Historie.

Baltské jazyky jsou pro lingvisty velmi zajímavé, protože se v nich zachovalo mnoho archaických tvarů pocházejících z rané indoevropštiny. To je důkaz o odštěpení balto-slovanské větve od ostatních jazyků. Baltská a slovanská větev se od sebe oddělily přibližně v 10. století př. n. l. Zatímco výskyt archaických tvarů slov je nezpochybnitelný, přesný způsob, jakým se baltské jazyky vyvíjely z indoevropštiny, není znám. Východobaltské jazyky se oddělily od západobaltských (podle teorie o prabaltském jazyce) někdy mezi lety 400 a 600 n. l. Rozdílnost mezi lotyštinou a litevštinou začala být patrná v 9. stol., dlouhé období neexistoval jeden jazyk, ale mnoho různých nářečí. Tato přechodná nářečí existovala do 15. a možná až do 17. století. Lotyština se jako samostatný jazyk objevila v 16. století, vyvinula se z ní latgalština a asimilovala s kuronštinou, zemgalštinou a sélštinou. Nejstarší známé nálezy psané lotyštiny jsou překlady množství kostelních písní z roku 1530 Nicholase Ramma, německého pastora z Rigy.

Klasifikace.

Lotyština je jeden ze dvou posledních živých baltských jazyků (druhým je litevština), patřících k indoevropské jazykové rodině. Lotyšský a litevský jazyk si udržely mnoho rysů prajazyka, ačkoli ve věcech hláskosloví a tvarosloví vykazují mnoho zdokonalení (u lotyštiny mnohem větší než u litevštiny). Baltským jazykům jsou nejvíce příbuzné jazyky slovanské a germánské.

Nářečí.

Lotyština má tři nářečí: livonské, latgalské a střední nářečí. Livonské nářečí je rozděleno na vidzemské a kuronské (také tāmnieku nebo ventiņu). Střední nářečí, předchůdce dnešní lotyštiny, se dělí na vidzemské, kuronské a zemgalské nářečí. (Poznámka: Lotyšská nářečí by neměla být zaměňována s jazyky livonštinou, kuronštinou, zemgalštinou ani sélštinou)

Livonské nářečí.

Livonské nářečí je více ovlivněno livonštinou než lotyštinou v jiných částech Lotyšska. V livonském nářečí existují dvě melodie řeči. V nářečí kuronském krátké samohlásky na koncích slov zanikají a dlouhé samohlásky jsou zkráceny. Osobní jména v obou rodech jsou zakončena na "-els" a "-ans". Předpona "ie-" se mění na "e-".

Střední nářečí.

Vidzemské a zemgalské nářečí si jsou navzájem podobné, kuronské nářečí je archaičtější. Ve středním nářečí jsou tři melodie řeči. V zemgalském nářečí je navíc použit znak "ŗ".

Mluvnice.

Lotyština je flektivní jazyk, jehož skladba je ovlivněna němčinou. Slovní přízvuk je až na výjimky na první slabice.

Jména obecně, podstatná jména.

V lotyštině se rozlišují dva jmenné rody – mužský a ženský. Jména se skloňují šesti pády: nominativem, genitivem, dativem, akuzativem, lokálem a vokativem. Starší gramatiky za akuzativ vkládaly instrumentál, za který považovaly použití předložky "ar", odpovídající českému "s", s příslušným pádem (viz dále). V gramatikách se upřednostňuje slovní označení pádů, tím se předchází záměnám obou uvedených pojetí.  Jména se skloňují podle šesti vzorů (deklinací), dosti pravidelně ve srovnání s češtinou. První tři jsou převážně mužské, poslední tři převážně ženské.  Některé výrazné rysy užívání jmen:

Přídavná jména.

Přídavná jména se ohýbají podobně jako v češtině, rod se rozlišuje i v přísudku. Je zachován jev, který ve slovanských jazycích zanikl: Základní tvar přídavného jména ve shodném přívlastku vyjadřuje neurčitost, podobně jako neurčitý člen v jazycích, které používají členy. Delším tvarem, tzv. determinativním (příponou vloženou před koncovku, která někdy s koncovkou splývá), se vyjadřuje určitost.  Lotyština nezná přivlastňovací a mnohá jiná přídavná jména odvozená od substantiv. Místo toho hojně užívá substantiva, příp. zájmena, v neshodném přívlastku (genitiv v poloze před jménem, dativ za jménem). Příklady:

Slovesa.

Slovesa se dělí do tří tříd podle způsobu časování. Tvary běžného minulého i budoucího času jsou jednoduché. Při časování často dochází ke změnám ve kmeni. Ve třetí osobě je shodný tvar jednotného i množného čísla. Infinitiv má stejně jako v češtině koncovku -t.

Předložky.

Předložky se v jednotném čísle pojí s příslušnými pády: genitivem, akuzativem nebo dativem. Zvláštností je, že v množném čísle se pojí skoro všechny předložky s dativem.  Jako instrumentál se někdy označuje použití "ar" s akuzativem v jednotném čísle a s dativem v množném; to je ovšem pravidelné použití té předložky i v jiném významu než instrumentálním, proto část gramatik již instrumentál jako pád nevymezuje.

Hláskosloví.

Lotyština se zapisuje latinkou. Dlouho byl používán pravopisný systém založený na německých pravopisných principech. Teprve na počátku 20. století byl nahrazen fonetičtějším, používajícím ve větší míře diakritiku, upravenou podle několika různých zdrojů. Dnes se lotyšská abeceda skládá ze 33 písmen: Do reformy z roku 1946 bylo užíváno také písmeno Ŗ, měkké R, které se již ve většinové výslovnosti neodlišovalo. Emigrantská komunita tuto sovětskou reformu nepřijímá a jí vydávané texty obsahují toto písmeno dodnes.  Téměř všechna písmena označují podobné hlásky jako v češtině či slovenštině a s jejich čtením by mluvčí češtiny neměli mít problémy. Písmena s makronem (vodorovnou čárkou) označují dlouhé samohlásky.  Odlišnosti u souhlásek jsou víceméně jen grafické:  Podstatnější rozdíly jsou ve výslovnosti samohlásek:

Problémy v moderní lotyštině.

Dva široce uznávané problémy v lotyštině jsou lingvistický purismus a takzvaný "".

Gimalajiešu lāči.

Termín je nesprávné pojmenovaní asijského černého medvěda a pravděpodobně není nejlepším termínem k popisu těchto dějů. V podstatě jde o vliv jiných jazyků, který způsobí (často docela zábavné) jazykové omyly. Tyto omyly jsou gramatické a stylistické; zřejmě sem patří i překlepy a chybné překlady. Každý rok probíhá boj, který jim chce předejít. Organizátoři prohlašují, že nejvíce těchto omylů pochází z oblastí hustě zalidněných Rusy a od litevských obchodních řetězců. Chybné překlady nejsou gramaticky špatné, u nich pouze vadí styl a volba slov, tj. doslovně přeložená anglická slova do lotyštiny by vypadala podivně exaltovaná oproti lotyšským.

Lingvistický purismus.

Purismus se projevuje tvořením nových slov, obvykle bez souhlasu nebo přičinění široké společnosti. Ačkoli puristé ponechávají některá slova eufonická, jejich neologismy zní spíše jako cizí než lotyšská slova. Mnoho výrazů je zbytečných a jiné jsou doslovné překlady. Lotyština má například dva výrazy pro telefon:'(doslovný překlad ') a ', tři slova pro počítač:'nebo'(obě jsou převzatá) a'(lotyšský výraz).

Jazyk a politika.

Lotyšsko mělo bouřlivý vztah s Německem, Švédskem, Ruskem a Polskem po celou svou historii, a vždy bylo mnohonárodnostní zemí. Během let, kdy bylo připojeno k Sovětskému svazu (1940–1941 a 1945–1991), politická rusifikace velmi ovlivnila lotyšský jazyk. V těchto obdobích bylo asi 340 000 (?) Lotyšů (přibližně jedna třetina populace) vyhoštěno a jinak perzekvováno. Následovala masová imigrace obyvatel ze sovětských republik Ruska, Ukrajiny, Běloruska a dalších, podíl etnicky lotyšské populace byl redukován z 80 % v roce 1935 na 52 % v roce 1989. Nejvíce přistěhovalců se usadilo na venkově bez jakékoli snahy učit se lotyšsky a sžít se se zdejšími tradicemi. Dnes je lotyština mateřskou řečí jen pro více než 60 % populace země.  Po opětovném získání samostatnosti v roce 1991 byla představena nová jazyková politika. Hlavním cílem bylo začlenění všech obyvatel na pozadí oficiálního státního jazyka a chránit jazyky menšin v Lotyšsku (přitom ruština nebyla označena jako menšinová). Mnozí učenci se domnívají, že tyto věci mohou přispět k celkovému úpadku lotyštiny.  Opravdové dvojjazyčné vzdělání na vládní náklady (základní škola) je dostupné pro několik menšin. Patří sem Rusové, Židé, Poláci, Litevci, Ukrajinci, Bělorusové, Estonci a Romové. V těchto školách je lotyština vyučována jako druhý jazyk, aby odstranila překážky v dorozumívání a pomohla každému obyvateli začlenit se do společenského života. Od roku 1990 vláda platí studium na veřejných univerzitách pod podmínkou zvládnutí lotyštiny. Od roku 2004 je v lotyštině vyučováno na veřejných středních školách (forma 10-12) 60 % předmětů (předtím zde existoval široký systém vyučování v ruštině).

Lotyština (lotyšsky "latviešu valoda") patří do skupiny baltských jazyků. Je to úřední jazyk Lotyšska, kde jím mluví přibližně 2 milióny lidí.

拉脱维亚语(),中文也称拉脱维亚文,是拉脱维亚的官方语言。拉脱维亚语在英语中曾被称为Lettish,而在大部分日耳曼语族的语言中仍然是这样称呼。在拉脱维亚有大约130万人以其为母语,而在海外有约10万。总共有200万,也即80%的拉脱维亚人口使用拉脱维亚语。而在其中有116万,也即约56%的人在国内将其当作主要语言。在日常生活中使用拉脱维亚语的比例在多个地区均有上升趋势。


Definice.

Anglický antropolog 19. století E.B. Tylor definoval civilizaci jako život ve městech, organizovaný vládou a usnadněný písmem. Zakoupený či odcizený nadbytek zdrojů umožňuje specializaci, neboli tzv. dělbu práce.  Současný americký antropolog John H. Bodley píše, že hlavní funkcí civilizace je organizace sítí ideologické, politické, ekonomické a vojenské moci, které pak rozdílně pomáhají privilegovaným domácnostem. Jinak řečeno, v civilizaci instituce jako církve, korporace a armády existují proto, aby přesouvaly zdroje a moc vládnoucím elitám.  Émile Durkheim definoval civilizaci jakožto "typ morálního prostředí, jež obsahuje jistý počet národů, jejichž jednotlivé národní kultury jsou pouze zvláštní formou kultury obecné".  Sociolog Norbert Elias civilizaci definoval jako proces racionalizace a humanizace společnosti, provázený stále vyšším stupněm sebeovládání jedinců i komunit, přičemž Elias ovšem nevylučoval, že v tomto procesu jsou zvraty a "kroky zpět", které ovšem považoval za nevyhnutelně dočasné.  Richard Thurnwald definoval civilizaci technologiemi a jejich postupnou kumulací.  Historik Arnold Joseph Toynbee zdůraznil, že jádrem každé civilizace je určitý světový názor, ať už náboženský, nebo filozoficko-politický. Z něho vyplývá sdílený mravní kodex, struktura institucí, orientace kulturní tvorby, společný životní styl a společné symboly. S korozí ústředního světového názoru se rozpadá i kodex, instituce, upadá tvorba, soudí Toynbee (rozlišoval civilizace hlavní, upadající a nezralé). Civilizace pak zanikne, anebo se přemění v civilizaci jinou, buď po určitém přeryvu (jaký lze vysledovat mezi civilizací antickou a křesťanskou), anebo dojde k dekonstrukci starého světového názoru a převzetí vlády nového takřka kontinuálním vývojem, jako při přechodu od civilizace křesťanské k moderní, založené více na filozoficko-politických konstruktech než náboženských. Proti tomu ovšem někteří teoretici soudí, že jádrem civilizace je koneckonců vždy náboženství (např. "Střet civilizací" Samuela Huntingtona). Toynbee rovněž zdůrazňoval, že civilizace je definovatelná její integrační schopností, civilizace je pro něj "to, co zahrnuje, aniž by bylo zahrnováno".  Fernand Braudel upozornil, že jistým světonázorovým konstruktem, kterým civilizace formuje sama sebe, je právě i definice civilizace a civilizovanosti (jakkoli pojem pochází až z 18. století a v minulosti se užívali jiné, například Řekové hovořili o oikúmené - ekumeně). Podle Braudela po většinu historie tento pojem odděloval od nějakého typu barbarů, tedy nějaké jinakosti za hranicemi, a sloužil k pěstování pocitu výlučnosti a nadřazenosti, a také ospravedlňoval násilí vůči vnějšku, které bylo chápáno obvykle jako jeho civilizování. Pro zamezení replikace této ideologie nadřazenosti badatelé obvykle užívají pojmu civilizace jen v plurálu a zdůrazňují rovnost různých civilizací.  Právě dotyk a střet jednotlivých civilizací je v 21. století nejen předmětem zájmu badatelů, ale slouží často i k samotné definici civilizace. Například teoretik mezinárodních vztahů Immanuel Wallerstein definoval civilizaci jako "specifické zřetězení světového názoru, zvyků, struktur a kultury (a to jak materiální, tak vysoké), které vytváří jistý druh historického celku, a jež koexistuje s jinými variantami tohoto fenoménu". Právě tato koexistence je přitom často klíčová, neboť dává civilizaci základní charakter (dobyvačnost, nasávání vlivů, přizpůsobivost atp.).  Značným předmětem zájmu badatelů byly v minulosti také zákonité a univerzální fáze vývoje každé civilizace. V současnosti převládá názor, že takové fáze určit nelze, ale například historik Carroll Quigley rozlišoval sedm takových stádií vývoje civilizace: míšení, těhotenství, expanze, éra konfliktů, stadium univerzální civilizace, úpadek a zničení invazí. Zároveň těmito fázemi civilizaci i definoval a určil, že v lidských dějinách existovalo šestnáct takových civilizací, plus přidal osm "kandidátů" na tento pojem. Ostatní badatelé se většinou shodli na nižším počtu historických civilizací, Matthew F. Melko ve své knize "The Nature of Civilizations" z roku 1969 jich nachází dvanáct, sedm zaniklých (mezopotámská, egyptská, krétská, antická, byzantská, mayská, incká) a pět dosud existujících (čínská, japonská, indická, západní a islámská). Samuel Huntington upozornil na možnost přidat civilizaci ruskou, africkou a latinoamerickou.

Kritický postoj k civilizaci.

Kritici civilizace existují už od pradávna. Různí poustevníci, asketi a mniši, a na východě taoisté, se snažili vytvořit život s odstupem od civilizace. Později, američtí transcendentalisté, ámišové, někteří mennonité a hutterité, a v dnešní době ochránci přírody a příznivci tzv. ekologické udržitelnosti se snaží najít cestu, jak civilizaci usměrnit jinam. Ještě radikálnější hlasy se vynořují mezi primitivisty, zelenými anarchisty, a anticivilizacionisty. Existuje i konzervativní kritika civilizace, například Oswald Spengler považoval civilizaci za jednu z fází cyklického vývoje kultury, a to fázi finální, "nejumělejší", zkostnatělou a úpadkovou.

Zánik civilizace.

Často se traduje, že civilizaci zničila přírodní katastrofa, ale většinou je důvodem jiná civilizace. Například Mínojská civilizace nezanikla po katastrofické události na ostrově Santorini, ale později ji zničila Mykénská civilizace. Civilizace také rozvracely tzv. mořské národy a důsledkem tak mohlo být temné období. Civilizace také rozvrátily tzv. necivilizované národy (barbaři), a způsobily tak například pád Západořímské říše. Mayskou civilizaci zničila evropská civilizace, ze které vznikla západní civilizace.

Alternativní a hypotetické civilizace.

V dílech některých filozofů a autorů vědecko-fantastické literatury se objevují myšlenky o hypotetických civilizacích jinde ve vesmíru nebo v jiné geologické době na planetě Zemi. Takovou civilizací je například hypotetická civilizace inteligentních dinosaurů (dinosauroidů), o které někteří paleontologové (například Dale Russell) spekulují (i když jen v podobě myšlenkového experimentu) již od přelomu 70. a 80. let 20. století.

Civilizace (z latinského civis) je pojem označující vysokou úroveň duchovního a materiálního pokroku lidstva.

文明,英文中的文明(英语:civilization)一词源于拉丁文“civilis”,有“城市化”和“公民化”的含义,引申为“分工”“合作”,即人们和睦地生活于“社会集团”中的状态,也就是一种先进的社会和文化发展状态,以及到达这一状态的过程。其涉及的领域广泛,包括民族意识、技术水准、礼仪规范、宗教思想、风俗习惯以及科学知识的发展等等。文明拥有更密集的人口聚集地,并且已经开始划分社会阶级,一般有一个统治精英阶层和被统治的城市和农村人口。这些被统治的人群依据分工集中从事农业,采矿,小规模制造以及贸易的行业。文明集中权力,并且将人类对自然的控制力作极大的延伸。


Historie.

Lalibela, původně známá pod jménem Roha, byla ve 12. století královským městem dynastie Zagwe. Kostely v současné podobě byly vybudovány ve 12. a 13. století, pravděpodobně primárně z popudu krále Lalibely.

Kostely.

Kamenných kostelů je v Lalibele celkem 11 a všechny se nacházejí blízko sebe. Vizuálně nejzajímavější je kostel svatého Jiří. Cesta vede po vrcholu skály, ze které je kostel vytesán, a tak je z vrchu vidět jeho křížový tvar. Ostatní kostely mají méně impozantní a ilustrativní přístup, protože cesta vede přímo k jejich vchodům. V současné době jsou všechny kostely kromě kostela sv. Jiří zastřešeny.  Největší z kostelů je kostel Medhane Alem (Spasitel světa), jehož loď má rozměry 33×23 metrů. Uvnitř jsou vytesány i sloupy podpírající kamennou střechu. Tento kostel překvapivě připomíná spíše řecké, než etiopské, kostely.Interiéry všech lalibelských kostelů zdobí svaté obrazy, v některých jsou také bohatě zdobené schránky připomínající oltáře. Ty uvnitř obsahují dřevěný nebo kamenný symbol představující Mojžíšovy desky s desaterem. (Podle pověstí vlastní Etiopská ortodoxní církev pravé Mojžíšovy desky s desaterem (tzv. tabot)) Kromě vysekaných reliéfů jsou kostely uvnitř strohé a bez výzdoby. Výjimkou je kostel Meskel s bohatě malovaným stropem. V kostele Golgotha je pochován samotný král Lalibela a budova patří mezi nejsvatější místa v Lalibele, přístup do kostela Golgotha je povolen pouze mužům.

Proces stavby kostelů.

Stavebníci si nejdříve museli vyznačit, kde kostel vznikne, poté postupně na všech čtyřech stranách vysekat ve skalách příkopy, čímž vznikl skalní monolit představující budovu kostela zvnějšku. Následně museli do monolitu prorazit dveře a poté vysekat celý vnitřní prostor, včetně oken a nejrůznějších reliéfních ozdob. Kostely byly tesány do relativně měkkého červeného sopečného kamene, tufu, což jejich výstavbu ulehčovalo. Kdo přesně kostely stavěl není známo. Historici odhadují, že na stavbu takových objektů bylo potřeba až 40 000 dělníků. Z architektonické rozdílnosti mezi kostely vyplývá, že musely vzniknout ve větším časovém rozpětí, než bylo období vlády krále Lalibely.

Legenda o vzniku kostelů.

Místní legenda říká, že král Lalibela část svého života pobýval v Jeruzalémě. Ten ho prý ovlivnil natolik, že po návratu do Etiopie zde chtěl také postavit svaté město. Tak rozhodl o vybudování kostelů ve svém královském městě Roha (po jeho smrti přejmenovaném na Lalibela). Názvy místních kostelů, jako Řeka Jordán, Adamův hrob či Boží muka tuto legendu podporují.

Lalibela je město v horách na severu Etiopii, asi 350 kilometrů od hlavního města Addis Abeba. V roce 2005 Lalibelu obývalo asi 14 668 osob. Město je známé především unikátními kostely, labyrinty tunelů, chodeb a dalších budov vytesaných do skal, přičemž 11 kostelů je od roku 1978 zapsáno na seznamu UNESCO.

拉利贝拉(Lalibela)是在埃塞俄比亚北部的一个城镇,是埃塞俄比亚东方正统教会的一个圣城。据2005年的人口普查,拉利贝拉有居民14,668,全都为东方正统教会教徒。拉利贝拉有不少用岩石凿出来的教堂,为奇景之一。


Popis.

Zástupci čeledi láhevníkovité jsou nejčastěji keře a malé až středně velké stromy. Pouze některé druhy dosahují korunního patra pralesa. Řidčeji jsou to polokeře nebo dřevnaté liány. Borka je podobně jako u čeledi hrnečníkovité vláknitá a sloupnutelná v dlouhých pruzích, při narušení často aromatická. Listy jsou jednoduché, střídavé, ve většině případů dvouřadě rozložené, bez palistů. Čepel listů je celokrajná, často poněkud tužší až kožovitá, se zpeřenou žilnatinou. Odění je většinou složeno z jednoduchých chlupů, výjimečně jsou chlupy hvězdovité nebo šupinovité. Květy jsou obvykle oboupohlavné, pravidelné, jednotlivé nebo ve svazečcích či odvozených vrcholičnatých květenstvích. Někdy květy vyrůstají přímo z kmene (kauliflorie). Okvětí je rozlišené na kalich a korunu. Kališní lístky jsou 3, volné až srostlé, kalich je někdy miskovitý. Koruna je nejčastěji bílá, krémová nebo žlutá, řidčeji červená či purpurová, obvykle složená ze 6 lístků ve 2 kruzích, korunní lístky jsou často tlusté. Tyčinek je většinou velké množství a jsou uspořádané ve spirále. Gyneceum je složené z mnoha volných pestíků (u několika zástupců redukované jen na 1 plodolist) s jedním až mnoha vajíčky a většinou s přisedlou bliznou. Plody jsou dužnaté a nepukavé bobule nebo řidčeji pukavé nebo suché, uspořádané v souplodí, volné nebo srůstající. Semena obsahují rozbrázděný olejnatý endosperm a perisperm pronikající lištami do endospermu.

Rozšíření.

Láhevníkovité jsou největší čeledí řádu šácholanotvaré ("Magnoliales"), zahrnující asi 2300 druhů ve 128 rodech. Největší rody jsou "Guatteria" (asi 250 druhů), xylopie ("Xylopia", 150 druhů), uvárie ("Uvaria", 110) a láhevník ("Annona", 110 druhů). Je to převážně tropická čeleď s pantropickým rozšířením, jen malé množství druhů zasahuje do subtropů nebo dokonce do teplejších oblastí mírného pásu ("Asimina" a "Deeringothamnus" v Severní Americe). Největší diverzity čeleď dosahuje ve vlhkých nížinách tropů, někteří zástupci však rostou i na jiných typech stanovišť, např. jako součást suchomilné keřové vegetace. Zhruba 900 druhů pochází z tropů Nového světa, 450 druhů je afrických a zbytek je původem z Asie. Největší areál rozšíření má rod xylopie, který se vyskytuje v tropické Americe, v Africe a na Madagaskaru, v Australasii a Tichomoří. Rody láhevník a "Duguetia" mají disjunktní areál v tropické Americe a Africe, rod "Anaxagorea" v tropické Americe a Asii. Jediný druh čeledi, který je rozšířen přirozeně na dvou kontinentech, je mangrovový druh láhevníku "Annona glabra".

Ekologické interakce.

Květy láhevníkovitých jsou v závislosti na jejich velikosti opylovány nejčastěji brouky, mouchami či třásněnkami. Velké vonné květy láhevníků a rodu "Duguetia" produkují do dutiny květu teplo a lákají velké brouky, kteří zde zpravidla přečkávají chladnou noc a často se i živí tkáněmi květu. Semena láhevníkovitých jsou většinou šířena ptáky, savci a rybami. Tvrdá a tlustá stěna plodů některých druhů ze suchých savan slouží jako ochrana ke klíčení semen, neboť v chladnější době akumulují vlhkost. Samoopylení bývá zabráněno protogynií. U láhevníků jsou v paždí žilek na rubu listů přítomna domatia v nichž žijí symbiotičtí roztoči. Polokeřovité druhy jihoamerických savan mají často pod povrchem země křivolaký kmen.

Obsahové látky.

Mezi charakteristické obsahové látky patří benzylisochinolinové alkaloidy a třísloviny.

Zajímavosti.

Korunní lístky středoamerického druhu "Sapranthus violaceus" dosahují délky až přes 18 cm. Naproti tomu korunní lístky u rodů "Oxandra" či "Bocageopsis" měří jen několik milimetrů.

Význam.

Některé druhy jsou pěstovány pro kvalitní tropické ovoce, zejména různé láhevníky a rolinie. Další druhy mají spíše místní význam, v Americe "Fusaea" a "Porcelia", v Africe "Hexalobus", v Asii "Uvaria". Jedlé jsou i plody severoamerického muďoulu trojlaločného. Z pevné kůry láhevníkovitých se zhotovují provazy a popruhy k nošení břemen. Dřevo je využíváno jako palivo, také jako konstrukční dřevo, na kánoe a podobně. Komerčně je těžen např. karibský druh "Oxandra lanceolata". Láhevníkovité obsahují v kůře a listech sloučeniny, zejména alkaloidy a acetogeniny, které jsou zkoumány z hlediska fungicidních, bakteriostatických a cytostatických účinků. Kananga vonná poskytuje éterický olej známý jako ylang-ylang a používaný v potravinářství a pro výrobu parfémů. Plody "Monodora myristica" slouží jako náhrada muškátového oříšku. Plody africké xylopie "Xylopia aethiopica" mají štiplavě peprnou chuť, místní obyvatelstvo je používá ke kořenění jídel a byly dováženy i do Evropy. Některé druhy rodů láhevník, kananga a "Polyalthia" se v tropech pěstují jako okrasné rostliny. Kůra, listy a kořeny některých druhů mají své místo v lidovém léčitelství. Kepel, "Stelechocarpus burahol", je stálezelený až 25 m vysoký strom pocházející z Jávy. Dužnina zralých plodů se jí syrová jako ovoce. Pěstuje se v jihovýchodní Asii a jako rarita i na Floridě a ve Střední Americe. Plody vyvolávají u žen dočasnou sterilitu.

Seznam rodů.

"Afroguatteria", "Alphonsea", "Ambavia", "Anaxagorea", "Annickia", "Annona", "Anomianthus", "Anonidium", "Artabotrys", "Asimina", "Asteranthe", "Balonga", "Bocagea", "Bocageopsis", "Boutiquea", "Cananga", "Cardiopetalum", "Cleistochlamys", "Cleistopholis", "Craibella", "Cremastosperma", "Cyathocalyx", "Cyathostemma", "Cymbopetalum", "Dasoclema", "Dasymaschalon", "Deeringothamnus", "Dendrokingstonia", "Dennettia", "Desmopsis", "Desmos", "Diclinanona", "Dielsiothamnus", "Disepalum", "Duckeanthus", "Duguetia", "Ellipeia", "Ellipeiopsis", "Enicosanthum", "Ephedranthus", "Exellia", "Fissistigma", "Fitzalania", "Friesodielsia", "Froesiodendron", "Fusaea", "Gilbertiella", "Goniothalamus", "Greenwayodendron", "Guamia", "Guatteria", "Guatteriella", "Guatteriopsis", "Haplostichanthus", "Heteropetalum", "Hexalobus", "Hornschuchia", "Isolona", "Letestudoxa", "Lettowianthus", "Malmea", "Marsypopetalum", "Meiocarpidium", "Meiogyne", "Melodorum", "Mezzettia", "Mezzettiopsis", "Miliusa", "Mischogyne", "Mitrella", "Mitrephora", "Mkilua", "Monanthotaxis", "Monocarpia", "Monocyclanthus", "Monodora", "Neostenanthera", "Neo-uvaria", "Onychopetalum", "Ophrypetalum", "Oreomitra", "Orophea", "Oxandra", "Pachypodanthium", "Papualthia", "Petalolophus", "Phaeanthus", "Phoenicanthus", "Piptostigma", "Platymitra", "Polyalthia", "Polyceratocarpus", "Popowia", "Porcelia", "Pseudartabotrys", "Pseudephedranthus", "Pseudoxandra", "Pseuduvaria", "Pyramidanthe", "Raimondia", "Reedrollinsia", "Richella", "Rollinia", "Ruizodendron", "Sageraea", "Sanrafaelia", "Sapranthus", "Schefferomitra", "Sphaerocoryne", "Stelechocarpus", "Stenanona", "Tetrameranthus", "Toussaintia", "Tridimeris", "Trigynaea", "Trivalvaria", "Unonopsis", "Uvaria", "Uvariastrum", "Uvariodendron", "Uvariopsis", "Woodiellantha", "Xylopia"

Láhevníkovité ("Annonaceae") je rozsáhlá čeleď nižších dvouděložnýchrostlin z řádu šácholanotvaré ("Magnoliales"). Jsou to dřeviny s jednoduchýmu, střídavými, většinou dvouřadě rozloženými listy a pravidelnými, často masitými květy. Čeleď zahrnuje asi 2300 druhů ve 128 rodech. Je rozšířena v tropech celého světa, místy zasahuje i do subtropů a výjimečně i do mírného pásu. Některé druhy poskytují tropické ovoce, zejména láhevníky a rolinie, jiné se pěstují v tropech jako okrasné dřeviny či mají využití v potravinářství, parfumerii nebo lékařství.

番荔枝科(学名:)在生物分类学上是被子植物木兰目下的一科。约有129属,2120种,是木兰目中最大的科。有的果实可食,有的可材用,有些为观赏植物。大多分布在热带地区,少数分布在温带地区。约有900种分布在新热带,约有450种分布在非洲,其余的种类分布在亚洲。


Historie.

Město, s tehdejším názvem "Gorkij", mělo v 70. letech 20. století již kolem milionu obyvatel. To samozřejmě kladlo i příliš velké nároky na dopravní síť, a tak se zástupci města rozhodli situaci řešit. Mezi rychlodrážní tramvají a podzemní dráhou nakonec metro zvítězilo, stavět se začalo roku 1976.  Výstavba prvního úseku linky Avtozavodskaja trvala 8 let; ten samotný měřil 7,8 km a měl šest stanic (koncové byly Moskovskaja v centru města a Proletarskaja v jeho jižní části, nedaleko od ní vzniklo i depo. Slavnostní otevření se konalo 20. listopadu 1985, byl to již desátý systém podzemní dráhy zprovozněný v tehdejším SSSR. Přesto však otevření neproběhlo hladce; původně bylo načasováno na výročí Říjnové revoluce, vzhledem ke komplikacím se však celá akce o dva týdny opozdila.  První linka byla dvakrát prodloužena, poprvé roku 1987 do stanice Komsomolskaja a podruhé v roce 1989 do Parku Kultury. Vzhledem k pádu SSSR na počátku 90. let minulého století se město, stejně jako ostatní v bývalém sovětském impériu, dostalo do velmi problematické ekonomické situace; termíny otevírání dalších úseků metra se tak neustále zpožďovaly. Ke konci roku 1993 dopravní podnik úspěšně otevřel ještě první tři stanice dlouhý úsek zcela nové linky metra Sormovskaja, která se s první "Avtozavodskou" ve stanici Moskovskaja kříží. Roku 2002 k Sormovské lince ještě přibyla stanice Burevěstnik, v současné době se pokračuje na stavbě dalších stanic této linky.  Do budoucna existují plány na rozšíření sítě až na 60 km; obě linky se mají prodloužit a na druhé straně řeky Oka má vzniknout linka třetí. Po výstabě metromostu v letech 2002 až 2012 byla linka č. 1 prodloužena na druhou stranu řeky Oky.  V souvislosti s pořádáním Mistrovství světa ve fotbale 2018 a výstavbou nového stadionu Nižnij Novgorod byla linka č. 2 v roce 2018 prodloužena ke stanici Strelka nedaleko stadionu.

Vozový park.

Vozový park metra v Nižném Novgorodu tvoří vlaky série 81-717/714, produkované Mytiščinským závodem u Moskvy. Jsou provozované ve čtyřvozových soupravách. Napájení je zajištěno třetí přívodní kolejnicí s napětím 825 V.

Metro v Nižném Novgorodu je síť dvou linek podzemní dráhy, vedoucí pod čtvrtým největším městem Ruska, Nižným Novgorodem. Na síti o délce 21,6 km s celkem patnácti stanicemi se denně přepraví okolo 150 tisíc lidí.

下诺夫哥罗德地铁()是位于俄罗斯下诺夫哥罗德的一个地铁系统,于1977年12月17日开始施工,于1985年11月20日开放营运,有15个车站,共长。


Život.

Narodila se v rodině důstojníka a statkáře. Proti vůli rodičů vystudovala učitelský ústav a v letech 1885 až 1896 působila jako učitelka v Landskroně, ale posléze se zcela věnovala literatuře. Roku 1897 se přestěhovala do Falunu a později žila v Sunne. Roku 1908 koupila po otcově bankrotu zpět rodinný majetek v Mårbacku a usadila se tam.  Jejím prvním úspěšným dílem byl dvoudílný román "Gösta Berling" (1891), který je dodnes jedním z nejromantičtějších děl švédské literatury. Po něm následovaly sbírky povídek a další romány, z nichž "Jeruzalém" (1901-1902) připomíná staroislandské ságy. Na objednávku pro potřeby švédských škol napsala pohádkovou knihu "Podivuhodná cesta Nilse Holgerssona Švédskem" (1906-1907), "Nils Holgersson underbara resa genom Sverige)", která je vlastně svérázným cestopisem po Švédsku a která dlouho sloužila jako učebnice švédské vlastivědy. Napsala také několik děl z rodného kraje založených na vlastních vzpomínkách.  Za její dílo se jí dostalo celé řady uznání. V roce 1907 získala čestný doktorát na Uppsalské univerzitě a v roce 1909 obdržela jako první žena Nobelovou cenu za literaturu "„... za ušlechtilý idealismus, bohatství fantazie, oduševnělost a krásu formy“" (citace z odůvodnění Švédské akademie, jejíž členkou se také jako první žena stala roku 1914).  Na začátku 2. světové války poslala svoji Nobelovu medaili finské vládě, aby jí pomohla shromáždit peníze na boj proti Sovětskému svazu. Finské vládě se však podařilo potřebné prostředky opatřit jiným způsobem a medaili jí vrátila.  Patří k vrcholným představitelům švédského a světového novoromantismu. Její dílo navazuje na tradice lidového vyprávění plného záhad, dobrodružství, s mlhavou hranicí mezi skutečností a fantazií, s dramaticky napínavým dějem, prvky nadpřirozena i mysticismu. Je prostoupeno humanistickou vírou v člověka a vyniká skvělým stylem a nadčasovou moudrostí.  Dne 16. března 1940 zemřela ve svém domě na následky cévní mozkové příhody.

Selma Ottilia Lovisa Lagerlöfová (20. listopadu 1858, Mårbacka – 16. března 1940, tamtéž) byla švédská spisovatelka, představitelka švédského novoromantismu, nositelka Nobelovy ceny za literaturu za rok 1909.

塞尔玛·奥蒂莉亚·洛维萨·拉格洛夫(,,1858年-11月20日-1940年-3月16日),瑞典作家与教师。1909年诺贝尔文学奖获得者,她是瑞典第一位得到这一荣誉的作家,也是世界上第一位获得这一文学奖的女性。代表作为童话小说《骑鹅旅行记》。


Součet řady.

Z posloupnosti formula_2 lze vytvořit novou posloupnost formula_15, jejíž členy jsou určeny jako formula_16, tedy (konečný) součet prvních "n" prvků posloupnosti formula_17. Posloupnost formula_15 označujeme jako "posloupnost částečných součtů" nebo sumaci řady formula_19. Člen formula_20 této posloupnosti se nazývá "formula_21-tým částečným součtem nekonečné řady".  "Součet nekonečné řady" je definován prostřednictvím limity posloupnosti částečných součtů jako Termín „řada“ bývá v některých případech ztotožňován s tímto součtem.

Konvergence řady.

Má-li posloupnost částečných součtů konečnou limitu, tzn. pak říkáme, že řada je konvergentní (např. formula_24), popř. bodově konvergentní v případě funkční řady. Pokud uvedená limita neexistuje (např. formula_25 - posloupnost částečných součtů je oscilující) nebo je nevlastní, tzn. formula_26 (např. formula_27), pak říkáme, že řada je divergentní.  Pro číselné řady je součtem řady číslo. Pro funkční řady je součtem řady funkce formula_28.  Řada formula_29 komplexních čísel formula_30, kde formula_31 jsou reálná čísla pro formula_32, je konvergentní tehdy a jen tehdy, konvergují-li obě řady formula_33 a formula_34.  Pokud formula_35 a formula_36, pak  Konverguje-li řada formula_19, pak konverguje také řada formula_39. Jestliže konverguje řada formula_19, pak konverguje také řada, kterou z této řady získáme přidáním nebo odebráním konečného počtu členů. Pokud řada formula_19 diverguje, pak bude divergentní také řada, která vznikne z této řady přidáním nebo odebráním konečného počtu členů.  U funkčních řad formula_42 označujeme množinu formula_43 všech formula_44, pro která je daná řada konvergentní, jako obor konvergence dané řady.

Absolutní konvergence.

Pokud konverguje řada formula_1, ale nekonverguje řada formula_46, říkáme, že řada formula_1 "konverguje neabsolutně".  Pokud konverguje řada formula_46 i řada formula_1, pak říkáme, že řada formula_1 "konverguje absolutně".  Pro absolutně konvergentní řady platí komutativní, asociativní a distributivní zákony. Přesouváním členů absolutně konvergentní řady se nezmění konvergence ani součet řady.  Máme-li dvě absolutně konvergentní řady formula_51 se součty formula_52, pak platí kde formula_55.

Stejnoměrná konvergence.

Řadu funkcí formula_56 označíme jako "stejnoměrně konvergentní", pokud v uzavřené oblasti formula_57 komplexní roviny formula_58 existuje takové číslo formula_59 a k němu číslo formula_60, že pro libovolné formula_61 a formula_62 platí formula_63. Je-li formula_58 reálné, pak oblast formula_65 představuje interval.

Podmínky konvergence.

U konvergentních řad lze zavést tzv. zbytek řady po formula_21-tém součtu jako  Podmínku konvergence řady lze vyjádřit také tak, že nekonečná řada konverguje právě tehdy, pokud k libovolnému kladnému číslu formula_68 existuje takové formula_60, že pro libovolné formula_61 platí nerovnost  Nutnou podmínkou konvergence řady formula_19 je  Pokud součet řady formula_19 vyjádříme ve tvaru formula_75, kde formula_20 je formula_4-tý částečný součet a formula_78 je zbytek řady po formula_4-tém částečném součtu, pak nutnou a postačující podmínku konvergence této řady lze vyjádřit vztahem  Nutná a postačující podmínka konvergence bývá také vyjadřována ve formě tzv. "Bolzanova-Cauchyova kritéria". Podle něj je nekonečná řada konvergentní právě tehdy, existuje-li k libovolnému formula_59 takové číslo formula_60, že pro libovolná formula_83 platí

Přerovnání řady.

Operace sčítání v formula_85 je komutativní. Proto při sčítání konečného počtu čísel nezáleží na pořadí, v jakém jsou sčítány. Při nekonečně mnoha sčítancích tomu tak být nemusí.  Přerovnáním řady formula_19 podle formula_87 se nazývá řada formula_88, kde formula_87 je bijekce formula_90.  Pokud je řada formula_19 absolutně konvergentní, pak její každé přerovnání je také absolutně konvergentní řada a má stejný součet.

Riemannova věta.

Je-li řada formula_19 neabsolutně konvergentní reálná řada, pak ke každému formula_93 existuje přerovnání formula_88, jež má součet formula_95. Rovněž existuje oscilující přerovnání formula_96.  Důkaz: Označme "K" rozšířené reálné číslo rovné součtu kladných členů řady (je-li jich nekonečně mnoho, pak jej lze definovat jako součet řady s vynecháním nekladných členů nebo ekvivalentně jako supremum součtů konečných množin kladných členů). Podobně buď "Z" součet záporných členů řady.  Pak jsou jen tři možnosti: a) "K" i "Z" jsou konečné, pak řada v každém přerovnání konverguje k číslu "K+Z". b) přesně jedno z nich je konečné, pak řada v každém přerovnání diverguje k tomu z nich, které je nekonečné c) Obě jsou nekonečná. Potom přerovnání konvergující k číslu "s" sestrojíme tak, že nejprve budeme nejdříve vkládat kladné čeny (počínaje největšími), dokud posloupnost částečných součtů (známe-li prvních "n" prvků vytvářeného přerovnání, známe i prvních "n" částečných součtů) nepřesáhne "s". Poté budeme vkládat záporné členy (počínaje těmi, které jsou v absolutní hodnotě největší), dokud posloupnost částečných součtů neklesne pod "s". Tento postup opakujeme donekonečna. Pokud řada obsahuje nulové členy, pak při každé "změně směru" vložíme jeden, dokud všechny nevyčerpáme. Tento postup lze formalizovat pomocí věty o definici rekurzí.  Jelikož "K" i "Z" jsou nekonečné, neexistuje žádný index formula_97, za nímž by již nedošlo ke změně směru. Z toho též plyne, že všechny členy původní řady budou vyčerpány, jedná se tedy skutečně o přerovnání.  Zbývá ukázat, že posloupnost částečných součtů konverguje k "s". Pro libovolné ε>0 z definice konvergence existuje index formula_98 takový, že všechny členy původní řady, které jsou v absolutní hodnotě větší, než ε, jsou v novém přerovnání vyčerpány před formula_98. Označme formula_100 nejbližší další index, kde došlo ke změně směru. Od tohoto indexu leží všechny částečné součty v intervalu "(s-ε, s+ε)", neboť jakmile je hodnota "s" překročena, dojde ihned ke změně směru. Přerovnaná řada tedy konverguje k "s".  Oscilující řady lze zkonstruovat podobně, přičemž přesáhne-li částečný součet číslo 1, přidáváme záporné členy, dokud částečný součet neklesne pod -1, pak přidáváme kladné.

Násobení řad.

Pro absolutně konvergentní řady formula_1 a formula_102 platí:

Césarovské součty.

Částečné součty: formula_104  Označme: formula_105  Řekneme, že řada je Césarovsky sumovatelná, pokud existuje formula_106  Řadu označíme symbolem formula_107 pokud formula_108  Obecně lze říci, že geometrická řada formula_110 konverguje právě tehdy, je-li formula_111. Ačkoli je splněna nutná podmínka pro konvergenci řady, tj. formula_73, je součet této řady roven nekonečnu, tedy řada diverguje. Nazývá se harmonická, protože každý člen, kromě prvního, je harmonickým průměrem sousedních členů. formula_117

Řada (také "nekonečná řada") je matematický výraz ve tvaru formula_1, kde formula_2 je nějaká posloupnost.

在数学中,一个有穷或无穷的序列formula_1的和formula_2称为级数。如果序列是有穷序列,其和称为有穷级数;反之,称为无穷级数(一般简称为级数)。序列formula_3中的项称作级数的通项(或一般项)。级数的通项可以是实数、矩阵或向量等常量,也可以是关于其他变量的函数,不一定是一个数。一般的,如果级数的通项是常量,则称之为常数项级数,如果级数的通项是函数,则称之为函数项级数。常见的简单有穷数列的级数包括等差数列和等比数列的级数。


Historie.

Nejstarší historie.

Jako prvotní ukazatel slunečních hodin sloužil velice pravděpodobně dřevěný kolík zaražený kolmo do země. Ten byl následně nahrazen opracovaným kamenem – gnómonem. Nejstarší sluneční hodiny jsou známy z archeologických vykopávek v Knowthu (Irsko, středo-východ). Pocházejí přibližně z roku 5000 př. n. l. Kolem roku 3500 př. n. l. se už používaly v Egyptě, Babylonii, Indii a Číně obelisky, sloužící jako gnómon. V letech 2000–1500 př. n. l. je prokázáno používání Egyptských stínových hodin (pravděpodobně první přenosný typ). Počátek jejich historie je možné nalézt v Egyptě druhého tisíciletí př. n. l., kdy vznikaly dřevěné, kovové i kamenné hodiny. V podstatě se jednalo o vodorovná pravítka s hodinovými ryskami a kolmo nasazenými vodorovnými ukazateli na jednom konci. Později, v helénistické době byly opatřovány ryskami pro různé roční doby. Jako přenosné byly používány i menší varianty skafé.

Starověké Řecko.

Předpokládá se, že staré Řeky seznámil s konstrukcí slunečních hodin Anaximandros z Milétu kolem roku 560 př. n. l. Podle Herodota staří Řekové získali znalost slunečních hodin od Babylóňanů, a celou vědu týkající se konstrukce a znalosti slunečních hodin dále rozvíjeli. Umožňovaly jim to pokročilé znalosti matematiky a geometrie, a speciálně znalosti kónického řezu jako je hyperbola, parabola a elipsa, což jsou křivky vykreslované nodem. Theodosius z Bithynie (160–100 př. n. l.) matematik a astronom, představil řeckému světu sluneční hodiny které mohou být použity na kterémkoliv místě na Zemi. Dále bylo časté použití hodin vertikálních, s vodorovným ukazatelem – stylusem, a číselníkem temporálních hodin. Příklad můžeme vidět na athénské Věži větrů, postavené v letech 50 až 41 př. n. l.

Starověký Řím.

Roku 25 př. n. l. římský autor Vitruvius sepsal všechny známé typy slunečních hodin v VIII knize jeho svazku "Deset knih o architektuře" (De architectura libri decem) a uvedl je spolu s jejich řeckými vynálezci. Všechny z nich pravděpodobně používaly nodus a lišily se pouze v povrchu na který dopadal stín.  Deset knih o architektuře obsahovalo:  Římané si osvojili konstrukci a využití slunečních hodin od Řeků natolik, že si Plautus v jedné ze svých her stěžuje, že jeho den je rozsekán na kousky těmi všudypřítomnými slunečními hodinami. Největší sluneční hodiny antického světa tzv. „Solarium Augusti“ postavili Římané v Římě kolem roku 10 př. n. l. Jednalo se velkou plochu s 30metrovým obeliskem z červené žuly uprostřed, mramorovými chodníky a pozlacenými bronzovými linkami uvnitř plochy určujícími jednotlivé časové údaje. Z roku 38 n. l. pochází známý římský obelisk umístěný na náměstí svatého Petra vysoký 35,5 m, který sem nechal dopravit z Héliopole (nedaleko dnešní Káhiry) císař Caligula. Taktéž archeologické práce prováděné na římském náměstí del Popolo, kde se nachází obelisk egyptského původu ze 12. století př. n. l. o výšce 36 m, odhalily rozsáhlý, urbanisticky pojatý číselník.

Evropa prvního tisíciletí.

Objev polosu (ukazatele paralelního s osou otáčení země) bývá datován do 1. století n. l. Po několika stech letech však upadl v zapomnění. Kolem roku 605 nařídil papež Sabinianus instalování slunečních hodin na kostelech. Následně se začínají na zdech křesťanských kostelů a klášterů objevovat sluneční hodiny opět s horizontálním ukazatelem a dělením dne na 4, 8 nebo 10 částí. Nejstarší hodiny tohoto typu na území Německa, nacházející se na zdi kostele sv. Michala ve Fuldě, nechal zhotovit roku 822 opat Hrabanus Maurus. Do roku 800 n. l. se datují nejstarší sluneční hodiny v Anglii (pomineme-li ty v Knowthu), za něž je považován tzv. „Bewcastle Cross“, v Cumbrii na severozápadě Anglie. Ciferník je rozdělen na 4 části pracovního dne, které ovlivňovaly vikingy a jejich námořní kulturu.

Sluneční hodiny a islámský svět.

Řecké ciferníky byly dále převzaty a zdokonalovány Islámskou kulturou a v Evropě v období post-renesance. Řecké hodiny využívaly nodu a přímých hodinových přímek, tudíž zobrazovaly nepřesný čas. Říká se mu „Temporární čas“. Tzn. čas, který se mění podle ročního období. Každý den byl rozdělen do 12 stejných úseků, a tudíž hodina ukazovaná takovými hodinami byla v zimě časově kratší než skutečná délka hodiny. Naopak hodina zobrazená v létě byla časově delší. Takovéto hodiny měřily přesně tedy jen a pouze při dnech rovnodennosti. Aby se odstranil tento problém, tak roku 1371 n. l. Abu'l-Hasan Ibn al-Shatir zdokonalil hodiny tím způsobem, že směr gnómonu změnil ze směru „kolmého na povrch umístěni“ na „směr daný osou rotace země“, tudíž směřující k Polárce. Toto významné vylepšení bylo dáno také tím, že al-Shatir využil velkého pokroku v trigonometrii učiněném Muhammadem ibn Jabir al-Harrani al-Battani (Albategni). Ibn al-Shatir si uvědomil, že použití gnómonu, který je paralelní na osu rotace země, umožní vytvořit sluneční hodiny, které budou zobrazovat stejně dlouhé úseky hodiny během jakéhokoliv dne v roce. Jeho hodiny jsou nejstaršími polárními hodinami, které se dochovaly. Tento koncept se později začal objevovat u slunečních hodin na západě, nejméně od roku 1446.

Evropa renesanční.

Francouzský astronom Oronce Finé roku 1524 n. l. zkonstruoval sluneční hodiny ze slonoviny. V roce 1525 Albrecht Dürer v Norimberku vydal pojednání "Underweysung der Messung mit dem Zirckel und Richtscheyt". Zde názorně popisuje konstrukci ciferníku horizontálních i vertikálních slunečních hodin za použití pravítka a kružidla. Kniha obsahuje i jeho vlastní návrh slunečních hodin na desetistěnu. V Evropě se začaly šířit v 16. století různé typy přenosných a kapesních hodin po rozšíření kompasu v polovině 16. století. Oblíbené byly např. cestovní rovníkové z mosazi, též cestovní diptychové (neboli destičkové) ze slonoviny, případně levnější varianty ze dřeva, dále stolní horizontální z mosazi či ušlechtilejších druhů kamene. Roku 1570 n. l. italský astronom Giovanni Padovani publikoval traktát, kde zpracoval postup výroby a následné umístění, jak horizontálních tak vertikálních slunečních hodin. Dále roku 1620 n. l. Giuseppe Biancani napsal "Constructio instrumenti ad horologia solaria", kde popsal, jak vytvořit sluneční hodiny i s připojenými ilustracemi.

Soumrak praktického používání slunečních hodin.

Rozvoj průmyslu, manufaktur, cestování a jiných oborů lidské společnosti vyžadoval stále větší nutnost využívání přesnějších způsobů měření času a také kladl větší nároky na jeho mobilitu. Potřebnost slunečních hodin postupně klesala v souvislosti se zdokonalováním mechanických kolečkových hodin, avšak ještě dlouho byly využívány například k seřizování věžních hodin. Skutečný soumrak praktického používání slunečních hodin však znamenala dohoda o zavedení pásmového času na konferenci ve Washingtonu v roce 1884. (Na českém území byl pásmový čas zaveden od 1. 1. 1912). Dnes mají sluneční hodiny spíše funkci dekorativní než užitnou, měří totiž tzv. pravý sluneční čas, který se od středního slunečního času může lišit až o +16 minut nebo −12 minut (viz časovou rovnici).

Princip slunečních hodin.

Planeta Země provádí dva důležité pohyby, rotaci kolem své osy a oběh kolem Slunce. Otáčí-li se Země kolem své osy, způsobuje tím zdánlivý oběh Slunce od východu k západu. Během roku si můžeme všimnout, že zdánlivá dráha Slunce po obloze se během roku mění. Toto je způsobeno eliptickou oběžnou dráhou Země kolem Slunce, kdy Slunce je v jednom jejím ohnisku. Vzdálenost Země od Slunce se tedy během roku mění, nejmenší je v periheliu, největší v afeliu. V důsledku 2. Keplerova zákona se Země pohybuje nejrychleji v periheliu a naopak nejpomaleji v afeliu. Navíc zemská osa není k rovině zemské dráhy kolmá, ale je od kolmice odkloněna přibližně o 23,5°. Z obou těchto příčin vyplývá, že délka hodiny na slunečních hodinách se během roku mění. Sluneční hodiny udávají zpravidla pravý sluneční čas místního poledníku. Hodinky ukazují středoevropský čas, tzn. čas 15. poledníku, procházejícího například městy (Český Dub či Jindřichův Hradec, a to jen v zimě a přibližně. Jsme-li tedy od 15. poledníku o jeden stupeň na východě (třeba Holice, Velké Meziříčí), musíme si od času slunečních hodin 4 minuty odečíst, na západě (např. Nižbor, Příbram) pak přičíst. Otáčí-li se Země kolem své osy asi jednou za 24 hodin, můžeme světovou sféru rozdělit na 24 dílů hodinovými kružnicemi, které budou procházet póly. Protože plnému úhlu 360° sluneční dráhy během dne odpovídá 24 hodin, připadá na 1 hodinu úhel 15°.

Zdánlivý pohyb slunce.

Pochopení principu slunečních hodin je nejsnazší a nejjednodušší na středověkém modelu pohybu Slunce. Bylo vědou prokázáno, že Země rotuje kolem své osy a otáčí se na eliptické dráze kolem Slunce. Nicméně k získání těchto detailních znalostí bylo třeba astronomického pozorování a fyzikálních experimentů. Pro navigaci a účely návrhu slunečních hodin je výborným zjednodušením a ulehčením předpokládat, že se Slunce otáčí kolem statické Země uvnitř Celestiální sféry (koule), která rotuje každých 23 hodin a 53 minut kolem její celestiální osy (přímka vytyčena mezi celestiálními póly). Pokud celestiálnní osa je shodná s osou Země, pak její úhel s lokální rovinou se rovná lokální geografické zeměpisné šířce. Zatímco hvězdy jsou v této celestialní sféře statické a neměnící svou pozici, slunce se pohybuje po celestiánské sféře, mající v létě pozitivní sklon (deklinaci), v zimě negativní sklon (inklinaci), a mající přesně nulový sklon v den rovnodennosti (tzn. Slunce je na celestiánském rovníku). Trasa Slunce po celestiánské sféře je známá jako ekliptika a prochází všemi 12 znameními zvěrokruhu během jednoho roku. Takovýto model slunečního pohybu pomůže lépe pochopit princip slunečních hodin. Jestliže stín-vrhající ukazatel je shodný s celestiánskými póly, pak jeho stín se otáčí stejnou rychlostí a tato rotace se nebude měnit díky ročním období. Výše popsaný princip je ten nejznámější design a v takových případech i stejné množství hodinových čar je používáno během celého roku. Hodinové čáry jsou rozděleny pravidelně, pokud povrch na který dopadá stín, je buď kolmý (stejně jako rovníkové sluneční hodiny), nebo kruhově symetrický kolem ukazatele (stejně jako v armilární sféře, kdy výraz „armilla“ je název pro „model celestiální sfery“). V ostatních případech nejsou mezery mezi dílky stupnice rozloženy pravidelně, dokonce i když stín rotuje rovnoměrně, a tudíž stupnice číselníku musí být upraveny odpovídajícím způsobem. Paprsky světla které dopadají na vrchol ukazatele, nebo procházející úzkou štěrbinou, vykreslují kužel který je souosý s póly celestiánské sféry. Odpovídající bod světla nebo vrcholek stínu který dopadne na plochý povrch, znázorní kuželovitý úsek podobný hyperbole, elipse, nebo (na severním nebo jižním pólu) kruhu. Tato kuželovitá část je výsledkem protnutí kužele paprsků světla s plochým povrchem. Tento kužel a jeho kuželovitá část se mění podle sezóny tzn. dle toho jak se mění sklon (deklinace/inklinace) Slunce. Tudíž sluneční hodiny které využívají tohoto pohybu světelného bodu nebo vrcholku stínu, mají často rozdílné číselníky pro různé roční období (jako např. Sluneční hodiny v podobě Pastýřské Hole, Sluneční hodiny jako prsten a vertikální gnómon jako obelisk).

Rovnoměrný čas vs. pravý sluneční čas a jeho korekce.

Sluneční hodiny ukazují lokální sluneční čas (pokud nejsou jakkoliv upraveny). K získání rovnoměrně plynoucího standardního času je třeba na nich provést tři základní korekce.  Velké rozměry slunečních hodin mohou usnadnit odečítání podrobných údajů, bez provedených všech tří korekcí ale rovnoměrně plynoucí čas neukazují přesněji než ty menší.

Rozčlenění typů (Kategorizace).

Kategorizace slunečních hodin může být vytvořena mnoha způsoby.

1) Způsob zobrazení.

Některé sluneční hodiny využívají jako ukazatele času světelný bod nebo světelnou linku, zatímco jiné používají hranu stínu nebo jeho špičku. V prvním případě bod světla ukazující čas může být formován slunečními paprsky jdoucími skrze malý otvor, nebo odrážející se od kulatého zrcátka. Podobně světelná linka může být formována pokud necháme sluneční paprsky procházet tenkým řezem v materiálu nebo je necháme procházet cylindrickými čočkami, které průchozí světlo formují do úzkého pruhu (oproti čočkám sférickým které světlo formují do bodu). V dalším případě, objekt vrhající stín může být nejčastěji proveden jako tenká tyč, nebo jako jakýkoliv objekt s ostrou špičkou nebo rovnou hranou.

2) Typy ukazatelů.

Ukazatel může být umístěn napevno, nebo může být pohyblivý v závislosti na ročním období. Může být orientován vertikálně, horizontálně, zarovnaný na osu země, nebo také orientován ve všech možných směrech matematicky odvozených.

3) Povrch pro zobrazení údajů.

Sluneční hodiny používají mnoho typů povrchu pro zobrazení světelného bodu nebo čáry, nebo vrcholku stínu nebo hrany stínu. Rovný povrch je nejběžnější základnou. Ovšem využívají se i neúplné koule, cylindry nebo kužele. Pro zpřesnění odečtu nebo čistě jen pro výraznější estetické ztvárnění jsou využívány i mnohem komplikovanější tvary.

4) Přenositelnost.

Sluneční hodiny se liší v jejich přenositelnosti, a jejich nutnosti orientace. Umístění mnoha slunečních hodin vyžaduje znalost lokální zeměpisné šířky, přesný vertikální směr (určený vodováhou nebo olovnicí), a směr pravého severu. Znalost těchto všech věcí neplatí v případě „samo-zaměřujících se slunečních hodin” To mohou být například dva ciferníky pracující každý na jiném principu. (Horizontální a analeptické sluneční hodiny, které mohou být připevněny na jednom podkladě a jejich čas je pak shodný pouze v případě že jsou nastaveny a umístěny správně.)

Sluneční hodiny v České republice.

V České republice je v současné době více než 3700 slunečních hodin různých druhů, typů a stáří.  Nejstarší dochované sluneční hodiny lze nalézt na chrámu sv. Bartoloměje v Kolíně. Na vystouplém kameni, otesaném ideálně k jihu, se dochovalo torzo hodin z přelomu čtrnáctého a patnáctého století. Dvoje hodiny byly vytesány o několik desetiletí později (snad kolem roku 1500) do opěrných pilířů kostela sv. Jakuba v Telči. Ze stejného období pochází další dvojice slunečních hodin umístěná na opěrných pilířích kostela sv. Ducha ve Slavonicích. Zajímavé hodiny jsou dnes umístěny na nádvoří moravskotřebovského zámku. Jedná se o šest ciferníků (pět svislých, jeden rovníkový) umístěných na kamenném sloupku z roku 1558. Ve větším počtu jsou z období renesance dochovány hodiny se svislým číselníkem umístěným na stěnách budov. Oproti gotickým jsou výtvarně bohatší a mnohdy kombinují několik různých číselníků. Ukazují například hodiny od východu i do západu slunce. Příkladem mohou být hodiny z roku 1600 umístěné na dnešním hotelu Růže v Českém Krumlově. Baroko na renesanci navázalo jak ve výtvarné výzdobě hodin, tak i v technické náročnosti kombinací několika číselníků do jedné plochy. Takové hodiny, z roku 1795, zdobí jižní stěnu druhého nádvoří třeboňského zámku.  V několika případech je možné setkat se v jednom objektu (např. zámku, klášteře) s několika různými typy a provedeními slunečních hodin, vytvořených v rozsahu několika desetiletí, či staletí. Příkladem může být pražské Klementinum, kde se lze setkat se šestnácti slunečními hodinami. Dvoje nejstarší jsou od roku 1658 na Studentském nádvoří. O desetiletí mladší pak na Révové nádvoří. Nezajímavější ze slunečních hodin jsou štěrbinové v Astronomické věži. V jižní stěně věže je štěrbina, jíž dovnitř, do Kvadrantové síně, dopadá sluneční paprsek na kovové vlákno. V pravé poledne je sluneční kotouček vláknem předělen na polovinu. V minulosti v ten okamžik praporečník na věži dával signál dělostřelcům, kteří z prostoru dnešní Kramářovy vily výstřelem z děla oznamovali pražanům čas poledne. V devatenáctém století postupně do pozadí ustupovala funkce slunečních hodin coby časoměrných přístrojů a stále více (zvláště po zavedení pásmového času na konferenci ve Washingtonu v roce 1884) do popředí vystupovaly jako estetický, výtvarný prvek doplňující architekturu.

Sluneční hodiny v Čechách v 21. století.

Od začátku jednadvacátého století bylo v České republice realizováno mnoho slunečních hodin různých provedení a principů. Mezi nejproduktivnější sluneční hodináře v Čechách patří jeden ze zakladatelů pracovní skupiny "Sluneční hodiny" v rámci Astronomické společnosti v Hradci Králové a tvůrce katalogu Slunečních hodiny ve střední Evropě - Miloš Nosek. Ve zmíněném katalogu je udivováno devadesát jím navržených slunečních hodin. Mezi ně patří například analematické sluneční hodiny v Raděticích na Táborsku, či dvojice slunečních hodin na někdejší trafostanici v Zbožíčku na Nymbursku z roku 2012. Byl v roce 2011 spoluautorem zajímavých hodin na budově pobočky Českého hydrometeorologického ústavu v Ústí nad Labem. Tyto hodiny díky laserovému paprsku ukazují hodiny i za dnů, kdy nesvítí slunce, či v noci. M. Nosek se také podílel na obnově několika historických slunečních hodin. V roce 2011 to bylo při restaurování hodin zdobících od roku 1797 starou radnici ve Dvoře králové. V tom samém roce hodiny na štítě někdejšího zámku v Barchově.  Autorem více jak desítky slunečních hodin je další ze zakladatelů pracovní skupiny "Sluneční hodiny" Miroslav Brož. Je také spoluautorem neopomenutelný válcových výškových hodin na Malém náměstí v Hradci Králové z roku 2007. Na mnoha místech jižních Čech se lze setkat se slunečními hodinami navrženými Janem Zemanem. Působivé jsou především hodiny pojmenovávané Strážce času na náměstí Tomáše Bati v Sezimově Ústí jež vytyčil v roce 2005. Je také autorem prvních zemních analematických hodin v Čechách. Hodiny, u nichž je stojící člověk ukazatelem času, realizoval v roce 2002 na prostranství před obecním úřadem v jihočeských Zahrádkách.  Hned dvoje slunečních hodin na jednom místě dostal příležitost navrhnout další sluneční hodinář Pavel Marek (nejméně 16 realizovaných slunečních hodin). V roce 2004 byly v centru Kladna, na Floriánském náměstí, postaveny dvoje vodorovné sluneční hodiny. Jedny malé na kamenné sloupku. Druhé představující dominantu náměstí s kovovým ukazatelem dlouhým 7,77 metrů a číselníkem o rozměru 30 x 20 metrů ukazují čas i v noci a to díky malým reflektorům umístěným v dlažbě u jednotlivých hodin.  Realizace slunečních hodin přesahující běžný rámec svislých slunečních hodin jsou dílem Jindřicha Traugotta. Příkladem jsou sluneční hodiny vytvořené v roce 2011 na Gymnáziu Nový Porg v Praze 4. Noudus v podobě pozlacené laminátové koule o průměru 125 mm ukazuje po celý rok přesně 8:40 - tedy okamžik začátku školního vyučování. Konstrukčně složitější jsou kombinované hodiny stojící od roku 2011 na nádvoří obecního úřadu v Dolních Břežanech. Jsou součásti kašny a ukazují o slunných dnech hodiny stínem polosu. Když slunce nesvítí, či v noci, odměřuje čas laserový paprsek.

Spolek příznivců slunečních hodin.

Tak jako jiné země světa, i Česká republika má spolek sdružující příznivce slunečních hodin - pracovní skupinu "Sluneční hodiny" v rámci Astronomické společnosti v Hradci Králové. Necelá dvacítka členů se snaží o popularizaci slunečních hodin. Členové skupiny pomáhají jak při údržbě a restaurování historických hodin, tak i pří vzniku nových a to soukromým majitelům hodin, i institucím. Popularizují sluneční hodiny prostřednictvím přednášek, výstav a příspěvků do sdělovacích prostředků. Jsou v kontaktu se spolky přátel slunečních hodin v zahraničí. Dokumentují a katalogizují sluneční hodiny nejen v České republice, ale v celé střední Evropě prostřednictvím katalogu "Slunečních hodiny ve střední Evropě". Nedílnou součástí existence spolku jsou každoroční výpravy za slunečními hodinami. Od roku 2006 vždy na jaře a na podzim se vydávají do jiné části České republiky aby zde po dva dny putovali po stanovištích slunečních hodin, setkávali se s dalšími příznivci slunečních hodin a mnohdy i o hodinách přednášeli pro veřejnost.

Katalogizace slunečních hodin v České republice.

Prvopočátek snahy o zdokumentování stavu a evidenci slunečních hodin v tehdejším Československu lze nalézt v 80. letech dvacátého století na Přírodovědecké fakultě UK v Praze. Mravenčí pílí studentů pod vedením RNDr. Ludvíka Muchy byla tato práce dovršena v roce 1990, nebyla však nikdy publikována. Celkový počet tehdy zdokumentovaných slunečních hodin činil 1202.  Elektronická podoba katalogu slunečních hodin vznikla v devadesátých letech dvacátého století díky iniciativě několika málo milovníků slunečních hodin a od roku 2007 je spravována členy pracovní skupiny "Sluneční hodiny" v rámci Astronomické společnosti v Hradci Králové. Sluneční hodiny dokumentují a katalog doplňují jak členové pracovní skupiny, tak mnoho dalších milovníků slunečních hodin. Základem databáze pojmenované "Sluneční hodiny ve střední Evropě" jsou fotografie doplněné o informace a popisy jednotlivých stanovišť.  Výstupem z katalogu se v roce 2004 stala kniha nazvaná "Sluneční hodiny na pevných stanovištích - Čechy, Morava, Slezsko a Slovensko" obsahující záznamy o 2048 slunečních hodinách.

Výstavy.

2002 (říjen) - výstava fotografií Sluneční hodiny z jižních Čech, Hvězdárna a planetárium České Budějovice  2005 (květen až září) - výstava s názvem Kouzlo slunečních hodin, Hvězdárna a planetárium v Hradci Králové  2011 (září až listopad) - výstava s názvem Sluneční hodiny, Oblastní muzeum v Lounech

Zajímavosti a rekordy.

Největší sluneční hodiny zvané Samrat Yantra jsou součástí královské astronomické observatoře Džantar mantar v indickém Džajpuru. Byly postaveny v roce 1728. Jejich ukazatelem je kamenná trojúhelníkovitá stavba vysoká přes 27 m, po jeho stranách jsou symetricky postaveny dva obloukovité číselníky (pro zobrazení dopoledního a odpoledního času), na které dopadá hrana stínu od ukazatele. Měřítko číselníku udává čas s relativní přesností 2 s. Kalendářní údaje je možné odečítat (namísto stínu nodu na číselníku) podle místa, ze kterého z hrany ukazatele (opatřené též měřítkem) dopadá stín právě na hranu číselníku.  Jako největší české sluneční hodiny byly Agenturou Dobrý den ověřeny hodiny v Bezvěrově. Nevznikly však jako jednotná stavba - jedná se pouze o stylos redukovaný na 5 ukazatelů značících dosažení celé hodiny (od desáté dopolední do druhé odpolední hodiny) vybavených 3 metry vysokými římskými číslicemi; jako gnómon využívá jinou stavbu - krašovský vysílač. Ten se tak se svými bezmála 350 metry stal nejvyšším gnómonem na světě. Vzdálenost ukazatelů hodin od vysílače se pohybuje od 200 do 260 metrů. Přesnost určení času je však (s výjimkou času dosažení celých hodin) vzhledem k nedokonalému ukazateli srovnatelná s malými slunečními hodinami, kalendářní údaje z délky stínu gnómonu nejsou vůbec schopny poskytnout.  Největší sluneční hodiny v České republice a jedny z největších (ne-li největší) v Evropě, vybudované přitom jako jednotná stavba, vznikly v Třešti v roce 2003. Na náměstí T. G. Masaryka zabírají plochu o velikosti 663 m a jejich ukazatel má výšku 8,21 metru. Při změně času dochází k výměně číslic u hodinových čar.  Nejvýše položené sluneční hodiny v České republice lze nalézt ve výšce 1038 metrů nad mořem na Kleti, nejvyšším vrcholu Blanského lesa. Zde, nedaleko hvězdárny, stojí od roku 1974.

Sluneční hodiny jsou zařízení pro určování času v závislosti na zdánlivém pohybu Slunce. Sluncem ozařovaný předmět vrhá stín a podle aktuální pozice stínu lze určit čas. Určování času je matematicky odvozeno z kombinace dvou základních pohybů Země a Slunce. Z pravidelné rotace Země kolem své osy (čas v rozmezí dne) a z rotace země kolem slunce (rozmezí roku). Představují pravděpodobně nejstarší a zároveň i nejvíce rozšířené hodiny z elementárních (tedy přírodních živlů využívajících) časoměrných přístrojů, k nimž dále řadíme hodiny přesýpací, vodní, olejové i jiné. Většina typů slunečních hodin má číselník od 6:00 až po 18:00. Čísla jsou většinou římská. První sluneční hodiny byly sestaveny pravděpodobně již před sedmi tisíci lety.

日是一种由视太阳位置告知每天时间的装置。狭义而言,它包含一个平面(盘面)和将影子投影在平面上以指示时间的晷影器(gnomon)组成。当太阳移动着划过天际,阴影边缘会与不同的时间线对齐,显示出当时的时刻。"晷针"(style)就是在晷影器上指示时间的边缘线;经由晷针上的"节点"(如果有),还可以提示日期。晷影器可以产生明显的阴影,以让晷针可以显示时间。晷影器可以是一根棍棒、金属线、或精心装饰的雕饰。晷针必须平行于地球的自转轴,才能整年都提供正确的时间。晷针与地平面的夹角就是其所在位置的地理纬度。


Bublinková vodováha.

Základem běžného druhu bublinkové vodováhy je prohnutá trubička s kapalinou, v níž je bublina. Trubička je pevně a přesně uložena v dřevěném nebo kovovém hranolu. Bublina má snahu vyplavat na nejvyšší místo trubičky. Poloha bubliny, při níž je hranol ve vodorovné poloze, je na trubičce vyznačena ryskami. U stavební vodováhy bývá kolmo k ní umístěna druhá podobná trubička, umožňující nastavení svislice.  U přesnějších vodovah, například pro použití ve strojírenství, není trubička prohnutá, ale zevnitř vybroušená do mírně soudkovitého tvaru. Vodováha mívá také rektifikační šroub pro přesné justování. Strojírenské vodováhy na ustavování strojů a zařízení mívají vespod vybroušenou trojúhelnou drážku, aby se daly použít i k nastavování hřídelů a válcovitých součástí. Jiné mají tvar čtvercového rámu, takže dovolují i nastavení do svislé polohy.  Zatímco trubicová vodováha indikuje polohu jen v jednom směru, kruhová či krabičková vodováha má svrchní sklíčko mírně vypuklé, takže ukazuje odchylku od vodorovné roviny ve všech směrech. Vodorovnou polohu, případně malé odchylky, vyznačují soustředné kružnice na sklíčku. Toto řešení se používá zejména u přístrojů, vyžadujících ustavení do vodorovné polohy (teodolity, přesné váhy apod.) či u stativů.  Trubicovou vodováhu vynalezl Melchisedech Thévenot, pozdější knihovník krále Ludvíka XIV., kolem roku 1660 a roku 1661 o ní psal Ch. Huygensovi. Rozšířila se však až koncem 18. století.

Hadicová vodováha.

Hadicová vodováha se používá především ve stavebnictví a na větší vzdálenosti je přesnější než bublinková vodováha. Skládá se ze dvou průhledných trubic se stupnicí, spojených hadicí. Hadice je naplněna vodou a porovnáním hladin v trubicích lze určit shodnou výšku u míst, vzdálených až do délky hadice. Dá se vyrobit z PET lahví a půlcoulové zahradní hadice. PET láhev se musí na dně provrtat.

Laserová vodováha.

Některé vodováhy (bublinkové nebo elektrické) jsou vybaveny optikou s laserovou diodou a umožňují promítat měřenou rovinu pomocí tenkého laserového paprsku na zeď či jiný podklad. Mohou být upevněny na stativ, umístěny do volného prostoru a využity k vyměřování po obvodu místnosti, například vágrysu. Používají se i kompaktní laserové vodováhy, někdy kombinované s funkcí laserového dálkoměru.

Vodováha nebo také libela (z franc.) je jednoduchý přístroj, sloužící k určování vodorovného (a odvozeně i svislého) směru. Pracuje buď na principu Archimédova zákona (bublinková vodováha), spojených nádob (hadicová vodováha) nebo dalších fyzikálních principech (elektronická vodováha). Hadicová vodováha je v běžné praxi na větší vzdálenosti přesnější než bublinková vodováha.

水准管,又称管水准器、水平仪、水平尺或平水尺,是一种量度水平及铅直的测量工具,形状就像尺一样。


Hodnoty ve filosofii.

Hodnoty jako metaforu zavedl do filosofie německý myslitel Rudolf Hermann Lotze v polovině 19. století, aby naopak vyjádřil to, čím se naše hodnocení řídí nebo orientuje. Na rozdíl od starších pojmů dobra a zla nebo ctnosti a neřesti, které mají absolutní povahu (buď – anebo, ano nebo ne), počítá pojem hodnot s tím, že i naše hodnocení bývají odstupňovaná (více - méně, lepší – horší) a často vycházejí z porovnávání.  V běžném životě musí člověk neustále hodnotit a vybírat, a i když neví, co je dokonale dobré (levné, kvalitní, spolehlivé, úsporné, zdravé, etické atd.), obvykle se dokáže zorientovat v tom, co je lepší a co horší. Dává jedné věci přednost před jinou a dovede to i zdůvodnit nebo aspoň vysvětlit; proto se někdy hovoří o preferencích. Asi tak, jako horolezec nemusí mít před očima vrchol, který chce zlézt, ale vystačí si s průběžnou orientací směru, například „vzhůru – dolů“. Hodnotami pak Lotze rozumí jakési úběžníky, myšlené vrcholky či krajnosti žádoucího, tedy toho, za čím jdeme („kladné hodnoty“), anebo naopak nežádoucího, toho, čemu se vyhýbáme („záporné hodnoty“).

Sociologie hodnot.

Jak upozornil Jan Patočka, je však důležité mít na paměti, že se jedná o myšlené, ideální úběžníky, ne o věci, které „někde existují“ samy o sobě. „Hodnoty se projevují jen v hodnocení a tvoří se v jeho průběhu, za chodu, v závislosti na celé axiologické zkušenosti“. Podle Clyde Kluckhohna a T. Parsonse hodnoty nelze chápat jako „chtěné věci“, nýbrž jako „představy o žádoucím ("desirable")“.  Hodnoty tedy nelze chápat úplně odděleně, nýbrž vždy tvoří uspořádané soustavy, hierarchie hodnot. Tak se také nejčastěji zkoumají v sociologii: v dotazníku se od respondentů žádá, aby připravený seznam obecných hodnot zhodnotili, to jest uspořádali. Na základě takových výzkumů se pak hovoří o hodnotové orientaci (např. na úspěch, moc, rodinu a podobně).  Jakožto výsledek (něčího) hodnocení je hodnota v tomto smyslu vždy hodnotou pro někoho, a má tedy subjektivní ráz. Zkušenost nicméně ukazuje, že hodnocení různých lidí se často podobají nebo dokonce shodují, zejména pokud tito lidé patří do téže společnosti, k téže kultuře nebo mají společné zkušenosti. Výchova a obecná kultura, v níž člověk vyrostl a žije, má tedy na jeho hodnocení značný vliv a soustava hodnot je naopak charakteristikou určité kultury. Společenské a kulturní hodnoty se někdy vyjadřují ve společenských a kulturních normách a společnost pak může více či méně důrazným způsobem vymáhat jejich dodržování.

Univerzální hodnoty.

Lze-li mluvit o hodnotách určité skupiny a kultury, vzniká otázka, zda jsou nějaké hodnoty společné všem lidem čili univerzální. Některá emotivní „hodnocení“ – například odpor k hadům a pavoukům – jsou patrně vrozená a máme je společná i s některými primáty. Jsou to ovšem spíš instinktivní obranné reflexy, součást „pudu sebezáchovy“ než skutečná, to jest racionální a uvážená hodnocení. Ovšem už sociologické výzkumy hodnotových orientací nutně předpokládají, že lze sestavit seznam více méně obecných hodnot, jež mají u různých lidí jen rozdílné váhy či platnost.  Na druhé straně také víme, že příslušníci různých kultur se často liší právě ve svých hodnoceních. Tak se v současných západních společnostech dává přednost jednotlivci před skupinou (např. rodinou jako celkem), kdežto v tradičních společnostech a v soudobém islámu tomu bývá naopak. Podobné rozdíly lze najít i v hodnocení majetku, cti, věrnosti a podobně.  Diskuse o hodnotách dostává v posledních letech velmi praktický ráz, zejména ze dvou důvodů:

Hodnoty jsou výsledky, případně měřítka hodnocení. V přírodních vědách se hodnotou obvykle míní číselný výsledek měření, údaj měřicího přístroje. Podobně v ekonomii se hodnotou míní to, co lze vyjádřit cenou (směnná hodnota). V běžné řeči a ve filosofii znamenají to, čeho si jednotlivci nebo skupiny váží, cení, za co jsou ochotni něco obětovat, případně zaplatit.

价值观(Values)是一种处理事情判断对错、做选择时取舍的标准。有益的事物才有正价值。对有益或有害的事物评判的标准就是一个人的价值观。


Zahraniční politika.

Během Anastasiovy vlády přetrvávaly konflikty s Ostrogóty, neboť císař si nadále dělal nárok na ztracená západní území. Anastasios sice jmenoval ostrogótského krále Theodoricha Velikého, který v roce 493 dosáhl vlády nad Itálií, konzulem pro západ (konzulové jmenovaní v Ravenně a v Konstantinopoli byli vzájemně uznáváni, což může být hodnoceno jako symbol trvání říšské jednoty), avšak to nebránilo Theodorichovi v tom, aby si od roku 504 činil nárok na římské území (konkrétně na město Sirmium, které náleželo východořímské říši od roku 437). V letech 505–510 došlo k vojenským střetům, přičemž Theodorich nepokrytě podporoval Anastasiova soupeře, uzurpátora Vitaliana. Ten byl původně velitelem vojska v Thrákii, avšak v roce 511 se vzbouřil proti císaři – což mělo souvislost také s Anastasiovou náboženskou politikou. V roce 510 byl mezi Theodorichem a císařem nakonec sjednán mír.  Obecně však lze říci, že západní germánská království v zásadě respektovala nadřazenost císaře, třebaže jejich králové vládli zcela suverénně. Tak se například Chlodvík I. z dynastie Merovejců snažil, aby císař uznal jeho postavení. V roce 508 mu byla propůjčena hodnost čestného konzula a rovněž mu byl z Konstantinopole poslán diadém.  Na Balkáně podnikali Bulhaři loupeživé výpravy do Thrákie, proto nechal Anastasios vybudovat západně od Konstantinopole opevnění, nazývané dlouhá zeď.  Anastasios musel vést válku také s perskými Sásánovci. Po dlouhém období míru (od roku 441) vzrostlo mezi oběma říšemi napětí, což vedlo v roce 502 ke konfliktu s králem Kavádem I. Po počátečních úspěších Peršanů se podařilo římské armádě stabilizovat situaci. V roce 503 vyslal Anastasios na východní hranici vojsko, které bylo na tehdejší poměry značně veliké (čítalo na 40 až 50 tisíc mužů). Někdy na přelomu let 506/507 mohla být uzavřena mírová smlouva na dobu sedmi let. Napětí ve vzájemných vztazích však nadále přetrvávalo (jak měly ukázat války za Justina I. a především za Justiniána I.), neboť Anastasios smlouvu porušil a nechal v Daře přímo u perských hranic postavit silnou pevnost, díky níž se cítili Peršané ohroženi a jejíž zboření opakovaně vyžadovali. Přesto zůstala římská východní hranice od roku 506 po zhruba dvacet následujících let klidná.

Vnitřní a náboženská politika.

Anastasios se i přes pokročilé stáří ukázal jako jeden z nejvíce energických císařů. Odstranil své eventuální soupeře (především zlomil moc Isaurů, kteří se za jeho předchůdců domohli nebezpečně velkého vlivu) a zkonsolidoval státní finance: byl zřízen úřad comes patrimonium (státní sekretář financí), byl zefektivněn výběr daní, také byla reformována měděná měna (zlatá měna zůstala stabilní). Hospodářství zažilo za Anastasia rozkvět díky odstranění tíživé obchodní daně (chrysargon). Anastasios měl prý svému nástupci Justinovi zanechat ohromné bohatství, čímž jeho vláda připravovala prostor pro poslední vzestup pozdně antické římské říše. Nicméně během jeho vlády došlo také k některým těžkým vnitropolitickým krizím, které se však podařilo překonat. Anastasios patrně jevil určité sympatie k monofyzitismu, a i když nikdy otevřeně nevystoupil proti chalkedonskému vyznání, přesto došlo ke značnému napětí, když v roce 511 nechal sesadit konstantinopolského patriarchu Makedonia. Jeho nástupcem jmenoval Anastasios monofyzitského patriarchu z Antiochie. Na to vypuklo povstání výše zmíněného Vitaliana. V samotné Konstantinopoli byl ustaven vzdorocísař, který byl však rychle odstraněn.  Vitalian ohrožoval několikrát hlavní město, než byl v roce 515 konečně poražen, načež se utopil na útěku.  Náboženská politika císaře Anastasia, který byl ochotný ke kompromisu s monofyzity, vedla k prohloubení tzv. akakiánského schizmatu (484–519), které bylo ukončeno teprve za Justina I.

Smrt a následnictví.

Anastasios zemřel 10. července 518, údajně během strašlivé noční bouře. Vedl úspěšnou finanční politiku, v zahraniční politice ale musel strpět několik porážek (především na Balkáně). Přesto se zdá být velmi schopným císařem. Největší problém představovalo následnictví, neboť nezanechal žádného legitimního syna (císařská hodnost tehdy beztak nebyla ještě dědičná). Jeho tři synovci se nedokázali prosadit (jeden z nich byl prohlášen vzdorocísařem za vlády Justiniána I. o čtrnáct let později), takže povýšení do císařské hodnosti nakonec dosáhl velitel císařské gardy, Justin I. Zřejmě i za účasti svého synovce, pozdějšího císaře Justiniána I.

Anastasios I. (Anastasius I.) (kolem 430 Dyrrhachium – 9./10. července 518 Konstantinopol) byl východořímským císařem v letech 491–518.

阿纳斯塔修斯一世(希腊语:',约430年-518年),东罗马帝国皇帝(491年-518年在位)。


První hudební krůčky.

Charlie Watts se narodil do rodiny řidiče náklaďáku. Jako kluk byl skromný, soustředěný a pracovitý, mírně hýčkaný svými rodiči. Když mu bylo jedenáct uslyšel v rádiu skladbu "Walkin’ Shoes" Gerryho Mulligana, ve které bubnoval Chick Hamilton. To v něm probudilo bubeníka, a tak začal hrát na hrnce a pánve. Svůj první nástroj – bendžo – si ve čtrnácti koupil sám. Rozebral ho, z těla bendža si udělal bubínek a k němu si z merkuru postavil stojan. V roce 1955 mu rodiče koupili první bicí. Stále ho zajímal jazz, takže začal cvičit s jazzovými deskami, které sbíral.  Po tom, co dokončil střední školu, šel studovat uměleckou školu, kterou dokončil v roce 1960. Po škole pak pracoval jako grafik u reklamní agentury. Během práce už ale hrál s místními skupinami v kavárnách a menších klubech. V roce 1961 poprvé potkal Alexise Kornera, který mu nabídl post bubeníka ve své kapele – Blues Incorporated. Chvilku pak pracoval jako grafik v Dánsku, ale po tom, co přijal Kornerovu nabídku, se vrátil zpět do Londýna.  O rok později se Charlie setkal s Brianem Jonesem, Ianem "Stu" Stewartem, Mick Jaggerem a Keithem Richardsem, kteří chtěli společně hrát rhythm and blues a příložitostně vystupovali v různých londýnských klubech. A tak Charlie dostal nabídku hrát s mladou začínající kapelou Rollin’ Stones. Charlie se nechal přesvědčovat skoro celý rok, nakonec jim přikývnul až v lednu 1963. Keith Richards k tomu ve své biografii dokonce píše: „Hladověli jsme, jen abychom ho zaplatili! Doslova. Omezovali jsme si příděly, jak strašně jsme ho chtěli.“

Hudební kariéra.

Mimo Rolling Stones.

Kromě hraní s Rolling Stones má ale Charlie Watts spoustu dalších zájmů. V roce 1964 například vydal komixovou poctu jazzovému saxofonistovi Charliemu Parkerovi nazvanou "Ode to a High Flying Bird". Přestože se proslavil jako rockový bubeník, jeho osobnímu vkusu je blíže jazz. Na konci sedmdesátých let se připojil k Ianu "Stu" Stewartovi ve skupině Rocket 88, která se vracela ke kořenům boogie-woogie. V kapele si tehdy zahrála spousta předních britských jazzových, rockových a R&B hudebníků. Patřili mezi ně například free-jazzový saxofonista Evan Parker, jazzoví dechař Courtney Pine nebo zakládající člen skupiny Cream Jack Bruce. V roce 1991 dal Charlie dohromady jazzový kvintet, šlo o další poctu Charlie Parkerovi. Po úspěšném hostování Jima Keltnera na albu "Bridges to Babylon", které vydali Rolling Stones, nahráli společně Charlie Watts a Jim Keltner čistě bubenické album nazvané prostě "Charlie Watts/Jim Keltner Project". Skladby se jmenují po slavných jazzových bubenických ikonách jako Elvin Jones, Max Roach nebo Roy Haynes. Není zde kopírován styl těchto bubeníků, spíše jde o zachycení pocitů z jejich hry. "Watts At Scott's" je zase živá nahrávka ansámblu The Charlie Watts Tentet ze slavného londýnského jazzového klubu Ronnie Scott's. V dubnu 2009 koncertoval Charlie Watts s projektem The ABC&D of Boogie Woogie. Jeden koncert se uskutečnil i v Praze, ale setkal se s nepochopením zdejší kritiky.

Společně s Rolling Stones.

Charlie Watts se také podílel na grafice prvních desek Rolling Stones. Navrhl například celý sleevenote k desce "Between the Buttons." Mezi jeho nápady také patří orinální upoutávka na koncertní turné v roce 1975. Skupina tehdy překvapila čekající novináře tím, že odehrála skladbu "Brown Sugar" na přívěsu kamionu, který jel po Manhattanu. Tento nápad okopírovali ve stejném roce AC/DC, Status Quo v roce 1984 v klipu "The Wanderer" a U2 v klipu "All Because of You" z roku 2004. Charlieho si prý vzpomněl na to, jak tehdy běžně propagovaly své koncerty jazzové ansámbly v New Orleans.  Společně s Mickem Jaggerem také navrhoval scénu pro koncertní šňůry Steel Wheels/Urban Jungle (1989–1990), Bridges to Babylon Tour (1997), Licks Tour (2002–2003) a A Bigger Bang Tour (2005–2007).  Dá se dohledat mnoho rozhovorů, kde se Jagger a Richards zmiňují Charlieho Wattse jako zásadního člena Rolling Stones. Například pro časopis "Guitar Player" řekl Keith Richards, že bez Charlieho by Stones nemuseli vůbec existovat, nebo by dále nepokračovali pod hlavičkou Rolling Stones. Jakou váhu má Charlie ve Stones ukazuje i situace, která nastala po odchodu Billa Wymana z kapely v roce 1993. Tehdy před několika baskytaristy Keith a Mick Charlieho požádali, aby nového basáka vybral on. Charlie se rozhodl pro Darryla Jonese – respektovaného muzikanta, který hrával například s Milesem Davisem nebo se Stingem.

Charlie Watts (* 2. června 1941) je britský rockový bubeník, který je více než padesát let členem kapely The Rolling Stones. Watts je také leader jazzového ansámblu, pod svým jménem vydal několik jazzových desek. Mimoto se také podílel na produkci některých desek Rolling Stones a navrhoval některá pódia, která si sebou Stones na svých turné vozili. Mezi jeho koníčky patří chov koní.

查理斯·罗伯特·沃茨(英语:Charles Robert Watts,1941年-7月2日),滚石乐队鼓手。其年轻时接受过专业的爵士鼓训练,并且常常于伦敦的节奏布鲁斯俱乐部演奏,在那里他遇到了滚石乐队的其他三名成员。1963年作为一名鼓手正式加入了滚石乐队,同时兼任乐队唱片封面和舞台设计。他有时也会和他的个人乐队“查理沃茨五重奏”在“”演出。


Popis sportu.

Jedná se o bezkontaktní adrenalinový sport, při němž je k vyřazení protihráčů používáno zbraní, které střílejí želatinové kuličky ráže 0,68 palce (1,73 cm). Tyto kuličky jsou ze zbraně vypuzovány expandujícím stlačeným vzduchem nebo CO. Kulička je tvořena pevnou skořápkou na bázi celuloidu, který se používá při výrobě potahovaných pilulek. Uvnitř obsahuje kulička netoxické vodou rozpustné barvivo rozličných barev. Při zásahu cíle skořápka kuličky praská a okolí zásahu je potřísněné barvivem. Tímto způsobem je zasažený (označený) hráč vyřazen ze hry a odchází mimo hřiště do předem určeného prostoru. Zbraně mohou v závislosti na typu zasahovat cíle až na 50 i 80 metrů. Standardní rychlost kuličky v momentu, kdy opouští hlaveň (úsťová rychlost), je 300 fps (stopy za sekundu). Zbraně mohou být upravovány i na rychlost vyšší. Paintball se hraje na hřištích, která se nacházejí dle typu hry ve volné přírodě (military paintball) nebo na vyhrazené ploše (sportovní paintball).  Pro srovnání:  Dle zkušeností i ze zásahu na větší vzdálenosti mohou vznikat modřiny, hráče ale většinou motivují k lepšímu sledování herní situace v příští hře a málokoho odradí.  Jedná se o kolektivní sport, kde je důležitá spolupráce jednotlivých hráčů.

Historie.

Tento sport vznikl podle jednoho příběhu mezi rančery v Austrálii, kteří při počítání velkých stád dobytka k jeho značkování používali primitivních paintballových zbraní. Časem začali střílet jeden po druhém a vznikla akční adrenalinová zábava. Druhý příběh o vzniku paintballu nachází jeho pravzor v tréninku soubojů se střelnou zbraní - krátkou předovkou, která ale střílela voskové projektily. Účastníci cvičného souboje byli tehdy oblečeni do těžkých kabátců a helmy ne nepodobné těm, které se dnes používají na dnešních paintballových hřištích. Konečně třetí příběh o vzniku paintballu hovoří o předchůdcích paintballových zbraní jako o lesnických značkovačích stromů určených k poražení.

Bezpečnost.

Bezpečnost při paintballu je založena na důsledném dodržování limitu úsťové rychlosti a kvalitním bezpečnostním vybavení.  Povinným vybavením jsou:  Dalším nepovinným vybavením mohou být paintballové rukavice, chránič krku (u některých hráčů nahrazený šátkem) a další ochranné prvky.

Zbraně.

Zbrani se v paintballu říká marker, čili značkovač. Existují značkovače v ceně mírně nad jeden tisíc korun, stejně tak se na trhu objevují kousky v relacích okolo třiceti tisíc Kč. Abychom zbraně roztřídili, budeme se řídit způsobem funkce mechanismu.

Základní varianty paintballu.

Dnes existují dvě hlavní linie paintballu a lze je definovat podle vztahu k armádě/boji.

Herní scénáře.

Zejména v rekreačním paintballu se můžeme setkat s různými scénáři a typy her. Mezi nejznámější patří hry na vlajku ("capture the flag" nebo "center flag").

Paintball je sport či zábava, při které je cílem vyřadit protivníka zasažením kuličkou s barvou vystřelenou z paintballové zbraně (značkovače).

漆弹(英语:paintball)是一种以漆弹枪射出漆弹,击中目标后产生标记以供计分的运动。


Původ.

Výraz “passacaglia” (španělsky "pasacalle", francouzsky "passacaille", italsky: "passacaglia", "passacaglio", "passagallo", "passacagli", či "passacaglie") má svůj původ ve španělských slovech "pasar" (jít, procházet) a "calle" (ulice). Tato forma vznikla ve Španělsku na počátku 17. století jako jednoduchá kytarová mezihra mezi tanci či písněmi. I přes španělský původ této formy (doložený zmínkami v dobové španělské literatuře) pocházejí první zapsané příklady passacaglií z italského zdroje kolem roku 1606. Tyto skladby, podobně jako další z italských zdrojů z počátku století, jsou prosté, krátké sekvence akordů harmonicky sledující běžné kadence.  Na konci 20. let 17. století passacagliu jako formu redefinoval italský skladatel Girolamo Frescobaldi, který ji přetvořil do sledu variací na basové téma (které se též může obměňovat). Pozdější skladatelé tento model převzali a v 19. století již výraz představoval sérii variací na ostinátní téma, obvykle vážnějšího charakteru. Frescobaldi rozvinul také velmi podobnou formu, ciacconu. Obě formy jsou vzájemně úzce spjaty, ale jelikož "skladatelé často užívali výrazů "chaconne" a "passacaglia" nahodile[...] moderní pokusy o přesné rozlišení obou pojmů jsou nepřesné a historicky nepodložené". V počátcích hudební vědy proběhly pokusy o formální rozlišení mezi historickými útvary ciacconou a passacaglií, ale badatelé často došli k protichůdným výsledkům. Například Percy Goetschius došel k názoru, že ciaccona je obvykle založena na harmonické sekvenci s opakováním sopránové melodie, a passacaglia se tvoří nad základním basovým tématem, zatímco Clarence Lucas obě formy definoval přesně opačně. Nicméně později došlo k pokroku v rozlišování obou forem v dílech ze 17. a počátku 18. století, kdy je někteří skladatelé (zejména Frescobaldi a François Couperin) záměrně mísili někdy i v jedné skladbě.

Skladatelé.

Jedním z nejznámějších příkladů passacaglie v západní klasické hudbě je Passacaglia a fuga c moll pro varhany od Johanna Sebastiana Bacha. Francouzští cembalisté, zejména Louis Couperin a jeho synovec François Couperin, byli známi svým užitím formy "passecaille", ačkoli se často odchylovali od formy passacaglie - v jejich pojetí se jedná spíše o opakující se pasáže na způsob ronda.  Také Biberova "Passacaglia", poslední část z jeho věhlasných "Růžencových sonát", je jednou z nejranějších známých skladeb pro sólové housle.  Další příklady varhanních passacaglií pocházejí od Dietericha Buxtehudeho, Johanna Pachelbela, Sigfrida Karg-Elerta, Johanna Kaspara Kerlla, Daniela Gregory Masona, Georga Muffata, Gottlieba Muffata, Johanna Kuhnaua, Felixe Mendelssohna-Bartholdyho, Juana Bautisty Cabanillese, Bernarda Pasquiniho, Maxe Regera, Ralpha Vaughana Williamse ("Passacaglia on B–G–C", 1933), či Lea Sowerbyho.  Ústřední motiv Monteverdiho madrigalu "Lamento della Ninfa" je passacaglia na sestupném tetrachordu. Úvodní dvě věty 4. sonáty od Johanna Heinricha Schmelzera "Sonatæ unarum fidium" jsou passacaglie na sestupném tetrachordu, ovšem v neobvyklé durové tónině.  Čtvrtá věta Boccheriniho Quintettino č. 6, Op. 30, (známá také jako "Musica notturna delle strade di Madrid") nese titul "Passacalle".  Existují rovněž sborové skladby jako např. "passacaille" "Les plaisirs ont choisi" z Lullyho opery "Armida" (1686) a Didin nářek, "When I am Laid in Earth" z Purcellovy "Dido a Aeneas", a další, jako např. árie "Piango, gemo, sospiro" Antonia Vivaldiho, či "Usurpator tiranno" a "Stabat Mater" Giovanniho Felice Sancese, ad.  Příklady 19. století zahrnují např. "passacaglii c-moll pro varhany" Felixe Mendelssohna-Bartholdyho, nebo finále Rheinbergerovy osmé varhanní sonáty. Pozoruhodné passacaglie nalezneme např. také v poslední větě 4. symfonie Johannese Brahmse, stejně jako v jeho Variacích na Haydnovo téma, v nichž bas po celou skladbu opakuje táž harmonická témata. Poslední věta Händelovy cembalové suity g-moll (HWV 432) je passacaglia, známá jako "duo pro housle a violu", upravená norským houslistou Johanem Halvorsenem. První věta Huberova klavírního koncertu č. 3, op. 113 (1899) je passacaglia.  Passacaglie pro loutnu komponovali například Alessandro Piccinini, Johann Hieronymus Kapsberger, Sylvius Leopold Weiss, Robert de Visée, Jacques Bittner, Denis Gaultier.  Ve 20. století passacaglie skádali například Benjamin Britten, Dmitrij Šostakovič nebo Paul Hindemith, zajímavé příklady této formy se nacházejí také v dílech představitelů tzv. druhé vídeňské školy (Arnold Schoenberg, Anton Webern, Alban Berg).

Passacaglia (čti "passakalja") je hudební forma vzniklá v barokním období původně ve Španělsku.

帕萨卡利亚舞曲(;),或译作帕萨卡亚舞曲,是巴洛克时期晚期的一种曲式,起源于17世纪早期的西班牙,该字有‘过道’的意思。


Historie.

Zdejší hrad byl založen okolo roku 929 králem Jindřichem I. Ptáčníkem a nesl jméno "Misnia". Pod jeho hradbami se nacházela původně slovanská vesnice "Meisa" (pojmenovaná dle stejnojmenného potoka), jež byla germanizována a postupně rozšiřována, až se z ní stalo na konci 12. století sídlo městského charakteru (městská práva jsou písemně doložena k roku 1332). Kvůli rezidenci zdejších biskupů (zal. 968) mělo město pro kulturní rozvoj Saska zásadní význam. Míšeň byla do roku 1423 centrem míšeňského markrabství.  V roce 1539 byla ve městě provedena reformace. Tři zdejší katolické kláštery byly rozpuštěny a v areálu františkánského kláštera byla zřízena škola. Hospodářský vývoj města byl dlouhou dobu určován tkalcovským řemeslem, jež bylo ale za třicetileté války v první polovině 17. století téměř ochromeno. Novým hospodářským impulzem bylo až zřízení porcelánové manufaktury saským kurfiřtem a polským králem Augustem II. Silným (1710).  Dominantou města jsou od středověku hrad Albrechtsburg a Míšeňská katedrála, které se nalézají na levém břehu Labe. S výstavbou katedrály, jejíž markatní věže byly dokončeny až roku 1909, bylo započato okolo roku 1250. Zámek Albrechtsburg byl vystavěn po roce 1470 pod vedením Arnolda von Westfalen. Z architektonického hlediska se jedná o první zámek v Německu. Albrechtsburg měl být původně užíván jako knížecí rezidence. Tento účel plnil ale jen velmi krátce. Za třicetileté války byl zámek těžce poškozen a od roku 1710 do poloviny 19. století sloužil jako sídlo porcelánové manufaktury. Na konci 19. století byl zpřístupněn veřejnosti.  Za druhé světové války město neutrpělo téměř žádné škody. Míšeň měla být v posledních dnech války prohlášena za pevnost a k její obraně měly být použity všechny dostupné prostředky. Rychlý postup Rudé armády a osvobození města 7. května 1945 tomuto plánu nicméně zamezily.  V době Německé demokratické republiky docházelo vzhledem ke zvyšujícímu se počtu obyvatel k rozsáhlé výstavbě, která probíhala především v okrajových částech města. Historické jádro tak zůstalo ušetřeno. Jeho péči se ale nikdo nevěnoval a mnoho historických domů postupem času zchátralo. Po znovusjednocení Německa roku 1990 bylo Staré město rozsáhle zrestaurováno.  Roku 2002 byla Míšeň postižena katastrofální povodní. Vodní hladina dosahovala ve Starém městě místy až 3 metrů. Pod vodou se tak ocitlo kino i divadlo. Výše položené Tržní náměstí s radnicí postiženy nebyly. Za povodní roku 2013 bylo Staré město opět zaplaveno, jelikož voda protipovodňovou stěnu na břehu Labe přetekla.

Pamětihodnosti.

Hradní návrší: Staré město – podhradí: Předměstí:

Školství.

Ve městě se nachází následující školy:

Hospodářství.

Nejznámějším místním podnikem je Státní porcelánová manufaktura s.r.o. (Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen Gmbh), která vyrábí tradiční míšeňský porcelán, jenž je považován na trhu za luxus. V oblasti Míšně je produkován také med (Bienenwirtschaft Meissen), prodávaný po celém Německu. Velmi známým je i tradiční vinařský podnik "Weingut Vincenz Richter". Ve městě se kromě toho nalézá pivovar (Meißner Schwerter Privatbrauerei).

Doprava.

Míšeň je konečnou stanicí linky S-Bahnu S 1, která jezdí přes Drážďany do Schöny v Saském Švýcarsku. Městem prochází spolková silnice 6 (B 6), jež dovede řidiče labským údolím až do centra saské metropole.

Míšeň (německy Meißen [majsn], hornolužicky Mišno) je velké okresní město v německé spolkové zemi Sasko, rozkládající se na Labi, 25 km severozápadně od centra Drážďan. Je správním centrem stejnojmenného zemského okresu. Město je proslulé míšeňským porcelánem, který se zde začal vyrábět v manufaktuře roku 1710 jako první porcelán v Evropě. Míšeň má obyvatel, spadá do metropolitní oblasti Drážďan, v níž žije na 750 000 obyvatel a jež je hospodářsky nejsilnějším regionem na území východního Německa.

迈森(德语:)是德国萨克森州迈森县的县治,位于易北河畔,距离州首府德累斯顿约25公里。迈森约有30,000人口,是迈森瓷器、阿尔布莱希特城堡、哥特式建筑迈森大教堂和迈森圣母教堂的故乡。