Průběh.

První boje o město.

Caen bylo jedním z nejdůležitějších cílů počáteční fáze Operace Overlord. Město bylo největším sídlem v oblasti vylodění, leželo na řece Orne a Caenském kanálu, poblíž něj se nacházelo letiště a bylo velkým silničním a železničním uzlem. Krajina kolem něj je navíc velmi rovinatá, na rozdíl od krajiny „živých plotů“ označované jako bocage. Z tohoto důvodu Spojenci naplánovali jeho obsazení již jako součást operace Neptune, jak bylo označováno vylodění na normandských plážích Dne D. Avšak britská 3. pěší divize, která se úspěšně vylodila na pláži Sword, již nedokázala v den vylodění město obsadit. Na půl cesty mezi pláží a městem byla zastavena protiútoky německé 21. tankové divize.

Operace Perch.

Operace Perch, která měla spočívat v úderu z dobytého Caen na jihovýchod, nyní měla přinést dobytí města. Původně se počítalo s tím, že 50. pěší divize obsadí Bayeux a poté postoupí ve směru na Tilly-sur-Seulles. Postupně jí zde měla na čele útoku nahradit 7. obrněná divize, která měla zahájit postup k hoře Mont Pinçon, nejvyššímu přírodnímu vrcholu v celé oblasti. Dne 9. června upravil Montgomery vzhledem k nepříznivé situaci plány - Caen mělo být obklíčeno širokým obchvatem. Na východě měla 51. pěší divize ze sestavy I. sboru projít předmostím na východ od řeky Orne a zaútočit na jih ve směru na Cagny. Na západě měla 7. obrněná divize překročit řeku Odon, obsadit Évrecy a přilehlou kótu 112. V ideálním případě poté měly jednotky vyrazit dále ve svém směru a za podpory 1. výsadkové divize (operace Wild Oats) dokončit uzavření kruhu kolem Caen.  Avšak výsadková operace byla nejprve odkládána a nakonec zrušena, ostatně postup sil na zemi se zadrhl. Jednotky XXX. sboru narazily na rozhodný odpor Tankové instrukční divize a částí 12. tankové divize u Tilly-sur-Seulles. Němci zde dokonale využili terénu a dokázali výrazně zbrzdit spojenecký postup. Britská 51. pěší divize se výrazně zdržela a do boje vyrazila až 12. června. Navíc příslušníci 21. tankové divize kladli tuhý odpor a spojenecký postup dokázali zastavit. 8. kanadská pěší brigáda ze sestavy 3. kanadské pěší divize postupovala v oblasti na západ od Caen. 10. června stály její prapory severně od trati Caen-Bayeux v oblasti Putot-en-Bessin, s jednou rotou v předsunutém postavení na jih od dráhy ve vesnici Norrey-en-Bessin. 11. června zaútočila brigáda na jih a východ směrem k řece Mue. Na západním směru se podařilo obsadit Rots, avšak útok na jih skončil porážkou v bitvě u Le Mesnil-Patry, kde prapor královnina vlastního kanadského střeleckého pluku, podporovaný tanky 6. kanadského obrněného pluku, narazil na tanky 12. tankového pluku SS, které uštědřily Kanaďanům tvrdou lekci a donutily je k ústupu. Do konce měsíce již kanadská divize nepodnikla žádnou větší akci.

Villers-Bocage.

Britskému XXX. sboru hrál do karet americký postup na jeho pravém křídle. Ten donutil Němce k ústupu, čímž se otevřela zhruba deset kilometrů široká mezera v jejich postavení. Velitel 2. armády generál Dempsey toho chtěl využít a nařídil 7. obrněné divizi, aby vyslala zesílenou brigádu směrem na Villers-Bocage s výhledem na další rozšíření průlomu. Obrněná brigáda ovšem narazila na německé tanky těžkého tankového oddílu SS 101 a v boji o Villers-Bocage utrpěla porážku. Následně sice s vypětím sil odrazila u Amayé-sur-Seulles německý protiútok, ale situace byla vyhodnocena jako nadále neudržitelná a 7. obrněná divize se v noci na 15. června stáhla zpět a měla být posílena 33. obrněnou brigádou, která se zrovna vyloďovala. Poté měl být útok obnoven. Jenže 19. června zasáhla vyloďovací zařízení silná bouře, která způsobila velké škody. Jedním z důsledků nepříznivého počasí bylo i zrušení plánů na pokračování operace Perch.

Operace Epsom.

Po řadě menších operací byl 26. června spuštěn nový útok na Caen - Operace Epsom. Po dělostřelecké přípravě vyrazily jednotky 15. skotské pěší divize podporované tanky z 31. tankové brigády směrem k řece Odon. Po tvrdých bojích nakonec Britové řeky dosáhli. Ve snaze tohoto úspěchu využít, překročily spojenecké jednotky řeku a snažily se dobýt strategické výběžky na druhém břehu. Silné německé protiútoky však nakonec donutily Brity se 30. června stáhnout zpět za řeku.

Operace Charnwood.

Operace Charnwood začala po relativně neúspěšné operaci Epsom a další menší operaci Windsor. Po těžkém bombardování Caen v noci ze 7. na 8. července vyrazily do útoku jednotky I. sboru britské 2. armády. Jejich cílem bylo dobytí města a vyvinutí tlaku na Němce, aby nemohli poslat posily do relativně málo bráněného amerického sektoru dál na západ.  Operace skončila částečným úspěchem, Neboť druhý den po začátku útoku se Britům konečně povedlo obsadit větší část Caen. 9. července dosáhli řeky Orne a zatlačili 12. tankovou divizi SS Hitlerjugend a 16. polní divizi Luftwaffe dál na jih.

Operace Goodwood.

Po operacích Jupiter, Greenline a Pomegranate se Britům a Kanaďanům povedlo obsadit strategicky důležitou kótu 112. Nyní Montgomery plánoval prolomit německé linie na jih od města. Průlom měla přinést operace Goodwood. Německou obranu měly za masivní podpory letectva prolomit jednotky Kanadské 2. a 3.pěší divize. Do jimi vytvořeného průlomu se měly vrhnout tanky britské 7., 11. a Gardové tankové divize. Proti nim stály (od východu k západu) značně vyčerpané jednotky 16. polní divize Luftwaffe, 21. pancéřové divize, 272. pěší divize a části (zbytek stál v záloze) pancéřových divizí SS Leibstandarte a Hitlerjugend (1. a 12.).  Útok začal 18. července v 5:00 masivním náletem 2 100 britských a amerických letadel. Tuny výbušnin na některých místech úplně změnily ráz krajiny, ve směru hlavního úderu byla část německých opevnění smetená i s posádkou. V 9:00 vyrazilo do útoku 5 Montgomeryho divizí.  Masa britských tanků se vrhla na poničené pozice 272. a 16. divize. Palba britských děl ničila jedno německé postavení za druhým a německá pěchota ustoupila do pozic 21. a 1.SS pancéřové divize. Zde se Montgomeryho postup zastavil. Palba německých 75mm a 88mm děl a tanků Tiger a Panther způsobila postupujícím spojencům těžké ztráty. Na některých vedlejších úsecích musela postupující kanadská pěchota dokonce čelit protiútokům jednotlivých pěších rot. Britské tanky, které prorazily, narazily na silnici Caen-Frénouville na tanky a zakopanou pěchotu 12.panzer division SS Hitlerjugend.  Útok se zastavil. Němci spořádaně ustoupili na novou obranou linii na pahorcích jižně od Caen a hlavního cíle ofenzívy: proražení do vnitrozemí dosaženo nebylo. Britové zaplatili neúspěch ztrátou asi 400 tanků a 5 500 padlých, zajatých a těžce raněných vojáků.  Asi jedinými většími úspěchy operace bylo zranění polního maršála Rommela při náletu bitevního letounu na jeho automobil a vytlačení posledních Němců (kteří ztratili 100 tanků) z jižního okraje Caen.

Závěrečná fáze bojů.

Po operaci Goodwood Bitva o Caen de facto skončila. Stále však bylo potřeba porazit Němce, jenž se drželi na jih od města. Boje trvaly až do začátku srpna, kdy se nakonec Spojencům podařilo prolomit německé linie. V bojích o Caen padlo celkem více než 101 000 mužů. Bitva o město byla jedna z nejtvrdších a nejdelších bitev spojenců na západní frontě. Samotné Caen bylo z více než poloviny zničeno. Vázání německých tankových divizí však nakonec přispělo k šťastnému průlomu z Normandie v Americkém sektoru. Cesta do Francie a na Paříž byla otevřena.

Bitva o Caen byla bitva mezi spojenci a nacistickým Německem během Bitvy o Normandii. Caen mělo být podle plánu obsazeno pár dní po vylodění spojeneckých vojsk. Němci však měli ve městě, oproti očekávání, silné tankové a pěší jednotky pod velením polního maršála Erwina Rommela. Podcenění síly nepřítele a fanatický odpor německých sil a waffen-SS měly za následek dva měsíce krvavých bojů a zničení velké části města. Poté, co britská a kanadská vojska uvízla u Caen, se dostaly boje na západní frontě do patové situace. Spojencům se podařilo prolomit německé linie až ke konci srpna.

卡昂战役(康城之役,英语:Battle for Caen)是1944年6月至8月的大君主作战期间、盟军与德军在法国北部卡昂爆发的一连串战役。盟军原预计在D日当天攻占法国诺曼底地区的最大城市卡昂,并要达到下述战略目标:占领其周围的奥恩河和卡昂运河,这两个河流形成的障碍能够有效加强德军的防守,必须先将其夺下、夺取被德军作为调派部队的交通枢纽 - 卡昂市、占领该市与其四周的开阔地形,尤其是诺曼底以西的小林地域,将其用作机场。这场战斗阻滞了盟军两个月的时间,让其于法国北部发起的闪击战攻势延迟。尽管盟军为拿下该城付出大量的伤亡,但最终赢得其战略目标。当该城即将落入盟军手中时,德军开始大规模撤退,接着发生的法莱兹包围战令西线德军的大部分有效战力被毁、装备大量损失。


Dějiny.

Území teritoria bylo původně součástí Louisiany, kterou Spojené státy koupili od Francie v roce 1804. Od začátku 19. století do roku 1867 bylo v teritoriu založeno několik obchodních stanic, pevností a městeček. Mezi prvními byla pevnost Fontenelle's Post, založena na místě současného Bellevue v roce 1806. Z nejdůležitějších současných měst Omaha City bylo založeno v roce 1854, Nebraska City a Kearney byly začleněny v roce 1855. Vesnice Lancaster, později pojmenována Lincoln, byla založena v roce 1856, společně s městečky Saratoga, South Nebraska City a Florence. V roce 1860 vycházelo na území teritoria dvanáct týdeníků, jeden dvoutýdeník a jeden měsíčník. Publikace vycházely s nákladem 9 750 výtisků.

Územní vývoj.

Po svém vzniku teritorium zahrnovalo území větší části severních Velkých planin, značnou část horního údolí řeky Missouri a východní části severních Skalnatých hor. Teritorium Nebraska se postupně zmenšovalo vznikem nových teritorií v 60. letech 19. století. Teritorium Colorado vzniklo 28. února 1861 z části území jižně od 41° severní šířky a západně od 102°03′ západní délky. Součástí teritoria byli částí teritorií Kansas, Nové Mexiko a Utah. 2. března 1861 vzniklo teritorium Dakota. Území zahrnovalo všechny části teritoria Nebraska severně od 43° severní šířky (současná hranice Nebrasky a Jižní Dakoty), spolu s územím současné Nebrasky mezi 43° severní šířky a řekami Keya Paha a Niobrara (toto území ale bylo vráceno Nebrasce v roce 1882). Zákon o vzniku teritoria Dakota zahrnoval také ustanovení o odevzdání malých částí teritoria Utah a teritoria Washington Nebrasce — současný jihozápadní Wyoming, ohraničený 41° severní šířky, 110° 03′ západní délky, 43° severní šířky a hranicí povodí Tichého a Atlantského oceánu. Tyto části území nebyly součástí koupě Louisiany, byly součástí Oregon Country a staly se součástí Spojených státu v roce 1846. 3. března 1863 vzniklo teritorium Idaho na veškerém území teritoria západně od 104° 03′ západní délky.

Teritorium Nebraska (: Nebraska Territory) bylo organizované začleněné území Spojených států amerických, které existovalo od roku 1854 do roku 1867, kdy byl finální rozsah teritoria přijat do Unie jako stát Nebraska. Teritorium vzniklo na základě zákona Kansas-Nebraska Act v roce 1854.

内布拉斯加领地(英语:Nebraska Territory)是美国历史上的一个合并建制领土,存在于1854年5月30日至1867年3月1日之间。初期的内布拉斯加领地的范围包括了路易斯安那购地的北部地区。1861年,内布拉斯加领地北部分裂为达科他领地,西部也有部分领土被划入科罗拉多领地和华盛顿领地。1867年,内布拉斯加领地升格为美国第37个州内布拉斯加州。


Popis.

Téměř všechny rostliny řádu produkují glykosidy, konkrétně glukosinoláty, které se štěpí enzymem myrosinasou při poruše rostlinného pletiva a vydávají typickou štiplavou vůni. Obsahují isothiokyanáty (nazývané také hořčičné oleje) které mají výrazné organoleptické vlastnosti jako zápach a ostrou chuť; některé isothiokyanáty mají i prokazatelné antikarcinogenní účinky, např. sulforafan. Předpokládá se, že tyto látky rostliny původně vynalezly jako ochranu proti býložravcům. Vývojem ale mnoho housenek motýlů z čeledě běláskovitých si vyvinulo na obranu detoxikační mechanizmus a listy rostlin spásají.  Opadavé nebo stále zelené rostliny tohoto řádu mají tvar bylin, keřů i stromů. Jejich listy jsou nejčastěji střídavé, jednoduché, málokdy složené, většinou jsou sice bez palistů ale někdy mají i palisty trnité. Velká rozmanitost a odlišnost zařazených čeledí se projevuje hlavně stavbou květů a typem plodů.  Rostliny jsou to jsou nejčastěji dvoudomé, někdy však jednodomé nebo mnohomanželné. Květy jsou často uspořádány do hroznovitých květenství a jsou zpravidla pravidelné s rozlišenými květními obaly. Čtyři (výjimečně pět) opadavých kališních lístků je uspořádáno ve dvou kruzích. Čtyři (výjimečně pět) oválných korunních lístků vyrůstá v jednom kruhu proti sobě do kříže. Ve květu je 6 nebo mnoho tyčinek nacházejících se pod svrchním semeníkem. Při nejčastější variantě, při 6 tyčinkách, jsou ve vnitřním kruhu 4 delší a ve vnějším 2 kratší. Gyneceum je parakarpické. Převážně dvoupouzdrý semeník, s jediným nebo více vajíčky, se skládá zpravidla ze dvou plodolistů (někdy až z pěti) a bývá rozdělen nepravou, blanitou přepážkou; placentace je nástěnná. Čnělka je nejčastěji jedna (někdy až pět). Nektar produkují žlázky v květním lůžku.  Často dochází k samoopylení, kdy prašníky delších tyčinek se otevřou a pyl se vysypává na bliznu. U některých rodů jsou květy protogynické, u nich dozrává blizna v květu dříve než prašníky a tím se zvyšuje pravděpodobnost opylení cizím pylem nebo se tyčinky se zralým pylem stáčejí stranou a pyl nevypadává na bliznu. Plodem bývá často šešule, šešulka nebo struk, mají dvě od spodu se otvírající chlopně. Někdy je plodem jednosemenná nažka nebo bobule s mnoha semeny. Typickými znaky pro potřebu určení druhu je typ plodu, tvar nektarových žlázek a poloha kořínku v semeni.

Taxonomie.

V některých starších systémech, např. v Cronquistově, se tento řád nazýval "Capparales" a patřily do něj čeledě brukvovité, kaparovité, moringovité, rýtovité a "Tovariaceae". S nástupem moderního kladistického způsobu třídění (systém APG III) se dočkal samotný řád se přejmenování, byla změněna kmenová čeleď. Dále byly z čeledě kaparovitých vyděleny 4 rody a ty vytvořily samostatné čeledě: luštěnicovité, "Koeberliniaceae", "Pentadiplandraceae" a "Setchellanthaceae", jeden rod byl také oddělen z čeledě mýdelníkovitých a vznikla čeleď "Emblingiaceae". Do řádu byly dále přesunuty čeledě "Bataceae" a "Gyrostemonaceae" ze zrušeného řádu "Batales", čeleď papájovité ze zrušeného řádu "Violales", čeleď "Akaniaceae" z řádu "Sapindales", čeleď salvadorovité z řádu "jesencotvarých" a čeledě lichořeřišnicovité a voďankovcovité z řádu "Geraniales". V případě některých čeledí ještě probíhají další studie, které mohu taxonomii řádu pozměnit.  V samotném řádu není příbuznost jednotlivých čeledí stejná, vzájemné fylogenetické vztahy jsou znázorněný zde:

Význam.

Ekonomický význam jednotlivých čeledi řádu je rozdílný. Jednoznačně nejrozšířenější a nejvíce využívané jsou rostliny z čeledě brukvovitých. Na pomyslnou druhou příčku patří, co se přínosu týká, rostliny z čeledí papájovitých, kaparovitých, moringovitých a lichořeřišnicovitých. U zbytku čeledí je ekonomický přínos z rostlin malý až nicotný.

Brukvotvaré ("Brassicales") je poměrně široký řád začleněny podle taxonomického systému APG III mezi vyšší dvouděložné rostliny do kladu Rosids. Obsahuje 17 čeledí, 398 rodů a 4765 druhů, tj. asi 2,2 % ze všech druhů vyšších dvouděložných. Řád je rozšířen celosvětově, některé jeho čeledě jsou velmi významné (např. brukvovité), jiné zas mají jen minimální počet druhů vyskytujících se jen místně (např. "Emblingiaceae", "Setchellanthaceae"). V České republice jsou původní jen čeledě brukvovité a rýtovité.

十字花目(学名:,中文名译自旧称)是被子植物真双子叶植物的一目,包含许多常见蔬果,如番木瓜、卷心菜等等。


Typy.

Podle urbanistické skladby můžeme dělit rodinné domy na samostatně stojící (neboli izolované), dvojdomy, čtyřdomy, řadové, atriové či terasové. Urbanistické uspořádání zásadně ovlivňuje cenu domu (kvůli rozdílně velkým pozemkům, různě rozsáhlé technické infrastruktuře - délky potrubí, kabelů apod. atd.). Proto je důležité si určit a rozmyslet priority při návrhu/koupi.  Podle polohy v urbanistické struktuře osídlení můžeme dělit rodinné domy na městské, příměstské a venkovské. Obvykle se rodinné domy ve městě dispozičně i architektonicky liší od rodinných domů postavených na vesnici.  Podle způsobu využití můžeme dělit rodinné domy na rezidenční (sloužící pouze k bydlení) a polyfunkční (sloužící k bydlení a nějaké doplňkové činnosti - např. na pozemku ještě kancelář/ordinace/objekty pro chov hospodářských zvířat apod.).

Hodnocení.

Moderní městský rodinný dům vznikl v 19. století ze snahy kombinovat přednosti městského a venkovského způsobu života. Obvykle poskytuje vysokou úroveň bydlení, pohodlí i soukromí, je však poměrně nákladný a energeticky náročný. Ve velkých čtvrtích rodinných domů se zahradami, které tvoří okrajové čtvrti a předměstí velkých měst, rostou náklady na budování i údržbu inženýrských sítí. Vzhledem k malé hustotě osídlení se tu také obtížně zajišťuje veřejná doprava. Obyvatelé se do měst dopravují individuálně auty, což komplikuje městskou dopravu.

Povinnosti majitelů.

Od roku 2021 má začít povinnost vlastníků rodinných domů doložit vodoprávnímu úřadu nebo České inspekci životního prostředí odvoz obsahu jímek (žump) do čistírny odpadních vod. V potvrzení má být uvedeno mimo jiné o kterou jímku šlo, množství odvezeného odpadního obsahu a do jaké čístírny byl obsah odvezen.<ref name="aktualne.cz/ekonomika/bydleni/vlastnici-rodinnych-domu-maji-nove-dokladat-ze-obsah-zumpy-n/r~1aa9787c634a11e8bd55ac1f6b220ee8"></ref

Rodinný dům je menší samostatná budova o jednom nebo několika podlažích (nejvýše dvě nadzemní a jedno podzemní podlaží a podkroví - dle ČSN 73 4301) určená k bydlení, v níž je více než polovina podlahové plochy místností a prostorů určena k bydlení. Obvykle ji obývá jedna rodina nebo skupina osob, která tvoří společně jednu domácnost. Rodinný dům obvykle obsahuje jeden nebo několik málo bytů (maximálně 3 byty - dle ČSN 73 4301) a má jediného vlastníka.

独立式洋房(英语:single family home、detached home)是一栋独立的住宅建筑,有时也称为单户住宅,而不是多户住宅。


Princip.

PAS reakce využívá vzniku aldehydů (dialdehydů) při oxidaci polysacharidů kyselinou jodistou. Vznikající aldehydy reagují s Schiffovým reagens (leukobáze fuchsinu) a vytváří komplex s fialově červeným zbarvením.

Provedení.

Před samotným barvením je potřeba řezy odparafinovat. Pro tento účel použijeme dvou xylenových lázní po pěti minutách. Po rozpuštění parafínu převede preparát do vody za použití sestupné ethanolové řady, končíme vypráním ve vodě po dobu pěti minut.  Odparafínované řezy, vyprané ve vodě, opláchneme v 70% ethanolu. Následně je oxidujeme 5 minut v kyselině jodisté při pokojové teplotě. Poté řezy opět opláchneme v 70% ethanolu a redukujeme je buď v redukční lázni po dobu 1 min, nebo pereme 10 min v tekoucí vodě. Řezy opláchneme v 70% ethanolu a přeneseme do Shiffova reagens, kde zůstanou 20 min, po kterých jej opláchneme v tekoucí vodě. Jádra dobarvíme Harrisovým hematoxylinem. Řezy odvodníme ve vzestupné ethanolové řadě, projasníme ve dvou xylenových lázních a zamontujeme do kanadského balzámu.

Fixace.

K fixaci se hodí většina fixativ - Bouin, formol, tekutiny se sublimátem a zejm. Lillieho tekutina.

Výsledek.

Purpurově červeně budou zbarveny PAS pozitivní substance (glykogen, neutrální mukopolysacharidy a mukoproteiny). Modře jsou dobarvena jádra buněk.

PAS reakce s kontrolním řezem.

Této metody se užívá k rozlišení glykogenu od jiných PAS+ substancí. Je třeba pracovat s dvojicí řezů, z nichž jeden - kontrolní - se před PAS reakcí po dobu 30 min při laboratorní teplotě vystaví působení diastázy nebo slinné amylázy (jež štěpí glykogen). V případě, že kontrolní řez nevykazuje reakci, lze PAS+ substanci v nenatráveném řezu považovat za glykogen.

PAS reakce (Periodic Acid Schiff) je základní reakcí důkazu polysacharidů. Používá se jako jedna z barvicích metod při vytváření histologických preparátů, zejména v medicíně.

PAS染色法(Periodic Acid-Schiff stain)在组织学上,主要用来检测组织中的糖类,过碘酸把糖类相邻两个碳上的羟基氧化成醛基,再用Schiff试剂和醛基反应使呈现紫红色。通常用于霉菌病检体组织切片染色的方法。


Příprava na invazi.

Vzhledem k faktu, že projekt Manhattan byl přísně utajovanou operací americké armády, nepřekvapí, že americké velení v Tichomoří nebylo s možným nasazením nové zbraně obeznámeno, a proto z perspektivy velitelů v poli válka s Japonci vypadala jako konvenční boj do hořkého konce. Velení US Navy a USAAF, které představoval admirál Chester Nimitz a generál Curtis LeMay, dostalo za úkol připravit půdu pro úspěšné vylodění amerických vojsk, tentokráte přímo v Japonsku. Ve snaze ukončit válku Američané Japonce nikterak nešetřili. Doposud sporadicky bombardované japonské ostrovy nyní na vlastní kůži zažily, co je to strategické bombardování. Vzhledem k faktu, že většina budov ve velkých japonských městech byla dřevěná, rozhodl se generál LeMay pro zápalné pumy, otestované roku 1943 při náletu na Hamburk. Již 9.–10. března 1945 rozpoutaly americké bombardéry ohnivou smršť v japonském hlavním městu Tokio, která zabila 100 000 lidí a přes milión dalších přišlo o své domy. Terčem útoků se stávaly také továrny, čímž byla zbrojní výroba vážně narušována.  Ještě fatálnější následky měla pro Japonce operace Starvation (Vyhladovění) zahájená v březnu 1945. Ambiciózní plán měl jednoduchou logiku: hustě zaminovat japonské pobřežní vody a odříznout tak Japonce od moře. Na rozkaz admirála Nimitze bylo ponorkami a bombardéry rozmístěno přes 12 000 min. Výsledky se brzy dostavily: japonské obyvatelstvo jedlo denně asi tak třetinu toho, co jejich organismus potřeboval. Rýže byla na minimální příděly a ryby, důležitý prvek výživy, z trhu prakticky zmizely. Už tak kolabující zbrojní průmysl byl odříznut od strategických surovin, na jejímž dovozu byl závislý. Nebylo divu – na minách se celkem potopilo 670 lodí o celkovém výtlaku 1 250 000 BRT, přičemž miny přirozeně nedělaly rozdíly mezi nákladními plavidly a rybářskými bárkami.

Japonské velení.

Přestože japonská morálka byla zle otřesena ohnivými bouřemi a operací Starvation, neštěstím civilního obyvatelstva bylo, že od vypuknutí války se skutečná moc koncentrovala do rukou privilegované vojenské kasty, která se oddávala fanatické rétorice o tom, jak se milióny chopí bambusových kopí a jako jeden muž se vrhnou v ústrety cizákům a smetou je zpět do moře nebo padnou do jednoho přesně v duchu samurajských kodexů. Všechna letadla, ať už bojová, výcviková, pozorovací i civilní, bylo mobilizováno pro závěrečný boj ve stylu kamikaze. Do července 1945 se zdařilo upravit 8 000 letounů a dalších 2 500 mělo být připraveno do září. Japonská branná moc a japonský národ už nevedly válku proto, aby zvítězily nad nepřítelem, ale proto, aby "padly se ctí na poli slávy".

Invazní plán.

Vrchním velitelem invaze se stal generál Douglas MacArthur, který shrnul situaci operace Downfall výstižně: "V případě japonského loďstva bylo dosaženo jeho praktické bezmocnosti. Japonské letectvo je ve stavu, kdy je schopno proti nám provádět jen nekoordinované sebevražedné útoky za použití všech dostupných typů letadel. Trpí značným úbytkem a jeho možnosti pokračovat v boji značně klesají".  Americký plán skoků z ostrova na ostrov po pádu Okinawy navrhoval zaměřit se na souostroví Rjúkjú, kde měly být po jejich dobytí vybudovány letecké základny k podpoře dalšího postupu. 1. listopadu 1945 měla americká armáda zahájit operaci Olympic, tj. invazi na ostrov Kjúšú. Operace se mělo účastnit 14 divizí (přes 400 000 mužů) na 1 300 vyloďovacích plavidlech. Vzdušnou podporu operaci Olympic mělo zajistit 1 900 letounů z 32 amerických a britských letadlových lodí a 2 700 letounů z Okinawy. Pro srovnání – v rámci operace Overlord se invaze účastnilo pět divizí a tři výsadkové divize. Ještě větší rozměr měla následná operace Coronet, připravovaná pro případ, že by Japonci i nadále pokračovali v boji, na 1. březen 1946, která by zahrnovala rozsáhlý útok 25 divizí (tj. přes půl milionu vojáků) v oblasti Kantó na ostrově Honšú, kde leží i Tokio. Obě operace kladly velké nároky na logistiku (například pro úspěch operace Coronet bylo nutno dopravit 610 000 tun zásob, a až by se invazní armády usadily v dobytých pozicích, potřebovaly by dalších 686 000 tun), které vzbuzovaly v řadách armádních důstojníků určité rozpaky. Především si nikdo netroufal vyčíslit oběti na životech ani jak dlouho po úspěšném vylodění a upevnění dobytých předmostí bude konflikt ještě trvat. Nedalo se čekat, že se Japonci po invazi vzdají a vše se tak elegantně ukončí, naopak šílené sebevražedné vize japonského generálního štábu zavdávaly podnět k obavám.

Závěr.

Atomové bombardování Hirošimy a Nagasaki, které mělo umocnit bezvýchodnou situaci Japonska a napomoci tak operaci Downfall k úlevě mnohých amerických velitelů, přineslo kýženou japonskou bezpodmínečnou kapitulaci a učinilo plán invaze do Japonska bezpředmětným.

Operace Downfall byl americký plán na vylodění v Japonsku pro případ, že by japonská vláda odmítla i po plánovaném atomovém bombardování bezpodmínečně kapitulovat.

没落行动(英语:Operation Downfall)是盟军于第二次世界大战末期所拟定之对日本本土的进攻计划。后因日本在广岛和长崎遭受两次核打击,同时苏联也对其宣战,故于1945年8月15日无条件投降,计划遂告取消。若该行动付诸实行,则将成为人类历史上规模最大的两栖作战行动。


Biografie.

Josip Vrhovec se narodil v Záhřebu 9. února 1926. Jako mladý se přidal ke komunistům a vstoupil do řad partyzánskéhých oddílů. Po skončení války studoval na hospodářské fakultě záhřebské univerzity. Mezi jugoslávskými komunisty se stal jedním z nadějných a především těch dobře vzdělaných politiků. Na konci 50. let začal spolupracovat s chorvatskými novinami Vjesnik, kde se postupně vypracoval až na pozici šéfredaktora (1968–1970). Kromě toho byl aktivní v politické oblasti.  Po skončení Chorvatského jara došlo k rozsáhlým personálním změnám mezi chorvatskými komunisty, což otevřelo cestu právě Vrhovcovi, chráněnci Vladimira Bakariće. Vrhovec stál přirozeně proti tomuto procesu, otevírajícího na přelomu 60. až 70. let řadu otázek, včetně například i chorvatsko-srbských vztahů. To však vedlo také k tomu, že v Chorvatsku samotném nebyl příliš oblíben. Sám sebe vnímal jako stoupence Titovy cesty; jugoslávského vůdce považoval za velký vzor.  Po celá sedmdesátá léta zastával různé pozice v chorvatském Svazu komunistů. V letech 1978 až 1982 byl svazovým sekretářem pro zahraniční záležitosti (ministrem zahraničí). V letech 1983–1984 pak byl předsedou předsednictva Svazu komunistů Chorvatska. Mezi lety 1984 až 1989 zsatávával funkci chorvatského člena předsednictva SFRJ. Podílel se také na organizování univerziády v Záhřebu v létě 1987.  Známým se stal především jako odpůrce politiky a praktik Slobodana Miloševiće a Svazu komunistů Srbska. Své názory na tuto problematiku šířil také prostřednictvím již zmíněného deníku Vjesnik. Srbští komunisté ho proto na svých schůzích, počínaje 8. zasedáním SKS, často kritizovali a otevřeně napadali, stejně jako řadu dalších politiků z chorvatského Svazu komunistů, kteří neměli zájem spolupracovat s jejich předákem. Vrhovec byl jedním z prvních chorvatských politiků, který byl označen Srby fašistickým pojmem "ustaša". Po skončení svého mandátu a pádu komunistické moci v Chorvatsku se Vrhovec stáhl z politiky. Zemřel v roce 2006 v Záhřebu ve věku 80 let.

Josip Vrhovec (9. února 1926, Záhřeb – 15. února 2006, tamtéž) byl chorvatský jugoslávský komunistický politik, účastník partyzánského boje, ministr zahraničí SFRJ a předseda předsednictva svazu komunistů Chorvatska.

约瑟普·弗尔霍维茨(,1926年-2月9日-2006年-2月14日),克罗地亚族,克罗地亚共产主义者联盟中央执行委员会书记,南斯拉夫共产主义者联盟中央主席团委员。针对“克罗地亚之春”的爆发,他向克共盟主席提交了一份逮捕首要分子的名单。


Pozadí.

Britská armádní pěchota, přezdívaná obyvateli kolonií „červenokabátníci" (červené kabáty) nebo „ďábli", okupovala Boston od roku 1768 a byla posílena o námořnictvo a příslušníky námořních pěchoty, aby prosadila Intolerable Acts, který byl schválen britským parlamentem k potrestání provincií Massachusetts Bay za bostonské „pití čaje" a další protesty. Generál Thomas Gage, armádní guvernér Massachusetts a vrchní velitel zhruba 3 000 britských vojáků posádky v Bostonu, neměl žádnou kontrolu nad provinciemi mimo Bostonu, kde realizace aktu zvýšila napětí mezi vlastenci, většinou whigy a toryovskou menšinou. Gageovým plánem bylo vyhnout se konfliktu zničením vojenských dodávek pro whigskou domobranu za použití malých utajených a rychlých úderů.

Britské přípravy.

Dne 4. dubna 1775 dostal Gage instrukce od ministra zahraničí Williama Legge, hraběte z Dartmouthu, aby odzbrojil rebely, o kterých bylo známo, že mají ukryté zbraně kromě dalších míst i v Concordu, a k uvěznění vůdců povstání, zvláště Samuela Adamse a Johna Hancocka. Dartmouth dal Gageovi značnou volnost při plnění jeho příkazů.  Ráno 18. dubna přikázal Gage vyslat do okolí jízdní hlídku asi 20 mužů pod vedením majora Mitchella z 5. pěšího regimentu, aby zadržela posly, kteří by se mohli pohybovat na koních. Tato hlídka se chovala jinak než hlídky vyslané z Bostonu v minulosti, zůstávala venku i po setmění a vyptávala se obyvatel na pobyt Adamse a Hancocka. To

Americké přípravy.

Vůdci povstání – s výjimkou Paula Reverea a Josepha Warrena – odešli všichni 8. dubna z Bostonu. Dozvěděli se obsah Dartmouthových tajných instrukcí pro generála Gageho ze zdrojů v Londýně dříve, než je dostal sám Gage. Adams a Hancock uprchli z Bostonu k jednomu z Hancockových příbuzných v Lexingtonu a mysleli si, že tam budou v bezpečí před okamžitou hrozbou zatčení. Massachusettská milice skutečně hromadila zásoby zbraní, střelného prachu a zásob v Concordu, stejně, či snad možná ještě více také dále na západ ve Worcesteru, ale dostali zprávy, že britští důstojníci byli zpozorováni při zkoumání cest na Concord. 8. dubna Paul Revere přijel do Concordu, aby varoval obyvatele před plánovanou britskou výpravou. Obyvatelé města se rozhodli sklady odstranit

Síly milice.

Dawes jel na koni jižní cestou přes Boston Neck a přes Great Bridge do Lexingtonu. Revere nejdříve předal instrukce poslat zprávy do Charlestownu a pak se sám plavil severní cestou. Překonal řeku Charles River na veslici, přičemž proklouzl za kotvící britskou válečnou lodí HMS Somerset. V tuto hodinu bylo zakázáno cestovat, ale Revere bezpečně přistál v Charlestownu a jel do Lexingtonu, vyhnul se britským hlídkám a později varoval téměř každý dům podél cesty. Osadníci z Charlestownu vyslali další jezdce na sever.  Poté, co přijeli do Lexingtonu, Revere, Dawes, Hancock a Adams diskutovali o situaci se shromažďující se domobranou. Věřili tomu, že armáda opouštějící Boston je příliš velká pro jediný úkol, zatknout dva muže a že hlavním cílem je Concord. Lidé z Lexingtonu poslali jezdce do okolních měst a Revere a Dawes pokračovali v cestě na Concord, při které je doprovázel Samuel Prescott. V Lincolnu narazili

Britský postup.

Za soumraku generál Gage svolal setkání jeho služebně starších důstojníků v domě guvernéra (Province House). Informoval je o rozkazech, které přišly od lorda Dartmoutha a které mu přikazovaly podniknout akce proti osadníkům. Také jim sdělil, že akci bude velet starší plukovních jeho regimentů, podplukovník Smith a major John Pitcairn jako výkonný důstojník. Odložil setkání na 20:30, kdy se přidal též lord Percy a zástupci obyvatel města. Podle jedné zprávy se diskutovalo mezi lidmi o nezvyklých přesunech britských vojáků ve městě. Když se Percy později dozvěděl, že obyvatelé ví o cíli tažení vojáků, vrátil se rychle do domu guvernéra a sdělil tuto zprávu generálu Gagemu. Ten, ohromený, vydal příkazy, aby zabránil poslům opustit Boston, ale bylo příliš pozdě na to, aby to zabránilo Dawesovi a Pevereovi opustit město.  Britské řádné vojsko, kolem 700 pěších, bylo rozděleno do 11 z 13 Gageho pěších regimentů. Pro toto tažení velel major John Pitcairn 10 elitním kompaniím lehké pěchoty, podplukovník Benjamin Bernard velel 11 kompaniím granátníků a tomu všemu velel podplukovník Smith.  Z vojenských jednotek přidělených na tažení bylo 350 mužů z granátnických kompanií z 4. (královského), 5., 10., 18. (Irského královského, 23., 38., 43., 47., 52. a 59. pěšího regimentu a 1. praporu námořní pěchoty Jejího veličenstva. Na ochranu kompanií granátníků bylo určeno asi 320 mužů lehké pěchoty z 4., 5., 10., 23., 38., 43., 47., 52. a 59. regimentu

Bitvy.

Lexington.

Ačkoli to bylo často stylizováno jako bitva, ve skutečnosti byla srážka u Lexingtonu jen menší šarvátkou či potyčkou. Jak řadové vojsko předvoje pod Pitcairnovým vedením vstoupilo při východu slunce dne 19. dubna 1775 do Lexingtonu, asi 80 lexingtonských příslušníků domobrany se vynořilo od Buckmanovy taverny a podél cesty sledovalo celou situaci asi 40 až 100 „diváků“. Vůdce domobrany, kapitán John Parker, veterán z francouzské a Indiánské války, trpěl tuberkulózou, takže ho místy bylo špatně slyšet. Ze seřazených domobranců mělo devět příjmení Harrington, sedm Munroe (včetně

První výstřel.

Některý z britských důstojníků, pravděpodobně Pitcairn, ale záznamy jsou nejisté, mohl to být i nadporučík Willaim Sutherland, pak vyjel vpřed, mával svým mečem a volal na shromážděné, aby se rozešli a také možná rozkazoval: „Odložte vaše zbraně, vy zatracení rebelové!" Kapitán Parker řekl raději svým lidem, aby se rozešli a šli domů, ale kvůli zmatku a řevu všude kolem a také kvůli jeho chraplavému tuberkulóznímu hlasu ho asi ne všichni slyšeli. Někteří velmi zvolna odcházeli, zbraně však neodložil nikdo. Jak Parker, tak Pitcairn poručil svým lidem, aby nestříleli, ale výstřel byl vypálen z nějakého neznámého zdroje.  „V pět hodin, kdy jsme dorazili do Lexingtonu a viděli množství lidí, věřím, že jich bylo kolem 200–300, byli shromážděni na prostranství uprostřed města; klidně (stále) jsme ještě postupovali, udržující připravenost proti útoku namířeného proti nám, ale když jsme přišli do jejich blízkosti, padly od nich na nás dva výstřely, po kterých se

Concord.

Domobrana z Concordu a Lincolnu se v odpovědi na vyvolaný poplach shromáždila v Concordu. Dostali zprávy o střelbě v Lexingtonu a nebyli si jisti, zda mají čekat, dokud nebudou posíleni jednotkami z okolních měst, nebo zda mají zůstat a bránit město, nebo se pohnout směrem na východ a přivítat britskou armádu z vyvýšeného terénu. Proud domobrany poté pochodoval dolů po cestě směrem na Lexington, aby se setkal s Brity. Pohybovali se asi 2 km, dokud se nestřetli s

Pátrání po dodávkách domobrany.

Když vojenské jednotky přišly do vsi Concord, Smith je rozdělil, aby splnily Gageovy rozkazy. 10. kompanie regimentu granátníků pod velením kapitána Mundy Pole zajistila South Bridge, zatímco sedm kompanií lehké pěchoty pod vedením kapitána Parsonse, v počtu asi 100 mužů, zajistilo North Bridge poblíž Barrettových jednotek. Kapitán Parsons vedl čtyři kompanie z 5., 23., 38. a 52. regimentu po cestě asi 3,2 km za North Bridge hledat Barrettův statek, kde podle zprávy měly být nalezeny vojenské dodávky. Dvě kompanie ze 4. a 10. regimentu byly rozmístěny, aby střežily jejich cestu nazpět a jedna kompanie z 43. regimentu zůstala na ochranu mostu. Tyto kompanie, které byly podřízeny velení relativně nezkušeného kapitána Waltera Laurieho, si byly vědomy, že je početně převyšuje 400 mužů domobrany, kteří byli jen několik set yardů od nich. Znepokojený kapitán Laurie proto vyslal posla k Smithovi, aby ho požádal o posily.  Používajíc detailní informace poskytnuté loajálními zvědy, granátnické kompanie hledaly malé město s armádními dodávkami. Když dorazili

Severní most.

Vojenské jednotky plukovníka Barretta poté, co viděly kouř stoupající z vesnické návsi a když viděly několik málo kompanií přímo pod nimi, se rozhodly pochodovat zpět směrem k městu ze svého výhodného postavení na Punkatasset Hill k nižšímu, bližšímu plochému temenu asi 300 yardů od North Bridge. Jak domobrana postoupila, dvě britské kompanie ze 4. a 10. regimentu, které držely pozice blízko silnice, ustoupily k mostu a přenechaly pahorek Barrettovým mužům.  Pět plných kompanií minutemanů a pět dalších z domobrany z Actonu, Concordu, Bedfordu a Lincolnu zabraly tento pahorek, měly přinejmenším 400 mužů oproti kompaniím lehké pěchoty kapitána Laurieho, jejichž síla byla

Po boji.

Kolonisté byli ohromeni svým úspěchem. Nikdo ve skutečnosti nevěřil tomu, že druhá strana bude střílet, aby zabíjela. Někteří postupovali, mnohem více jich ustupovalo a někteří šli domů, starat se o bezpečí svých domovů a rodin. Plukovník Barrett nakonec začal obnovovat kontrolu. Přesunul část domobrany zpátky na vrchol kopců vzdálených asi 300 yardů a poslal majora Buttricka s ostatními přes most zaujmout obranná postavení na kopci za kamennou zdí.  Podplukovník Smith slyšel přestřelku ze své pozice ve městě v okamžiku, kdy dostal žádost o posily od Laurieho. Rychle shromaždil dvě kompanie granátníků a sám je vedl směrem k North Bridge. Na pochodu se setkávali se zničenými zbytky tří kompanií lehké pěchoty, které běžely proti nim. Smith měl obavu o čtyři kompanie, které byly na Barrettově farmě, neboť

Pochod zpět.

Z Concordu do Lexingtonu.

Podplukovník Smith, odpovědný za bezpečnost svých lidí, poslal křídla na blízký hřbet, aby chránila jeho jednotky před asi 1000 kolonistů, kteří nyní na bitevním poli pochodovali východně od Concordu. Tento hřeben končil blízko Meriam's Corner, křižovatky cest a malého mostu asi 2 km od Concordu. Při přechodu přes úzký most se armádní kolona zastavila, uspořádala své řady a uzavřela své pozice tak, že vedle sebe stáli maximálně tři vojáci. Koloniální kompanie domobrany se k tomuto bodu blížily ze severu a východu a začaly jasně přečíslovat početně slabší regulérní. Když pochodovala přes most poslední kolona armády, koloniální domobrana z Readingu začala střílet, na to se regulérní otočili a vypálili salvu a kolonisté palbu opětovali. Dva

Percyho záchrana.

Generál Gage vydal rozkaz ke shromáždění posil v Bostonu na 4 hodinu raní, ale v jeho posedlosti po utajení poslal jen jednu kopii rozkazů pobočníkovi 1. brigády, jehož sluha nechal obálku na stole. Asi v 5 ráno byla Smithova žádost o posily konečně přijata a rozkazy ke shromáždění byly zaslány na 1. brigádu, která byla složena z řady pěších kompanií (4., 23., a 47th) a praporu britské námořní. Bohužel byla též poslána pouze jedna kopie rozkazů pro každého velitele a rozkaz pro námořní pěchotu byl doručen na stůl majora Pitcairna, který byl nasazen v tu dobu na Lexingtonské tažení. Po těchto časových ztrátách Percyova brigáda asi o síle 1000 mužů opustila Boston přibližně v 8:45. Jeho vojenské jednotky pochodovaly směrem na Lexington. Při pochodu si prozpěvovali "Yankee Doodle", čímž se pošklebovali místnímu obyvatelstvu. Po bitvě na Bunker Hill o necelé dva měsíce později se tato píseň stala populární hymnou koloniálních sil.  Percy pochodoval po souši přes Boston Neck a přes Great Bridge, který energičtí kolonisté zbavili bednění, aby jej zdrželi. Jeho lidé pak potkali roztržitého domácího učitele z

Z Lexingtonu do Menotomy.

Percy převzal kontrolu nad kombinovanými sílami asi 1 700 mužů, nechal je před pokračováním pochodu odpočinout, najíst, napít a zraněné umístil na polní velitelství (Munroeova hospoda). Vyrazili z Lexingtonu asi v 15:30 ve formaci, která měla zvýrazněnou obranu na bocích a v zadní části pochodové kolony. Zranění vojáci jeli na dělech a byli nuceni seskakovat, když se střílelo na shromážděnou domobranu. Percyho lidé byli často obklopeni, ale měli taktickou výhodu vnitřních linií. Percy mohl posunout své jednotky snadněji tam, kde jich bylo třeba, zatímco koloniální domobrana se musela pohybovat vně jeho formace. Percy umístil Smithovy lidi uprostřed kolony, zatímco kompanie 23. regimentu držela zadní hlídku kolony. Po informacích poskytnutých od Smitha a Pitcairna o způsobu, jakým je Američané napadli, Percy přikázal, aby se zadní hlídka přibližně každou míli otáčela a dovolil některým z jeho jednotek

Z Menotomy do Charlestownu.

Britské vojenské jednotky překročily Menotomy River (dnes známou jako Alewife Brook) do Cambridge a boj se stával stále více intenzivnější. Čerstvá domobrana dorazila na místo v uzavřeném šiku namísto rozptýlené formace a Percy použil svá dvě děla a křídla na křižovatce nazývané Watson's Corner a způsobil domobraně těžké ztráty.  Již dříve ten den Heath dal rozkaz rozebrat Great Bridge. Percyho brigáda se právě přiblížila k rozebranému mostu a břehy řeky byly plné domobrany, když Percy nařídil jednotkám sestoupit úvozem (blízko dnešního Porter Square) a nahoru na cestu do Charlestownu. Domobrana (nyní v počtu asi 4 000) nebyla připravena na tento přesun a byla rozbita kruhovou palbou. Část amerických sil se přesunula, aby obsadila Prospect Hill (v dnešním Somerville), ze kterého ovládala cestu, ale Percy přesunul svá děla na čelo kolony a

Následky.

Ráno byl Boston obklíčen obrovskou armádou domobrany, čítající přes 15 000 mužů, kteří přišli z celé Nové Anglie. Na rozdíl od Powder Alarm byly pověsti o rozlité krvi pravdivé a tak začala válka za nezávislost. Armáda domobrany stále sílila, jak okolní kolonie posílaly muže a zásoby. Druhý kontinentální kongres přijal tyto muže na počátku do kontinentální armády. Ještě v té době, kdy začala otevřená válka, Gage stále odmítal vyhlásit v Bostonu stanné právo. Přesvědčoval městské volené úředníky, aby se vzdali veškerých soukromých zbraní na oplátku za slib, že kdokoliv z obyvatel může opustit město.  Bitva nebyla významná ani z hlediska taktiky, ani ztrát na životech. Nicméně v rámci podpory britské politické strategie při uplatňování Intolerable Acts a vojenské strategie v rámci Powder Alarms byla bitva podstatným selháním, protože expedice měla za cíl boji předejít a ve skutečnosti se zmocnila jen malého počtu zbraní.  Bitva byla následována válkou o britský politický názor. Během čtyř dnů po bitvě Massachusetts Provincial Kongres soustředil

Odkaz.

Bylo důležité pro první americkou vládu, aby udržovala pro tuto první bitvu války obraz britské chyby a americké neviny. Historie vlasteneckých příprav, zpráv, varovných signálů a nejistota ohledně prvního výstřelu byla mimořádně diskutována na veřejnosti po celá desetiletí. Příběh zraněného britského vojáka v North Bridge, vyřazeného z boje úderem do hlavy sekerou, kterou používali minutemani, to údajné "skalpování", bylo důrazně potlačováno. Výpovědi zmiňující se o některé z těchto aktivit nebyly publikovány a vracely se proti jejich aktérům (to se stalo Paulu Revereovi. Malby zobrazovaly Lexingtonský boj jako neopodstatněné zabíjení.  Záležitost, která strana byla na vině, narůstala v období počátku devatenáctého století. Například pozdější svědectví účastníků z Lexingtonu a Concordu se velmi lišila se od jejich výpovědí vzatých pod přísahou v roce 1775. Všichni později říkali,

Vzpomínkové slavnosti.

Na počest bitvy je slaven "Den patriotů (vlastenců)" každoročně v Massachusetts, Maine a Wisconsinu ve veřejných školách třetí pondělí v dubnu. Je inscenována jízda Paul Reverse, bitva na Lexington Green a konají se slavnosti a střelby na North Brigde.

Oslava stého výročí.

Dne 19. dubna 1875 se prezident Ulysses S. Grant, členové jeho kabinetu a asi 50 000 lidí zúčastnilo oslav

Oslavy 150. výročí.

V dubnu 1925 poštovní úřad Spojených států vydal tři poštovní známky připomínající 150. výročí bitvy u Lexingtonu a Concordu. Tyto byly první z četných upomínek, vydaných k uctění 150. výročí událostí souvisejících s americkou válkou za

200. výročí.

Město Concord pozvalo 700 prominentních občanů USA, představitelů vlád ve světě, armády, zastupitelských sborů, umění, přírodních věd, humanitních věd, aby si připomněli 200. výročí

Bitva u Lexingtonu a Concordu byla prvním vojenským střetem Americké války za nezávislost. Odehrála se 19. dubna 1775 v okrese Middlesex, provincie Massachusetts Bay, u měst Lexington, Concord, Lincoln, Menotomy (dnešní Arlington) a Cambridge, blízko Bostonu. Bitva je označována za vypuknutí otevřeného ozbrojeného konfliktu mezi Spojeným královstvím a jeho třinácti koloniemi na půdě Britské Severní Ameriky.

列星顿和康科德战役(英语:Battles of Lexington and Concord)是英国陆军与北美民兵之间的一场武装冲突,发生于1775年4月19日。虽然美国参议院在1908年通过决议,将()的()定为美国独立战争的第一战,但美国社会普遍仍视列星顿和康科德之战为独立战争的首场战斗。冲突发生于波士顿西部乡镇。


Vznik ligy z Cambrai.

I když je dnes Cesare Borgia vnímán jako tyran a krutovládce, nelze mu upřít zásluhy za dobytí oblasti Romagne pro Papežský stát. Té byl přikládán takový význam, že se jí okamžitě po jeho pádu zmocnila benátská vojska. Papež Julius II. byl takovou ztrátou natolik zasažen, že při první možné příležitosti zahájil diplomatická jednání o jejím navrácení.  Nedosáhl žádného velkého úspěchu. Pouze se více utvrdil v tom, že je nutné zamezit další expanzi Benátské republiky. O pomoc s tímto nelehkým úkolem požádal římského císaře Maxmiliána I., který velice záhy vpadl do Benátska. Podcenil ovšem své nepřátele a nakonec se vrátil s nepořízenou.  Papež Julius byl sice zklamán, ale nepřestal racionálně uvažovat a raději se poohlížel po dalších možných spojencích proti Benátčanům. Nebylo těžké je najít, ti nejmocnější panovníci západní Evropy prahli přiživit se na italském území. Kromě Maxmiliána se nabídl i Ferdinand II. Aragonský ze Španělska a taktéž bojovný Ludvík XII. v čele Francie.  Když se k této sestavě přidal i ferrarský vévoda Alfons d’Este, prohlásil ji papež na sklonku roku 1508 ve městě Cambrai za svatou ligu. Její cíl byl na dosah, Benátčané totiž neměli armádu schopnou čelit Francouzům, kteří válku zahájili.

Válka ligy z Cambrai (1508-1510).

Neschopnost Benátčanů nebyla dána ani tak samotnou armádou, jako spíše roztržkou mezi dvěma vrchními veliteli – kondotiéry Bartolomějem d'Alvianem a Niccolem di Pitiglianem. Jejich plány na boj s Ludvíkem se značně lišily. To se také projevilo v bitvě u Agnadella, kde byla benátská armáda na hlavu poražena a d'Alviano navíc padl do zajetí.  Francouzi velice rychle zlomili všechen odpor. Pitigliano se musel stáhnout a jen nečinně přihlížet, jak se města v Romagne i v Benátsku dobrovolně vydávají do nepřátelských rukou. Nejvíce sídel takto získal Maxmilián I., jehož emisaři měli značný náskok před všemi ostatními.  V Benátkách asi nikdo netušil, že právě vzpoura v císařových městech postaví Pitigliana opět na nohy. Když totiž v Padově propukla revolta a císařští odtud byli vyhnáni, naverboval zde generál nové muže a následně pomohl všem ostatním bouřícím se sídlům. Nahradil tak mnohé škody, které již utrpěl.  Pitigliano sice slavil úspěchy, ale ve skutečnosti by jen oddaloval svou definitivní porážku. Benátští místodržící si to dobře uvědomovali a proto nabídli papeži příměří. Podmínky, za kterých byl Julius ochoten na návrh přistoupit, byly tvrdé. Benátčané přišli o svá zvláštní privilegia, museli se vzdát Romagne a vyplácet tučnou rentu jako odškodné.

Válka ligy z roku 1511 (1511-1516).

Liga proti Francii.

Válka byla sice skončena roku 1510, ale netrvalo to dlouho, než se boje opět rozhořely. Papež Julius se totiž nyní zalekl toho, jakou moc si v Itálii vydobyli Francouzi. Proto s Benátčany vyjednal vojenskou podporu, aby Ludvíkovi a jeho novému spojenci Alfonsovi d'Este nečelil sám.  Julius měl v plánu zabavit Francouze v Miláně, k čemuž si najal armádu švýcarských žoldnéřů. Ta ovšem svůj úkol nesplnila – rozutekla se na všechny strany. Benátčané byli nadále oslabení a papeženci nebyli schopní čelit dvěma nepřátelům dohromady. Tak se stalo, že byl papež zahnán od Ferrary a velice rychle přicházel o svou draze získanou Romagnu.  Aby zvrátil nešťastný průběh války, rychle se obrátil na své dosavadní spojence, Maxmiliána a Ferdinanda. Oba mu poskytli svou pomoc a vyhlásili společně proti Ludvíkovi další svatou ligu. Překvapující může být to, že se k nim přidal i anglický král Jindřich VIII. Jeho zájmy ovšem byly mimo Itálii, šlo mu o území ve Francii.  Francouzskému generálovi Gastonu de Foix bylo jasné, jaká část armády bude povolána k boji s Angličany. Očekávalo se od něj, že s ligou rychle skoncuje. Proto nepřátele v dubnu 1512 vyprovokoval k boji u města Ravenna, kde nad nimi vydobyl velkého vítězství. Ale sám se nedožil jejího konce...  Jeho nástupce nebyl sice špatný velitel, ale nebyl zdaleka tak energický, jako de Foix. Strávil v Itálii příliš dlouhou dobu v nečinnosti. To se mu vymstilo, když měl čelit invazi švýcarských žoldnéřů Maxmiliána Sforzy, který chtěl s jejich pomocí obhájit své právo na Milánské vévodství.  Francouzi museli opustit Romagnu, aby se v Lombardii pokusili Maxmiliána zastavit. Ale elitní švýcarské jednotky jim daly ochutnat hořkost porážky, takže se nakonec Lombardie vzdali a zmizeli za Alpskými hřebeny. Liga mohla slavit vítězství.  Vítězná euforie se však nedostavila. Vítězové se okamžitě rozkmotřili. Maxmilián I. se totiž odmítal dělit o získaná území s Benátčany. Julius si ho považoval mnohem více, proto mu dal za pravdu a zbavil je všech územních nároků. Aby tuto křivdu napravili, zástupci republiky požádali o pomoc Ludvíka.

Francouzsko-benátský pakt (První italská válka Františka I.).

Společně stanovili plány o tom, jak si společně rozdělí celou severní Itálii. Tyto vize byly ovšem trochu bláhové, boje totiž francouzská vojska zahájila roku 1513 neúspěchem v Lombardii před Milánem a porážkami od Maxmiliána I. a Jindřicha VIII.  Benátčané si nevedli o mnoho lépe. Do jejich čela se vrátil Bartoloměj d'Alviano, ovšem před Španěly ho zachránila pouze ta skutečnost, že mu nebyli schopni zasadit finální úder. I díky tomu nastal zvrat. V první řadě byl zapříčiněn uzavřením příměří mezi Anglií a Francií. Hřebík do rakve ligy byla smrt jejího vůdce – Julia II.  Ludvík XII. brzy skonal také. Nastoupil po něm František I. Ten sebral nové vojsko a pln odhodlání vtrhl do Lombardie a roku 1516 skoncoval se Švýcary a s Maxmiliánem Sforzou v bitvě u Marignana.  V důsledku této bitvy se severní Itálie opět ocitla v rukou Benátčanů a Francouzů a liga ztratila vůli bojovat. Nebyla už podporována ani novým papežem Lvem X. Bohužel, rok 1516 pro Itálii neznamenal konec nepřetržitých krvavých bojů...

Válka ligy z Cambrai byl další z válečných konfliktů (tzv. Italských válek) na Apeninském poloostrově, který probíhal v letech 1508-1516. Účastnila se jí většina italských městských států, největší evropské velmoci a i švýcarští žoldnéři.

康布雷同盟战争(英语:The War of the League of Cambrai),又有神圣同盟战争(英语:War of the Holy League)及其他名称,是意大利战争当中的一次主要战争。从1508年至1516年的意大利战争期间主要参与方有法国、教皇国、威尼斯共和国。几乎每一个在西欧的重要势力,其中有西班牙、神圣罗马帝国、英格兰、苏格兰王国、米兰公国、佛罗伦萨、费拉拉公国和瑞士,他们分别在不同的时期加入了这个同盟。


米哈伊尔·佩特罗维奇·西蒙诺夫

Život.

Dětství a studium.

Rodiče (Věra Michajlovna a Pjotr Vasilevič) se po skončení Rostovské státní univerzity ("Ростовский государственный университет", dnes Jižní federální univerzita) v 1933 přestěhovali do podmoskevské osady Bykovo kvůli otcově aspirantuře. Jejich nový dům byl jen několik kilometrů od bykovského letiště a bylo možné od něho pozorovat startující a přistávající letadla. V Alma-Atě, kam otce přeřadili po ukončení aspirantury, se budoucí generální konstruktér zabýval leteckým modelářstvím, stavěl první modely větroňů a seznamoval se s časopisy "Техника — молодежи" a "Самолёт".  Na počátku druhé světové války se jeho otec jako poručík dostal na frontu a padl v bitvě u Stalingradu. Po válce se osiřelá rodina přestěhovala do města Kamensk-Šachtinskij v Rostovské oblasti, kde žili matčiny rodiče. Tam absolvoval střední školu.  Protože nechtěl nechat samotnou nemocnou matku, namísto Moskevského leteckého institutu ("Московский авиационный институт", MAI) byl přijat na bližší Novočerkasský polytechnický institut. Specializace byla vzdálena letectví – projektování a využití automobilů. Ve třetím ročníku dostal Stalinovo stipendium, aktivně se též věnoval cyklistickému sportu. Během školy zaslal své dokumenty na MAI, byl odmítnut, načež byl přijat do čtvrtého ročníku na Kazaňského leteckého institutu (KAI).

Konstruktér.

V roce 1953 byl při KAI založen nejdřív plachtařský kroužek, který byl v roce 1956 přetvořen na Studentskou konstrukční kancelář (SKB), jedním ze zakládajících členů a pracovníků se stal čerstvý absolvent Simonov. Byl hlavním konstruktérem prvního sovětské konstrukční kanceláře sportovního letectví, současně se stal instruktorem a pilotem-vlekařem leteckého klubu. Pod jeho vedením byly postaveny první sovětské celokovové rekordní kluzáky KAI-11, KA1-12, KAI-14, KAI-17 a KAI-19.  V roce 1969 byl přemístěn z Kazaně do Moskvy a jmenován náměstkem hlavního konstruktéra v Dolnoprudnenské konstrukční kanceláři automatiky. Po devíti měsících byl přeřazen na práci do Uchtomské filiálky Moskevského strojírenského závodu pod vedením Roberta Bartini. Za několik měsíců, roku 1970 byl jmenován náměstkem hlavního konstruktéra v OKB Suchogo. V této funkci v letech 1970 až 1979 řídil letové zkoušky a dolaďování frontového bombardéru Su-24, bitevníku Su-25 a od roku 1976 byl hlavním konstruktérem přepadové stíhačky SU-27. V letech 1979–1983 byl náměstkem ministra leteckého průmyslu. V lednu 1983 stanul v čele OKB Suchogo ve funkci generálního konstruktéra, kterým zůstal do konce života. Pod jeho vedením vznikaly různé modifikace Su-27. Po „perestrojce“, když se snížilo financování ze strany státu, byl iniciátorem částečného převodu prací na komerční bázi. Zpočátku byl mimorozpočtové prostředky získávány prodejem sportovních a akrobatických letounů do zahraničí. Po rozpadu Sovětského svazu a prudkého propadu financování byla dodávána bitevní letadla i do zahraničí (Indie, Indonésie, Malajsie, Čína a další země).  Zemřel 4. března 2011 v důsledku těžké nemoci. Je pohřben na Novodevičím hřbitově v Moskvě.

Řády a vyznamenání.

Byl nositelem titulu Hrdina Ruské federace (1999), držitel Řádu rudého praporu práce a zlaté medaile V. G. Šuchova, laureát Leninovy (1974) a dvou státních cen SSSR (za letadla Su-26 a Su-27). Byl doktorem technických věd, profesorem Moskevského leteckého institutu, řádným členem Mezinárodní a Ruské inženýrské akademie, Ruské akademie letectví a aeronautiky.

Michail Petrovič Simonov (, 19. října 1929, Rostov na Donu - 4. března 2011, Moskva) byl sovětský a ruský konstruktér letadel, generální konstruktér OKB Suchoj od roku 1983, pracoval ve vývojové konstrukční kanceláři, účastnil se vývoje útočného letounu Su-24, bojového letounu letoun blízké palebné podpory Su-25, řídil stavbu sportovních letounů značky „Su“, nejvíce je však znám jako jeden z hlavních konstruktérů přepadového stíhacího letounu Su-27 a některých jeho modifikací.

米哈伊尔·佩特罗维奇·西蒙诺夫(,1929年-10月19日-2011年-3月4日),俄罗斯飞机设计师,曾任苏联苏霍伊设计局总设计师。


Výchozí situace.

„Chudák Neville Chamberlain si myslel, že může věřit Hitlerovi. Mýlil se. Ale nemyslím si, že já se mýlím, pokud jde o Stalina“. Tato poznámka Winstona Churchilla pronesená po Jaltské konferenci je velmi výmluvná. Ostatně antipatie obou státníků byly vzájemné, neboť Stalin si nejednou postěžoval své generalitě, že „ten Churchill je všeho schopný“.  Už v dubnu 1945 označil Churchill postup sovětských vojsk do Střední Evropy za jednu z „nejsmutnějších událostí v dějinách Evropy, pro kterou není srovnání“. Do projevu, v němž Churchill posléze použil termín Železná opona, zbýval sice ještě rok, ale myšlenky na něj již existovaly (jako první vyslovil tento výraz předtím Joseph Goebbels), stejně jako již existovala sovětská sféra vlivu. Pro Churchilla bylo mj. alarmující, jak se vyvíjela situace v Polsku, kde se Stalin sice zavázal k uspořádání svobodných voleb „jakmile to bude možné“, ale to bylo velmi vágní ujištění, jehož splnění záviselo na dobré vůli Sovětů a jejich loutkové lublinské vlády. Již tehdy se také ukazovala slabá pozice polské exilové vlády v Londýně, kterou Spojené království podporovalo.  Churchillovu podezřívavost přiživilo také Stalinovo tehdejší prohlášení, že Sovětský svaz vyhlásí Japonskému císařství válku, ale až za tři měsíce po svém vítězství nad nacistickým Německem. Jednalo se o realistickou námitku, neboť uvedenou dobu by trvalo, než by se jádro elitních armád veteránů zocelených v bitvách o Moskvu, Stalingrad či Kursk mohlo přesunout do výchozích prostorů na Dálném Východě. Britský premiér se ale začal obávat, že se sovětský diktátor spojí s Japonci, což by v situaci, kdy Spojené státy již stahovaly část svých jednotek ze západní fronty do Tichomoří k plánované invazi do Japonska, znamenalo katastrofu pro oslabené anglo-americké síly v Evropě.

Churchillův plán.

Churchill nemínil lomit rukama nebo sedět a čekat, jestli ten nejčernější scénář nastane. I když si nedělal iluze, přesto požádal britský imperiální štáb o případný plán. K projednání došlo 22. května 1945. Ve vypracovaném plánu se konstatovalo, že Sovětský svaz se stal „nejvážnější hrozbou pro Západ“, jeho text začínal ale poněkud optimisticky tím, že „i když vůle dvou zemí (Spojené království a USA) se dá definovat jen jako zajištění spravedlivého osudu pro Polsko, nevylučuje vojenské angažmá. Rychlý úspěch by mohl přimět Rusy k tomu, aby nám alespoň momentálně ustoupili.“ Vzápětí ale bylo konstatováno, že by ani úspěch "operace Unthinkable" tento efekt mít nemusel. O tom, že by se žádný úspěch při poměru sil 1:3 ve prospěch Sovětů nemusel dostavit, se raději pomlčelo, a pokud by se Sověti rozhodli k totální válce, „mají pro to rozhodně dobrou příležitost“.

Reakce generálů.

Winston Churchill navrhoval nasadit do boje silně antikomunistickou exilovou polskou armádu o síle téměř 100 000 mužů a uvažoval dokonce o zapojení německých válečných zajatců. Polní maršál Montgomery dostal rozkaz, aby zajaté velitele držel pohromadě s jejich jednotkami a poblíž uskladnil a pečlivě udržoval německé zbraně a munici v dobrém stavu, takže v případě potřeby by se vše dalo Němcům hned vrátit. Avšak skeptičtější generálové věděli, že tyto síly by samy o sobě Sověty neporazily a nevěřili, že by válkou vyčerpaní britští vojáci a příslušníci polské exilové armády chtěli stanout po boku nenáviděného Wehrmachtu proti svému dosavadnímu sovětskému spojenci. Navíc celé plánování se dělo bez vědomí amerického spojence, a bylo velmi diskutabilní, zda by se velení amerických vojsk do bojů s Rudou armádou vůbec zapojilo.

Epilog.

Situace západních spojenců v Evropě v květnu 1945 nebyla i přes vítězství nad Německem ideální a Churchillovy obavy se začaly naplňovat. Střední a Východní Evropa spolu s Balkánem (s výjimkou Řecka) se postupně dostaly do sovětské sféry vlivu, jak bylo spolu s dalšími záležitostmi ohledně poválečného uspořádání v Evropě dohodnuto mezi představiteli vítězných mocností na Čtvrté Moskevské konferenci dne 9. října 1944 a v Jaltě ve dnech 4 až 11. února 1945.

Operace Unthinkable (nemyslitelná) byla navržena premiérem Spojeného království Winstonem Churchillem v květnu 1945. Jednalo se o tajný plán útoku na pozice sovětské Rudé armády na německých a polských územích, které SSSR obsadil v závěrečných fázích druhé světové války.

不可思议行动(英语:Operation Unthinkable)是有关西方盟国和苏联间冲突的两份计划的代号。两份计划都是1945年由时任英国首相丘吉尔下令制定,并由英国武装力量联合计划参谋部于第二次世界大战末开发。


2013年以色列议会选举

Pozadí.

První úvahy o předčasných volbách.

V dubnu 2012 se vyostřily vztahy v rámci izraelské vládní koalice. Nejsilnější vládní strana Likud proto vyjádřila souhlas s konáním předčasných voleb (řádné funkční období Knesetu mělo přitom trvat do října roku 2013). Koncept předčasných voleb podpořily také opoziční formace Izraelská strana práce a Merec. Počátkem května 2012 se již oznamovalo, že strany pokročily směrem k vypsání voleb. Strana práce i Merec hodlaly předložit příslušný návrh zákona o ukončení funkčního období v 1. polovině května s tím, že jejich schválení se očekávalo 9. května 2012. Premiér Netanjahu mezitím s ostatními koaličními stranami jednal o stanovení termínu předčasných voleb. Vyjednávání bylo po několik dnů přerušeno vzhledem ke smrti premiérova otce Bencijona Netanjahua. Podle zdrojů z okolí předsedy vlády preferoval Netanjahu co nejčasnější termín (polovina srpna), přičemž stejný harmonogram preferoval i šéf další koaliční strany Jisra'el bejtenu Avigdor Lieberman. Některé koaliční strany náboženského typu (Sjednocený judaismus Tóry) ovšem preferovaly pozdější termín (po židovských svátcích), tedy říjen 2012. Podobně se vyjádřila i opoziční Kadima.  V rámci příprav na volby započaly na izraelské politické scéně rychlé přesuny. Kampaň již počátkem května 2012 odstartovala formace Acma'ut, kterou vede bývalý premiér a předseda Strany práce Ehud Barak. Z Knesetu rezignovala bývalá předsedkyně strany Kadima Cipi Livniová a objevily se spekulace, že může vytvořit vlastní politickou platformu. Na politické scéně se zároveň objevila nová politická strana Ješ atid, kterou založil novinář Ja'ir Lapid. Podle průzkumu z počátku května 2012, kdy již spekulace o předčasných volbách nabývaly konkrétních obrysů, by volby vyhrála strana Likud a pravicová stávající koalice by si udržela většinu. Z parlamentu by vypadla strana Acma'ut Ehuda Baraka, prudký propad by zaznamenala dosud nejsilnější frakce Kadima.

Odvrácení předčasných voleb.

8. května 2012 premiér Netanjahu překvapivě oznámil, že předčasné volby se konat nebudou, protože došlo k uzavření dohody se stranou Kadima, jejíž předseda Šaul Mofaz souhlasil s přistoupením jeho strany (nejsilnější parlamentní frakce) do vládní koalice. Izraelská vláda tak měla získat početní sílu 94 poslanců Knesetu (z celkových 120), čímž měla vzniknout nejširší vláda velké koalice v dějinách státu Izrael. Jedním z předních úkolů rozšířené koalice mělo být vypracování nového řešení vojenské služby pro ultraortodoxní Židy jako alternativa k překonanému kompromisnímu Talovu zákonu. Tato nová regulace měla být předložena do 31. července 2012. Koalice se stranou Kadima ovšem netrvala dlouho. již v červenci 2012 strana vládu velké koalice opustila a kabinet Benjamina Netanjahua tak vládl po několik následujících měsíců v původní užší sestavě.

Vyhlášení předčasných voleb.

K vyhlášení předčasných voleb nakonec došlo 9. října 2012 vzhledem k neshodě vlády nad rozpočtem pro následující rok s tím, že termín by měl být stanoven na leden či únor roku 2013. O dva dny později premiér Netanjahu oznámil, že se volby budou konat 22. ledna 2013. Podle průzkumu veřejného mínění deníku "Ma'ariv" z 11. října bude největším vítězem voleb právě Netanjahuova strana Likud, která posílí o dva poslanecké mandáty.

Výsledky voleb.

Celostátní výsledky voleb.

Voleb se zúčastnilo celkem 34 politických stran, z nichž 12 překročilo 2% volební práh a dostalo se do Knesetu. Zvoleno bylo 120 poslanců Knesetu, z nichž 48 bylo zvoleno poprvé. V Knesetu usedlo rekordní množství žen - 27.  Nejsilnější parlamentní frakcí se stala aliance Likud Jisra'el bejtenu (ve srovnání s volebními výsledky z roku 2009, kdy kandidoval Likud a Jisra'el bejtenu samostatně, ale šlo o značný propad), následovaná zcela novou formací Ješ atid. Výrazně své parlamentní zastoupení zvýšila strana Židovský domov. Naopak strana Kadima, v předchozím volebním období nejsilnější poslanecký klub v Knesetu, se nyní stala nejmenší parlamentní skupinou, s pouhými dvěma poslanci.

Výsledky voleb v největších městech.

Pořadí prvních čtyř nejsilnějších stran a jejich procentní zisk.

Volby do 19. Knesetu byly předčasnými parlamentními volbami, které se v Izraeli konaly 22. ledna 2013. Stalo se tak devět měsíců před řádným termínem (říjen 2013), kvůli neshodě vlády nad státním rozpočtem pro rok 2013. O vyhlášení předčasných voleb se přitom jednalo již počátkem května 2012 kvůli neshodám ve vládní koalicí. Tehdy však ještě došlo k dočasnému vyřešení situace přizváním strany Kadima do vlády.

第19届以色列议会选举于2013年1月22日举行。


Život.

Florence Welchová se narodila v Camberwell v Londýně. Jejími rodiči jsou Nick Welch, vedoucí v reklamní agentuře, a Evelyn Welchová, americká emigrantka původem z New Yorku, která je v současnosti profesorkou na King's College London. V mládí Florence velmi ovlivnila její skotská babička z otcovy strany, která podporovala její pěvecký talent. Babička se stala pro Welchovou inspirací při tvorbě mnoha skladeb debutového alba "Lungs." Florence také zpívala na rodinných oslavách a pohřbech.  Florence Welchová vystudovala školy Thomas's London Day School a Alleyn's School, kde měla velmi dobré studijní výsledky, jenže se často dostávala do konfliktů kvůli svému improvizovaném a příliš hlasitému zpěvu ve školním sboru. Přestože měla jako dítě v oblibě knihy a literaturu, byla jí diagnostikována lehká forma dyslexie a dyspraxie. Cítila se být odlišná od ostatních a její útěchou a místem úniku byla hudba a knihy. Její rodiče se rozvedli, když bylo Florence 13 let. Matka si později vzala svého souseda, profesora Petera Openshawa. Někdy v této době Florencina babička z matčiny strany, která měla bipolární poruchu, spáchala sebevraždu. Ve skladbě "Hunger" z roku 2018 Welchová odhalila, že v dospívání trpěla poruchou příjmu potravy. Po dokončení střední školy, kdy žila v Camberwellu a pracovala v tamním baru, studovala na umělecké škole Camberwell College of Arts, než se začala zcela věnovat hudbě. Nejdříve se rozhodla vzít si rok volno od studia, aby zjistila, jestli to s hudbou někam dotáhne, a když se pak věci daly do pohybu, ke studiu se už nevrátila.  Mezi její hudební vzory patří John Cale, David Byrne a Siouxsie Sioux.

Hudební kariéra.

2006–2010: Začátky Florence and the Machine.

V roce 2006 Welchová vystupovala s Isabellou Summers v Londýně pod společným jménem Florence Robot/Isa Machine. V roce 2007 společně s kapelou Ashok nahrála album s názvem "Plans", vydané pod labelem Filthy Lucre/About Records. Toto album zahrnovalo nejstarší verzi jejího pozdějšího hitu „Kiss with a Fist"“", který se v této podobě nazýval „Happy Slap“. Říká se, že Florence Welchová zaujala budoucího manažera skupiny Florence and the Machine, Maireada Nashe, na záchodě v klubu, kde si opilá zpívala písničku Etty Jamesové "Something’s Gonna Hold On Me".  Florence Welchová si kolem sebe vytvořila skupinu muzikantů a společně si začali říkat Florence and the Machine. Název kapely vznikl původně jako vtip Florence a její kamarádky, jedna z původních podob názvu kapely byla "Florence Robot Was a Machine". Postupem času se název zkrátil do současné podoby.  6. července 2009 vydala kapela Florence and the Machine své debutové album "Lungs". To získalo první místo v žebříčku ve Spojeném království a druhé místo v Irsku. V srpnu 2009 bylo prodáno 100 000 cédéček jenom ve Spojeném království a od 10. srpna se album pět týdnů drželo na druhém místě žebříčku. V USA bylo album vydáno 20. října vydavatelstvím Republic Records. Producenty byli James Ford, Paul Epworth, Steve Mackey a Charlie Hugall.  Dne 27. února 2011 Welchová zastoupila těhotnou zpěvačku Dido a zazpívala její part „If I Rise“ (z filmu "127 Hodin)" společně s A. R. Rahmanem na nominacích v kategorii "Nejlepší píseň" na 83. ročníku Ceny Akademie.

2011–12: Další úspěch.

Druhé album skupiny Florence and the Machine dostalo název "Ceremonials". Bylo vydáno 31. října 2011. V albu se opakovaně objevuje motiv vody a utopení, což je téma, kterým je údajně Welchová posedlá. V britském žebříčku se album umístilo na prvním místě a na americkém Billboard 200 se umístilo na šestém místě. Na začátku roku 2012 byla kapela nominována na dvě ceny Brit Awards. V dubnu téhož roku kapela vydala skladbu „Breath of Life“, která byla vydána jako oficiální skladba k filmu "Sněhurka a lovec". Skotský umělec Calwin Harris v červenci 2012 vydal remix skladby „Spectrum“, která se na albu "Ceremonials" objevila jako čtvrtá v pořadí a stala se prvním hitem kapely, který se umístil na prvním místě žebříčku ve Spojeném království. Welchová také během koncertu "VH1 Divas", který se konal v prosinci 2011, vzdala hold zpěvačkám Amy Winehouseové vystoupením se sladbou „Back to Black“ a Annie Lennoxové klasikou „Walking on Broken Glass“. 31. prosince pak kapela vystoupila na Times Square na novoroční akci "Dick Clark's New Year's Rocking Eve".  V říjnu 2012 Welchová spolupracovala s Calwinem Harrisem na skladbě „Sweet Nothing“, která debutovala na prvním místě v britském žebříčku. Singl „Sweet Nothing“ také získal nominaci v kategorii "Nejlepší taneční hudba" na 56. ročníku Ceny Grammy. 29. listopadu 2012 Florence Welchová vystoupila společně s Mickem Jaggerem a kapelou Rolling Stones v O2 Aréně v Londýně se skladbou „Gimme Shelter“.

2015–17: How Big, How Blue, How Beautiful.

V únoru 2015 kapela oznámila vydání alba s názvem "How Big, How Blue, How Beautiful", které vyšlo 1. července 2015. Album se dostalo na první místo v mnoha zemích včetně Spojeného království, USA, Kanady a Austrálie. Získalo také tři nominace na Cenu Grammy.  V červenci 2015 se kapela Florence and the Machine stala poprvé hlavní kapelou na festivalu v Glastonbury. Zastoupili tak kapelu Foo Fighters, jejíž člen Dave Grohl si poranil nohu.  V září 2016 v rozhovoru pro Heat Radio odhalila americká zpěvačka Lady Gaga, že s Florence Welchovou natočily společnou skladbu. Ta se jmenuje „Hey Girl“ a objevila se na novém albu Lady Gaga s názvem "Joanne". Záběry ze společné tvorby se objevily v dokumentu "Gaga: Five Foot Two".  Roku 2017 se Florence Welchová objevila ve filmu "Song to Song" Terrence Malicka. Jako textařka se také podílela na skadbě „To Be Human“ k soundtracku Wonder Woman, jejíž spoluautorem je Rick Nowels.

2018–současnost: High as Hope.

V roce 2018 Welchová vystoupila v KeyArena v Seattlu během turné High as Hope.  Kapela Florence and the Machine vydala 12. dubna 2018 skladbu s názvem „A Sky Full Of Song“ doplněnou videoklipem od AG Rojas, a potom také skladbu „Hunger“. V pořadí čtvrté album s názvem "Hight as Hope" vyšlo 29. července 2018. Během turné No Filter Tour kapely Rolling Stones v Londýně zazpívali Florence Welchová a Mick Jagger skladbu „Wild Horses“.  V červenci 2018 Welchová publikovala svou první knihu "Useless Magic: Lyrics and Poetry."

Osobní život.

Florence Welchová se sama označuje za introvertku. Má velmi ráda četbu a literaturu. Podporuje akce knižního klubu "Between Two Books".  Ačkoli mnoho jejích textů obsahuje náboženskou tématiku, Welchová prohlašuje, že se nehlásí k žádnému konkrétnímu náboženství. „Chodila jsem do katolické školy a první písně, které se mi líbily, byly chvalozpěvy. Líbí se spojovat běžné s magickým a irelevantní s velkými tématy. Sex, láska, smrt, sňatek, vina - smíchej to s pohledem na oblohu nebo s procházkou či otočením stránky v knize. Žít znamená potýkat se s každodenním životem a tušením, že jednou umřeš.“  Welchová otevřeně mluví o svém potýkání se s úzkostí, depresí a problémy s alkoholem. Tato témata reflektuje i mnoho jejích písní.  V roce 2015 si Welchová zlomila nohu poté, co seskočila z pódia na festivalu Coachella. Přiznala se, že byla zvyklá pít před každým koncertem alkohol. „Jsem dost stydlivá, opravdu - to je asi i důvod, proč jsem hodně pila.Teď už však nepiju. Když jsem si konečně našla čas na novou nahrávku, měla jsem čas i najít sílu. A když jsem se vrátila zpět na scénu, nechtěla jsem to ztratit. Myslela jsem, že bych do toho mohla po hlavě skočit zpátky, ale podívejte co se stalo. Skočila jsem a doslova se zlomila.“  V roce 2016 Welchová podporovala referendum za setrvání v Evropské unii. Také podporuje práva LGBT a pravidelně na svých koncertech vyvěšuje vlajku v barvách duhy. V roce 2019 během koncertů v Las Vegas, Nevadě, Chicagu, Illinois, Releigh a Kolumbii v Marylandu vyjádřila podporu hnutí za práva žen. Také vybízela své publikum, aby místo nakupování suvenýrů během koncertu raději přispělo neziskové organizaci ACLU ("American Civil Liberties Union"). V roce 2018 na svém twitteru podpořila zrušení 8. dodatku irské ústavy. Tato změna prošla a legalizovala v zemi umělé potraty.

Image.

Florence Welchová je známá i pro svůj specifický styl oblékání. Na koncertech se často objevuje v lehkých šatech, bosá a bez šperků. Magazín Vogue ji nazval královnou bohémského stylu. Welchová o svém stylu řekla, že „na jevišti je to Paní ze Shalott společně s Ofélií smíchané s děsivou gotickou netopýří ženou, ale v reálu jsem celkem upjatá.” Za své vzory označila americké drag quuen ze 70. let The Cockettes a francouzskou šansoniérku Françoise Hardyovou.

Florence Welchová (Florence Leontine Mary Welch, 28. srpna 1986, Londýn) je britská zpěvačka a textařka indie rockové kapely Florence and the Machine.

弗洛伦斯·韦尔奇(英语:Florence Leontine Mary Welch,1986年-8月28日),芙萝伦丝机进份子主唱也是乐团灵魂支柱。Florence自小受到爱音乐的父母影响,从7岁开始就在婚丧宴会中演出,11岁接受歌唱训练课程,虽然Florence有着「读写障碍」、「动作协调障碍」等问题,却不影响她追求音乐的热情和决心,在经过治疗后还可提笔撰写歌曲。由吉他手Robert Ackroyd、鼓手Christopher Lloyd Hayden、键盘手Isabella Summers和竖琴手Tom Monger等人建立起的The Machine,成为Florence幕后最大的支撑乐团。2007年成军,短短时间内就掳获许多人目光,2008年的“Kiss With A Fist”和“Dog Days Are Over”两首暖身作品,全部跻身英国金榜百大单曲之林。


Dětství.

Wilsonová se narodila v Boise, Idaho. Tvrdí, že jako dítě byla velmi plachá. Zato ale vynikala v mnoha školních aktivitách jako roztleskávání, tanec a obecně byla velmi soutěživá.  Během svého druhého ročníku na střední škole se její zájem o modeling stal více vážný, její matka jí k tomu vedla. Navštívila agenturu a byla informována, že by měla zhubnout aby mohla být modelka. V procesu hubnutí spadla do bludného kruhu mentální anorexie a později i bulimie. To trvalo od 14 let až k 20.  Po zotavení se začala Wilsonová věnovat fitness. Začala jíst šest jídel denně a pravidelně cvičit. Umístila se na třetím místě ve své první soutěži a později vyhrála Miss Galaxy 1998. Poté strávila nějaký čas v Extreme Fitness Team. V soutěži Women's Tri-Fitness Championships vyhrála první místo.  Později v roce 1998 se Wilsonová nastěhovala do Los Angeles a začala se věnovat herectví. Objevila agenta který jí pomohl získat pár pracovních míst.

Profesionální wrestlingová kariéra.

World Wrestling Entertaiment (2001-2008).

Svůj televizní debut udělala 28. června 2001 v epizodě SmackDown! jako součást storyline nesoucí název "Invaze". Zde ztvárnila nejnovější milostnou aférku Vince McMahona. Také se začala přátelit s kolegyní Stacy Keibler. Toto duo se utkalo v zápase proti Trish Stratus a Litě na pey-per-view "InVasion". Ten ale bohužel prohrály. Následující večer na Raw se ale Torrie pomstila a porazila Trish. I přes svůj relativní nedostatek zkušeností v ringu se spojila se Stacy a Ivory a občas se proti nějakým divám utkaly.  Vcelku oblíbená se stala když si začala románek s Tajiri. V důsledku toho si znepřátelila Stacy. Na show No Mercy ji ale Torrie v zápase porazila. Její nejznámější feud ale nastal v letech 2002-2003 kdy měla zápas s Dawn Marie. Ve storyline se Dawn Marie snažila vzít si Torriného otce, Al Wilsona, za manžela. Dawn také odhalila, že chová city k samotné Torrie. Dokonce nabídla to, že by zrušila svatbu a šla by s ní na noc do hotelu. Al a Dawn se pak v epizodě SmackDown vzali, ale ve spodním prádle. Al později zemřel na infarkt (jen jako součást příběhu) kvůli tomu, že měl s Dawn na svatební cestě pohlavní styk několikrát za sebou. Jako reakci na to vše v říjnu Wilsonová porazila Dawn na show No Mercy. Opět jí porazila na Royal Rumble, tento zápas byl inzerován jako "Nevlastní matka vs Nevlastní dcera". Feud trval devět měsíců.  V květnu 2003 se Torrie objevila na titulní straně magazínu Playboy. O několik měsíců dříve si kvůli tomu začala feud s Nidiou, který na ní žárlila. V rámci příběhu pak na ni byl naštvaný i její televizní přítel Jamie Noble. Krátce poté se do WWE vrátila Sable, která kdysi byla na obálce toho samého časopisu. Tím začal spor mezi těmito dvěma. Vyvrcholil na show "Judgment Day" když ji Torrie porazila. O dva roky později byla Torrie a Candice Michelle přesunuty do Raw. Tam Torrie prošla heelturnem když napadla Ashley Massaro.  28. září 2008 v epizodě SmackDown byla v ringu napadena Krissy Vaine. Jejich feud ale předčasně skončil když Krissy opustila společnost. O měsíc později se Torrie spojila s Mickie James proti Beth Phoenix a Victorii, bohužel neúspěšně. Toriin poslední zápas se uskutečnil 23. října když porazila dlouholetou rivalku Victorii. V listopadu se podrobila fyzické terapie ve vztahu a předchozímu zranění zad. Dne 8. května 2008 byla Torrie ze svého kontraktu s WWE propuštěna.

Ostatní media.

Mimo Playboy se Torrie objevila v září 2006 i na titulní stránce magazínu FHM.  V roce 2007 byla umístěna v žebříčku 100 nejsvůdnějších žen světa právě od FHM. Také byla na seznamu nejžádanějších žen světa na webu AskMen.com (v roce 2006 na 22. místě a o rok později na 65.).  Spolu s několika dalšími divami si Torrie v dubnu 2007 zahrála ve videoklipu od Timbalanda a The Hives, "Throw It On Me". Ten samý rok se společně s Mickem Foleym účastnila Special Olympics World Games v Šanghaji. V dubnu 2009 hostovala v reality show od NBC s názvem "I'm a Celebrity...Get Me out of Here!".

Osobní život.

Torrie připouští, že když byla malá, tak wrestling nesledovala. Ale říká, že od té doby co se do průmyslu zapojila, je velká fanynka Hulka Hogana.  Během svého působení ve WWE byla Torrie na cestách 300 dní za rok. Měla psa jménem Chloe který cestoval s ní.  Torrie byla blízká kamarádka se Stacy Keibler. V Los Angeles (Kalifornie) byly i spolubydlící.  Poté, co byla s Peterem Grunerem (na televizních obrazovkách známý jako Billy Kidman) čtyři roky, dne 11. července 2003 se za něj vdala. Žili spolu v Tampě na Floridě, když zrovna necestovali. Pár se oficiálně rozvedl v roce 2008.  V září 2007 si Torrie založila vlastní značku oblečení jménem ""Officially Jaded"". Pomáhal jí Nick Mitchell, bývalý wrestler známý jako Mitch. Tito dva spolu začali chodit v polovině roku 2006. Torrie si otevřela obchod ve Woodlands, Texas.  Od prosince 2011 má Torrie romantický vztah s hráčem New York Yankees, Alexem Rodriguezem.

Ve wrestlingu.

Zakončovací chvaty  Jako manažerka  Theme songy

Torrie Anne Wilson (* 24. července 1975) je americká profesionální wrestlerka a modelka. Je známá hlavně díky účinkování v World Championship Wrestling (WCW) a World Wrestling Entertainment (WWE), kde během svého osmiletého působení byla členkou rosteru SmackDown i Raw.

托瑞·威尔逊(英语:Torrie Wilson,1975年-7月24日),原名Torrie Anne Wilson,是一位美国前职业摔角选手、健美选手、模特、部落客、演员,出生于爱荷华州的波夕。


Kariéra.

2010: First Invasion.

V roce 2010 se Infinite poprvé objevili v reality show "You Are My Oppa", která představovala skupinu ještě před tím, než 9. června debutovali. Předvedli písně z jejich prvního EP "First Invasion" s písněmi "Come Back Again" a "She's Back"

2011: Evolution, Over the Top, a japonský debut.

7. ledna 2011 skupina představila píseň Before the Dawn (BTD) z jejich druhého EP Evolution. Propagace BTD (Before the Dawn) skončily 17. února 2011, předvedením remix verze této písně. Teaser pro jejich novou titulní píseň Nothing's Over, z jejich alba Inspirit, byl vydán 7. března 2011. Plná verze pak byla vydána 16. března 2011, před jejich comeback vystoupením při M! Countdown 17. března 2011, kde předvedli jak Nothing's Over, tak Shot. Poté Infinite pokračovali s propagacemi s jejich následující písní Can U Smile.  Jejich první album Over the Top bylo vydáno 21. července 2011 společně s videoklipem pro titulní píseň Be Mine (내꺼하자). Teaser pro tento videoklip byl poprvé vydán na jejich oficiálním webu o půlnoci 15. července, následován předpremiérou alba 20. července. Skupina měla svůj comeback 23. července 2011 při Show! Music Core. 16. září 2011 Infinite oznámili, že vydají repackage album alba Over The Top 26. září 2011. 22. září společnost Woolim Entertainment odhalila teaser klipu k Paradise, titulní písni tohoto repackage alba. 9. října se Infinite umístili na prvním místě při hudebním pořadu Inkigayo s písní Paradise. Poté Infinite vyhráli svou druhou trofej s touto písní 13. října při on M! Countdown. Sungyeol and L se účastnili módní přehlídky na Fashion Week v Soulu. V listopadu 2011 se Infinite účastnili pořadu "Birth of a Family", kde se museli starat o tři psy.  Infinite debutovali v Japonsku se svou první japonskou písní To-Ra-Wa 26. ledna 2011. Ihned po vydání se jejich album 'Evolution' umisťuje na třetím místě v žebříčku prodejnosti v Koreji v reálném čase. Píseň se také stala číslem jedna pro vyzváněcí tóny denních žebříčků K-POP sekce japonského mobilního webu. Infinite oficiálně debutovali s japonskou verzí BTD (Before the Dawn)  Infinite vydali svou vánoční píseň "White Confession" 5. prosince 2011.

2012: Turné, individuální aktivity a comeback.

Infinite měli první korejský koncert před zhruba 8000 fanoušky 11. a 12. února v Seoul Olympic Park v Songpa District, v Jižním Soulu. Koncert byl pojmenován Second Invasion, stejně jako debutové album této skupiny, First Invasion. Lístky na tento koncert byly vyprodány deset minut poté, co byl zahájen online prodej 14. prosince. Byl vydán teaser pro tento koncert.  Dongwoo byl uveden v nové písni Baby Soul/Yoo Jia "She's a Flirt", vydané 18. ledna.  L byl obsazen do drama televize tvN "Shut Up Flower Boy Band", které se začalo vysílat 30. ledna.  Sunggyu a Woohyun uskutečnili svůj muzikálový debut v muzikálu "Gwanghwamun Sonata", hraném od 7. února do 11. března v LG Arts Center.  1. dubna se uskutečnil opakovaný koncert jejich prvního koncertu "Second Invasion". Koncert byl nazván "Second Invasion - Evolution". Prodej vstupenek byl zahájen 28. února a všech 10000 lístků bylo okamžitě rozprodáno.  Opakovaný koncert také získal partnerství s Youtube, který vysílal části tohoto koncertu do celého světa. Infinite se tak stali první K-pop skupinou, která kdy vysílala živě svůj koncert přes Youtube.  Infinite chystá na 15. července comeback s albem INFINITIZE  7. května Infinite vydali píseň zvanou Only Tears

Infinite (stylizováno jako INFINITE) (인피니트), (インフィニット) je sedmičlenná jihokorejská chlapecká kapela pod společností Woollim Entertainment, která také stojí za jinými talenty, jako například Epik High a Nell. Skupina se v současnosti skládá ze šesti členů: Sunggyu, Dongwoo, Woohyun, Sungyeol, L a Sungjong. Tato skupina je známá díky své vysoce synchronizované choreografii nebo pro takzvaný 'Scorpion Dance' v jejich klipu k písni "Before The Dawn". Zlomovým byl pro ně rok 2011, kdy se Infinite stávají čím dál více úspěšní a získávají popularitu jak v Jižní Koreji, tak v Japonsku.

INFINITE()韩国男子音乐团体,最初有七名成员,现任成员为圣圭、东雨、优贤、成烈、L和成种。所属公司为Woollim娱乐,出道前由韩国嘻哈团体Epik High成员Tablo培训。于2010年6月9日以歌曲〈再次回来吧〉正式出道。


Rozšíření.

Vyrůstá v mírném podnebném pásu Eurasie, od západní Evropy až po východní Sibiř. V Evropě probíhá jeho jižní hranice výskytu Pyrenejemi, Apeninami a Balkánem, na severu Britskými ostrovy a Skandinávii (zasahuje až na Špicberky). Dále je rozšířen v Severní Americe (včetně jihu Grónska) a na jihu Jižní Ameriky (až v Ohňové zemi). V závislosti na poddruhu vyrůstá v širokém spektru vlhkých i suchých, otevřených a nenarušovaných stanovišť jako jsou trvalé travní porosty, okraje polních cest a světlých lesů i pevné písečné duny. Roste od nížin až po členité hornatiny, může prospívat v kyselých vřesovištích i v kamenitých půdách s vápnitým podložím. Snese poměrně studené prostředí.

Popis.

Zvonek okrouhlolistý je vytrvalá rostlina, obvykle netrsnatého vzrůstu, s přímou, vystoupavou nebo téměř poléhavou holou nebo krátce chlupatou lodyhou. Dosahuje do 20 až 40, výjimečně i 60 cm výšky. Oblá lodyha vyrůstá z tenkého, větveného kořene s útlým plazivým oddenkem. Z kořene také vyrůstají neplodné výhonky s přízemními, u některých poddruhů již při kvetení zasychajícími listy. Tyto listy mají dlouhé řapíky a jejich vroubkované čepele mají tvar ledvinovitý až okrouhlý (odtud druhové pojmenování). Obvykle rozvětvené lodyhy jsou řídce porostlé přisedlými, úzce kopinatými až protáhle okrouhlými listy na okrajích často brvitými. Čím výše tím bývají užší a kratší, dolejší jsou oddáleně pilovité a horní většinou téměř celokrajné. Dosahují délky 1,5 až 8 cm a jejich střední šířka je okolo 1 cm. Je hemikryptofyt, obnovovací pupeny má těsně u země. V místě poranění roní bílou šťávu.  Převážně oboupohlavné, pětičetné, pravidelné, blankytně modré (ojediněle bílé) květy vyrůstající na tenkých, často prohnutých stopkách jsou sestaveny do řídkých hroznů. Zelené kališní lístky jsou čárkovité až čárkovitě kopinaté, bývají přímé nebo jen lehce odstávající. Koruna má široce zvonkovitý tvar a je dlouhá 12 až 30 mm. Korunní lístky jsou podlouhlé, lalokovité a na vrcholu většinou zašpičatělé. V květu je pět volných tyčinek jejichž nitky jsou stejně dlouhé jako žluté prašníky a dále čnělka s trojdílnou bliznou. Na spodním semeníku jsou nektarové žlázky pro opylující hmyz. Pro omezení samoopylení dozrávají vajíčka až po vysypání pylu z prašníků, vykvétá v květnu až září. Rostlina je velmi variabilní, nachází se ve formě diploidní (2n = 34) nebo polyploidní (tetraploidní nebo hexaplodní).  Plodem je visící kuželovitá tobolka až 6 mm dlouhá otvírající se třemi dírkami v horní části. Zralá, podlouhlá, drobná semena tak mohou vypadávat jen při jejich rozkmitání způsobeném živočichem nebo větrem.

Taxonomie.

V České republice rostou dva jeho poddruhy:  Členění zvonku okrouhlolistého do podruhů není jednoznačné. Zatím co převážně evropští botanici (včetně českých) jej v minulosti často rozdělovali do několika poddruhů (např.: "Campanula rotundifolia" L. subsp. "lancifolia" Mert. et Koch, "Campanula rotundifolia" L. subsp. "arctica" Lange, "Campanula rotundifolia" L. subsp. "gieseckiana" (Vest) Mela et Cajander, "Campanula rotundifolia" L. subsp. "hispanica" Willk., "Campanula rotundifolia" L. subsp. "intercedens" (Witasek) A. et D. Love, "Campanula rotundifolia" L. subsp. "willkommii" (Witasek) Blanca atd.) současní vědci většinou ze Spojeného království a Spojených států amerických taxonomickou hodnotu těchto poddruhů zpochybňují.

Odkazy.

Externí odkazy.

Zvonek okrouhlolistý ("Campanula rotundifolia") je sytě modře kvetoucí bylina s typickým zvonkovitým tvarem květu, je variabilní druh rozsáhlého rodu zvonek a obvykle se člení do několika poddruhů.

圆叶风铃草(学名:)为桔梗科风铃草属下的一个种,分布北半球温带,生长在草地及欧石南荒地。多年生草本,高约30公分,珠形纤巧,茎及花梗细长。叶片为暗绿或蓝绿的线形叶,先端渐尖,叶柄小或无,匍匐根着生有心型的基生叶。白色至深蓝色的钟形花有五枚尖端裂瓣,花初生直立,绽放后会弯垂。


1996年夏季奧林匹克運動會手球比賽

Turnaj mužů.

Turnaj se odehrál v rámci XXVI. olympijské hry ve dnech 24. července - 4. srpna 1996 v Atlantě.  Turnaje se zúčastnilo 12 mužstev, rozdělených do dvou šestičlenných skupin. První dvě mužstva postopili do play off, týmy na třetím místě hráli o páté místo, týmy na čtvrtém místě hráli o sedmé místo atd. Olympijským vítězem se stalo mužstvo Chorvatska.

Skupina A.

Rusko - Kuvajt 32:20 (19:10)  24. července 1996 (10:00) – Atlanta  24. července 1996 (14:30) – Atlanta  24. července 1996 (19:00) – Atlanta  25. července 1996 (10:00) – Atlanta  25. července 1996 (14:30) – Atlanta  25. července 1996 (20:45) – Atlanta  27. července 1996 (11:45) – Atlanta  27. července 1996 (14:30) – Atlanta  27. července 1996 (19:00) – Atlanta  29. července 1996 (11:45) – Atlanta  29. července 1996 (16:15) – Atlanta  29. července 1996 (19:30) – Atlanta  31. července 1996 (11:45) – Atlanta  31. července 1996 (14:30) – Atlanta  31. července 1996 (20:45) – Atlanta

Skupina B.

Francie - Španělsko 27:25 (10:9)  24. července 1996 (11:45)– Atlanta  24. července 1996 (16:15) – Atlanta  24. července 1996(20:45) – Atlanta  25. července 1996 (11:45) – Atlanta  25. července 1996 (16:15) – Atlanta  25. července 1996 (19:00) – Atlanta  27. července 1996 (10:00) – Atlanta  27. července 1996 (16:15) – Atlanta  27. července 1996 (20:45) – Atlanta  29. července 1996 (10:00) – Atlanta  29. července 1996 (14:30) – Atlanta  29. července 1996 (19:00) – Atlanta  31. července 1996 (10:00) – Atlanta  31. července 1996 (16:15) – Atlanta  31. července 1996 (19:00) – Atlanta

Semifinále.

Švédsko - Španělsko 25:20 (11:12)  2. srpna 1996 (16:15) – Atlanta  2. srpna 1996 (20:45) – Atlanta

Finále.

Švédsko - Chorvatsko 26:27 (11:16)  4. srpna 1996 (12:45) – Atlanta

O 3. místo.

Španělsko - Francie 27:25 (13:12)  4. srpna 1996 (11:00) – Atlanta

O 5. místo.

Egypt - Rusko 26:29 (11:15)  2. srpna 1996 (19:00) – Atlanta

O 7. místo.

Švýcarsko - Německo 16:23 (10:12)  2. srpna 1996 (14:30) – Atlanta

O 9. místo.

Alžírsko - USA 26:27pp (22:22, 10:12)  2. srpna 1996 (11:45) – Atlanta

O 11. místo.

Kuvajt - Brazílie 25:31 (13:16)  2. srpna 1996 (10:00) – Atlanta

Soupisky.

1. Chorvatsko 2. Švédsko 3. Španělsko

Turnaj žen.

Turnaj se odehrál v rámci XXVI. olympijské hry ve dnech 26. července - 3. srpna 1996 v Atlantě.  Turnaje se zúčastnilo 8 družstev, rozdělených do dvou čtyřčlenných skupin. První dva postopili do play off, týmy na třetím a čtvrtém místě hrály o 5. resp. 7. místo. Olympijským vítězem se stalo družstvo Dánska.

Skupina A.

Maďarsko - Čína 29:19 (14:11)  26. července 1996 (10:00)– Atlanta  26. července 1996 (14:30) – Atlanta  28. července 1996 (12:00) – Atlanta  28. července 1996 (14:30) – Atlanta  30. července 1996 (10:00) – Atlanta  30. července 1996 (16:30) – Atlanta

Skupina B.

Norsko - Angola 30:18 (15:7)  26. července 1996 (12:00) – Atlanta  26. července 1996 (16:30) – Atlanta  28. července 1996 (10:00) – Atlanta  28. července 1996 (16:30) – Atlanta  30. července 1996 (12:00) – Atlanta  30. července 1996 (14:30) – Atlanta

Semifinále.

Dánsko - Norsko 23:19 (12:6)  1. srpna 1996 (11:30) - Atlanta  1. srpna 1996 (16:00) - Atlanta

Finále.

Dánsko - Korejská republika 37:33pp (13:17, 29:29 - 37:33)  3. srpna 1996 (17:00) - Atlanta

O 3. místo.

Maďarsko - Norsko 20:18 (6:9)  3. srpna 1996 (15:30) - Atlanta

O 5. místo.

Německo - Čína 26:28 (12:16)  1. srpna 1996 (14:30) - Atlanta

O 7. místo.

USA - Angola 23:24 (11:11)  1. srpna 1996 (10:00) - Atlanta

Soupisky.

1. Dánsko 2. Korejská republika 3. Maďarsko

Házená na Letních olympijských hrách 1996 probíhala v hale Georgia World Congress Center v Atlantě. Finále turnaje mužů se odehrálo na stadionu Georgia Dome v Atlantě.

1996年夏季奥林匹克运动会的手球比赛由7月24日至8月4日举行,为期12天,分别设有男子手球及女子手球2个比赛小项;男子项目有12支队伍参与,而女子项目则有8支队伍参与。最终男子手球及女子手球分别由克罗地亚及丹麦夺得金牌。


Magnetický plošný (Ampérův) moment.

Magnetický plošný moment, též Ampérův magnetický moment či zastarale elektromagnetický moment je vektorová veličina, jejíž vektorový součin s magnetickou indukcí homogenního magnetického pole se rovná momentu dvojice sil (točivému momentu) působícímu v poli na objekt s magnetickým momentem.

Magnetický moment vodičů s proudem.

Magnetický plošný moment rovinné vodivé smyčky o plošném obsahu "S" protékané stálým elektrickým proudem "I" je roven součinu plochy a proudu a orientovaný ve směru normály plochy podle Ampérova pravidla pravé ruky:  Odtud pochází i název „plošný“ moment.  Magnetický plošný moment solenoidu s N závity je pak analogicky:  Není-li smyčka rovinná, pak je potřeba integrovat přes všechny body smyčky:  V obecném případě, kdy je ustálený elektrický proud v soustavě vodičů rozložen s proudovou hustotou formula_7, je magnetický moment této soustavy roven:

Vztah k magnetizaci.

Magnetizace formula_9 je objemová hustota rozložení magnetického plošného momentu magnetika: V homogenně zmagnetovaném magnetiku je dána podílem sumárního magnetického plošného momentu v daném objemu (tedy součtu magnetických momentů jednotlivých částic formula_12) a tohoto objemu:

Magnetický dipólový (Coulombův) moment.

Magnetický dipólový moment, též Coulombův magnetický moment je vektorová veličina, jejíž vektorový součin s intenzitou magnetického pole homogenního magnetického pole se rovná momentu dvojice sil (točivému momentu) působícímu v poli na objekt s magnetickým momentem.

Historická poznámka.

Magnetický dipólový moment byl dříve definován jako součin magnetického množství na jednom pólu přímého tyčového magnetu a vzdálenosti obou jeho pólů, tedy analogicky k elektrickému dipólovému momentu. Protože (později překonaný) model magnetických množství analogických elektrickému náboji pochází od Coulomba, nazývá se magnetický dipólový moment též Coulombův.

Vztah k magnetické polarizaci.

Magnetická polarizace formula_16 je objemová hustota rozložení magnetického dipólového (Coulombova) momentu magnetika: V homogenně zmagnetovaném magnetiku je dána podílem sumárního magnetického dipólového momentu v daném objemu a tohoto objemu:

Magnetický moment částice, jádra, atomu.

Protože se u atomárních a subatomárních částic plně projevují kvantové vlastnosti mikrosvěta, je nutno magnetický moment částice, jádra či atomu definovat přesněji jako střední hodnotu složky magnetického plošného (Ampérova) momentu částice, jádra či atomu ve směru magnetického pole v kvantovém stavu s maximální hodnotou magnetického kvantového čísla.  Doporučené značení: μ, též μ (atomu), μ (jádra)

Jednotky.

Vedle jednotky A•m2 (udávané též jako J•T) se používá také jednotka eV•T a specifické jednotky magnetického momentu odvozené ze základních fyzikálních konstant: Bohrův magneton je přirozený jednotkový magnetický moment atomových systémů definovaný vztahem:  Jaderný magneton je přirozený jednotkový magnetický moment atomových jader definovaný vztahem:  Jednotkový magnetický moment elementární částice je definován vztahem: Je tedy jednotkový magnetický moment elektronu (a pozitronu) roven Bohrovu magnetonu a jednotkový magnetický moment protonu (a antiprotonu) magnetonu jadernému.

Vztah k vnitřnímu momentu hybnosti částice.

Magnetický moment částice je i podle jednoduchého klasického (nekvantového) modelu přímo úměrný celkovém momentu hybnosti. Ten je v kvantovém případě dán součinem kvantového čísla jejího celkového momentu hybnosti "J" a (redukované) Planckovy konstanty "ħ". Tato úměrnost se charakterizuje buď pomocí gyromagnetického poměru nebo (pouze u elektronu, atomu nebo u nukleonu a atomového jádra) pomocí tzv. činitele g.  Gyromagnetický poměr částice, jádra, atomu je poměr magnetického momentu a celkového momentu hybnosti.  Čintel g atomu nebo elektronu je bezrozměrný koeficient "g" v definičním vztahu: Čintel g jádra nebo nukleonu je bezrozměrný koeficient v definičním vztahu: Činitel g tak udává poměr magnetického momentu částice k jí přirozenému jednotkovému magnetickému momentu, násobený převrácenou hodnotou kvantového čísla jejího celkového momentu hybnosti. Míra odlišnosti od této převrácené hodnoty tak charakterizuje i odlišnost mechanismu generování magnetického momentu od jednoduchého kvantově mechanického modelu rotující částice a výrazná odlišnost je dobrým indikátorem skryté vnitřní struktury částice (vnitřních interakcí).

Magnetický moment je vektorová fyzikální veličina charakterizující magnetické vlastnosti zdrojů magnetického pole dipólového charakteru – elementárních částic, atomů, zmagnetovaných těles, ale i soustav vodičů tvořících smyčku protékanou elektrickým proudem.

磁矩是磁铁的一种物理性质。处于外磁场的磁铁,会感受到力矩,促使其磁矩沿外磁场的磁场线方向排列。磁矩可以用向量表示。磁铁的磁矩方向是从磁铁的指南极指向指北极,磁矩的大小取决于磁铁的磁性与量值。不只是磁铁具有磁矩,载流回路、电子、分子或行星等等,都具有磁矩。