benátští, francouzští a polští diplomaté, ovšem ne vždy přesně informovaní, takže časem o ní vznikaly nejrůznější fámy a pověsti.  Prvním, kdo ji uvedl v širší evropskou známost, byl císařský vyslanec u Porty, Augier Ghislain de Busbecq, jenž ji ve svých sebraných relacích "Turcicae epistolae" („Turecké listy“, 1595) vylíčil jako intrikánku a dobrodružku, jež de facto vládla Osmanské říši sama, ovládajíc svého manžela. Rakouský historik Joseph von Hammer-Purgstall ji ve svých monumentálních "Geschichte des osmanischen Reiches" („Dějiny Osmanské říše“, 1827–33) zhodnotil podobně nelichotivě, ovšem s uznáním jejích politických schopností. Sultánka je též popsána ve veršovaném cestovním deníku "Przeważna legacyja... Książęcia Krzysztofa Zbaraskiego... do... Cesarza tureckiego Mustafy w roku 1621" („Důležité poselství knížete K. Zbaraského k tureckému sultánu Mustafovi“, 1633) polského básníka a diplomata Samuela Twardowského, jenž z nepochopení dvorních titulů osmanských panovníků rozšířil do světa historku, že Roxolana byla nevlastní sestrou polského krále Zikmunda II. Augusta, což po něm opakovalo více raněnovověkých autorů.  Pokud jde o krásnou literaturu, Hürrem je v nové době např. často zmiňována v románu "Šťastná hvězda", který je pokračováním románu "Krvavá lázeň" od finského spisovatele Miky Waltariho. V románu však vystupuje spíše nepřímo, zmiňovaná v řeči či uvažování hlavních postav. Je hodnocena hlavním hrdinou negativně, jako pletichářka odvádějící sultána od správných státnických rozhodnutí.  Je rovněž hlavní hrdinkou opery "Roxolana" ("Роксоляна") ukrajinského skladatele Denyse Volodymyrovyče Sičynského z roku 1908.  Nejznámějším filmovým portrétem je patrně turecký seriál "Muhteşem Yüzyıl" (TIMS production, 2011–14), uváděný v Česku pod názvem "Velkolepé století" na TV Barrandov.

Zajímavost.

Na Roxolaninu počest byl nazván druh opic Langur čínský ("Pygathrix roxellana"), vyznačující se, tak jako ona, nahoru ohrnutým nosem – „pršákem“.

Roxelana či Roxolana (ve variantách "Ruziac, Ružica, Rosanna, La Rossa" – „Roxolanka“, tj. Ruska, resp. Rusínka), oficiálním trůnním jménem Haseki Hürrem Sultan (1505/06 Rohatyn – 17. dubna 1558 Istanbul), byla manželkou tureckého sultána Sulejmana Nádherného, matkou jeho následníka Selima II. Díky náhodě se tato původem slovanská dívka stala z unesené otrokyně a posléze konkubíny nakonec právoplatnou manželkou největšího osmanského vládce, jemuž učarovala svou pověstnou krásou i důvtipem.

罗克塞拉娜(Roxelana,1502年-1558年-4月15日),土耳其语称许蕾姆(Hürrem,意为“高兴者”),阿拉伯语称卡里玛(كريمة,意为“尊贵者”),奥斯曼帝国苏丹苏莱曼一世的苏丹皇后。


Historie.

Pekingský palácový psík pochází z Číny a je bezesporu jedním z nejstarších psích plemen vůbec. Chovali jej pouze v panovnických rodinách a měl pro ně velkou cenu. Za zakladatelku chovu těchto psů je považována císařovna Cch ́-si. V palácích nebyli chování pouze jen jako společníci, ale i jako ostražití hlídači.  Do Evropy, konkrétně do Anglie, se toto plemeno dostalo až v roce 1860 a získalo si zde velkou oblibu. Již před tímto datem se ale evropané snažili o dovoz pekinézů, číňané jim to většinou dovolili, ale žádný z těchto psů cestu nepřežil, jelikož jim sami jejich majitelé před cestou dali do jídla skleněné střepy. Jednalo se o jednoho psa a čtyři fenky. Na jejich importování z Číny do Anglie měl zásluhu George Brown, který i později zařizoval několik importů. V 70. letech ale v Evropě začal úhyn mladých jedinců, jen téměř každý druhý pes se dožil pěti let. Většina těchto psů umírala kvůli příbuzenskému křížení, jelikož chovná základna byla jen malá. V současné době je plemeno značně rozšířené po celé Evropě, Asii i Americe, nejpočetnější je v Anglii a Francii.

Povaha.

Pekinézové jsou přátelští, milí a hraví psi. Dokážou být ale i tvrdohlaví a jsou žárliví. Jsou důstojní a temperamentní. Jen málokdy je lze vycvičit, celkově je jen málo psů tohoto plemene, kteří se někdy nějaké povely skutečně naučili. Potřebuje vlídnou a laskavou výchovu bez fyzických trestů. Najde si jednoho člena rodiny, kterého pak respektuje. Je to dobrý hlídač a na jakékoliv zvuky či kolemjdoucí upozorňuje štěkotem. Je odvážný a nebojácný, i když případného zloděje by neodstrašil. S jinými psy vychází dobře a je možné chovat je ve větších smečkách. Jiných zvířat, hlavně pak těch větších vzrůstem, se často bojí a nevychází s nimi. Děti má rád a leckteré jejich hrátky přetrpí. K cizím se chová odtažitě a je vůči nim ostražitý, časem si ale i k nim najde cestu. Je poměrně klidný.

Péče.

Srst pekinéze je rovná a dlouhá, nestříhá se. Vyžaduje časté pročesávání, ale je samočistící, proto časté mytí vodou není potřeba. Pekinézové jsou velice citliví na vysoké teploty a není vhodné je jim vystavovat. Pokud je pes chován v suchém a teplém prostředí, časem se své dlouhé srsti zbaví, nechá si jen krátkou srst o jednom centimetru a dlouhá mu již nikdy nenaroste.  Vyžaduje laskavou a vlídnou výchovu, fyzické tresty na něj neplatí. Cvičí se těžko a i v dospělosti většina těchto psů zvládá jen základní povely. Jen těžko snáší samotu. a nejspokojenější je s majiteli uvnitř domu či bytu, rozhodně se nehodí pro celoročně venkovní pobyt.

Pekingský palácový psík, zvaný též pekinéz nebo pekiňák, je malé psí plemeno čínského původu. Patří k plemenům s vůbec nejnižší kohoutkovou výškou. Jeho plemenná kniha je vedena ve Spojeném království. Původně byl chov těchto psíků vyhrazen čínskému císařskému dvoru, kde byli šlechtěni řadu staletí. Roku 1860 ve druhé opiové válce ukořistili v Pekingu pět exemplářů Britové, a tito psi se stali základem evropského chovu.

北京狗又称狮子狗(英语:Pekingese),是一种小型的宠物狗,来自中国,是很受人喜爱的贵族宠物。它天性活泼,驯养它使一些人获得乐趣,在灯下它的眼睛闪闪发亮。


Vlastnosti.

Krystaly AlP jsou tmavě šedé až tmavě žluté a mají sfaleritickou strukturu.. Mřížková konstanta při 300 K je 5,451 0 Å Tyto krystaly jsou termodynamicky stabilní až do 1 000 °C.  S vodou a kyselinami fosfid hlinitý reaguje za uvolnění fosfanu:

Příprava.

AlP se syntetizuje přímo z prvků (kombinační reakce):  AlP je nutno chránit před jakýmikoli zdroji vlhkosti, protože při kontaktu s ní se uvolňuje vysoce toxický plynný fosfan.

Použití.

Pesticid.

Fosfid hlinitý se používá jako rodenticid, insekticid a fumigant pro ochranu uskladněného zrní. Usmrcuje malé škodlivé savce, například hlodavce a krtky. Tablety nebo pelety obsahují typicky i další chemikálie, které uvolňují amoniak, aby se snížilo riziko samovznícení nebo výbuchu plynného fosfanu.  AlP se používá jako fumigant i požerový pesticid. Při rodenticidním použití jsou pelety vyrobeny ze směsi obsahující AlP a potravu pro hlodavce. Kyselina v trávicím traktu reaguje s fosfidem za vzniku toxického fosfanu. Podobně se používají také fosfid zinečnatý a vápenatý. Hydrolýza probíhá podle této rovnice:  Jako fumigant se používá tam, kde použití jiných pesticidů není praktické a kde je třeba ošetřit instalované konstrukce, například v lodích, letadlech nebo silech. Prostor je třeba účinně zabalit nebo uzavřít do plynotěsného obalu, aby plynný fosfan neunikal ven. Fumiganty se aplikují také přímo do nor hlodavců.  Vzhledem k toxicitě je fosfid hlinitý používán k sebevraždám. Způsobil i úmrtí při neúmyslných otravách, například v Saúdské Arábii a v USA. V Íránu je znám jako „rýžová tableta“, protože se používá k ochraně rýže. Vedl zde k řadě incidentů se smrtelnými následky (ať již při nehodě nebo úmyslně). Íránská organizace forenzní medicíny vede kampaň za zákaz používání této látky jako pesticidu. Otravy fosfidem hlinitým jsou také považovány za velký problém indického subkontinentu.

Polovodiče.

AlP se průmyslově využívá jako polovodičový materiál, obvykle ve slitině s jinými binárními materiály (kupř. jako AlGaInP), například pro použití v LED.

Fosfid hlinitý (též fosfid hliníku, chemický vzorec AlP) je anorganická sloučenina fosforu a hliníku. Používá se jako polovodič s velkou šířkou zakázaného pásu

磷化铝(英文:aluminum phosphide)是一种化学式为AlP的高毒性无机化合物,可以作为宽能隙的半导体和熏蒸剂。此无色固体在市面上通常会是灰绿色或是灰黄色粉末则是因为水解和氧化产生了杂质。


Produkce.

Vysílání seriálu bylo zahájeno 26. září 2011 90minutovou pilotní epizodou. První sezóna byla završena 19. prosince 2011 opět spojeným dvojdílem. Pilotní dvojdíl byl jedním z nejdražších v historii. Po natáčení v australských exteriérech následovala dlouhá postprodukce, při které byly dokončovány všechny efekty, od detailů, přes „zelená pozadí“, až po celé dinosaury. Ačkoliv seriál měl průměrnou sledovanost úctyhodných 7,52 milionu diváků (reprízy se nepočítají), právě kvůli vysokým produkčním nákladům, spojeným s náročnými vizuálními efekty, se vysílací a produkční stanice Fox rozhodla v lednu 2012 seriál zrušit. Kvůli poměrně vysoké sledovanosti se spekulovalo o prodeji seriálu jiné vysílací stanici – zájem měl například internetový Netflix – ale nakonec se žádný prodej práv neuskutečnil.

Děj.

Vše začíná v roce 2149, v době, kdy všemu živému na Zemi hrozí vyhynutí v důsledku zhoršující se kvality ovzduší a celkového přelidnění planety. Prakticky neexistuje žádná šance, že by lidstvo mohlo jakkoliv přežít, navíc skoro celá vegetace vyhynula. Avšak v Hope Plaza, masivní kruhové stavbě, vědci u urychlovače částic objevili jednosměrnou trhlinu v časoprostoru, která umožňuje lidem cestovat 85 milionů let zpět v čase, do zrovna končícího období křídy na alternativní prehistorické Zemi. Rodina Shannonových (otec "Jim", jeho manželka "Elisabeth" a jejich tři děti "Josh", "Maddy" a "Zoe") se připojí k desáté výpravě osadníků, a stanou se tak součástí první lidské kolonie pojmenované Terra Nova na druhé straně portálu. Shannonovi začínají nový život v Terra Nově, během kterého se musí vypořádat nejen s masožravými dinosaury, ale i s takzvanými "Šestkami", skupinou osadníků ze šesté výpravy, která se snaží jakkoli dopravit nerostné zdroje Terra Novy zpět do roku 2149.

Terra Nova je americký televizní sci-fi seriál stanice Fox. Seriál sleduje rodinu Shannonových, která se dostala v čase zpět o 85 milionů let do nově osídlované kolonie. Název kolonie i seriálu – "Terra Nova" – vychází z latiny a v překladu znamená "Nová země".

《史前新纪元》(英语:Terra Nova)是一部美国科幻电视剧,由英国作家凯利·马歇尔所创造的,史提芬·史匹堡担任执行制作人,本剧于2011年9月26日至12月19日在大众播出第一季。2012年3月5日,大众宣布结束本剧。