Historie.

Práce na projektu byly zahájeny v projektové kanceláři K. A. Kalinina koncem 20. let. Konstrukční dokumentace byla dokončena v roce 1932. Pro montáž tak velkého stroje musela být postavena nová hala. Na dvoře Charkovského leteckého závodu nejprve vyrobili dřevěnou maketu centrální části v měřítku 1:1. Prototyp začali vyrábět v listopadu 1932 a v rekordním čase, za devět měsíců, byl dokončen. První testy ukázaly na nedostatečnou tuhost konstrukce, projevovaly se nežádoucí vibrace a letoun musel být vyztužen.  Po úpravách K-7 poprvé vzlétl v ranních hodinách 21. srpna 1933. Ovládání stroje bylo snadné, provedl nad Charkovem několik okruhů a přistál na továrním letišti. Zkušební lety pak pokračovaly další 3 měsíce. Poslední byl naplánován na 20. listopadu, a pak měl stroj přeletět do Moskvy. Kvůli chybě pozemních měřičů rychlosti však musel být let následujícího dne opakován. Stroj měl proletět 3× nad vyměřenou pozemní bází ve výšce 100 m při plné rychlosti. Při příletu k prvnímu měření však letoun nečekaně začal ztrácet výšku a po nárazu do země a následném odskoku tvrdě dopadl a začal hořet. Nehodu způsobilo rozkmitání ocasní části při plném výkonu motorů, s následným zlomením jednoho z ocasních nosníků. Stroj se pak stal neovladatelným. Ve své době byl tento druh mechanického kmitání (flutter) ještě velmi málo probádaný.  Následně dostal Kalinin za úkol vyrobit do roku 1935 další dva prototypy – vojenskou a civilní verzi. Tentokrát měla výroba proběhnout ve Voroněžském leteckém závodě. Tyto stroje však už nebyly dokončeny, další rozvoj sovětského letectví se vydal jiným směrem.

Konstrukce.

Klíčovým prvkem letounu bylo rozměrné křídlo s rozpětím 53 m, ve kterém byla zaintegrována většina zařízení. Křídlo bylo eliptické, s tak vysokým profilem (více než 2 m), že uvnitř mohli pohodlně procházet lidé. Ve střední části, v centroplánu, byly umístěny prostory pro náklad a posádku. Z centroplánu vystupovala směrem dopředu kabina pro piloty, střelce, radistu, mechanika a navigátora. Centroplán měl potah z duralu, konce křídla, v nichž byly umístěny palivové nádrže, byly potaženy plátnem. Mechanizaci křídla tvořila křidélka s výraznými vyvažovacími ploškami pro snížení potřebné ovládací síly. Na náběžné hraně křídla byla uchycena šestice motorů a uprostřed, na odtokové hraně, ještě sedmý s tlačnou vrtulí. Nástup do letounu se uskutečňoval po krytém schodišti z jedné z rozměrných podvozkových gondol, v nichž bylo mj. i stanoviště střelců, přímo do vnitřního prostoru křídla.  Ocasní plochy byly s křídlem spojeny dvěma nosníky trojúhelníkového průřezu se stanovišti střelců. Zdvojené svislé ocasní plochy nebyly umístěny v ose nosníků, ale blíže středu, aby střelec na zadním stanovišti nebyl ohrožován pohybujícím se směrovým kormidlem. Obdélníková vodorovná ocasní plocha byla ukončena půleliptickými konci. Jak výškové, tak směrová kormidla byla opět pro usnadnění řízení doplněna vyvažovacími ploškami.  S ohledem na pevnost a co nejnižší hmotnost byla konstrukce svařena z chromem a molybdenem legovaných ocelových trubek. Byla to ve své době převratná novinka a v Sovětském svazu bylo třeba nejprve zvládnout technologii jejich výroby.

Kalinin K-7 (rusky Калинин К-7) byl prototyp sovětského obřího víceúčelového letounu navržený a postavený začátkem třicátých let 20. století. Do budoucna byly zvažovány tři varianty: těžký bombardér, dopravní letadlo a výsadkový letoun. Po třech měsících letových zkoušek ale došlo k nehodě, při níž byl první prototyp zcela zničen. V roce 1935, před dokončením dalších dvou strojů, byl program definitivně ukončen; konstrukce letounů se vydala jiným směrem.

K-7()是苏联在1930年代设计的一种巨型飞机。主要被用做巨型轰炸机和大型客机。因为设计太过激进和巨大,K-7在原型机坠毁后就没有继续发展。如果K-7得以进入服役,将会是B-52服役之前世界上翼展最大的轰炸机。


Děj.

V království Illea život není vůbec lehký. Je to svět rozdělený do osmi kast podle sociálního a ekonomického postavení.  America Singerová, hrdinka celé série, patří do Páté kasty, tedy do kasty, kde jsou lidé umělecky založení a vede se jim trochu hůře. Nikdy neuvažovala o pohádkovém životě v paláci či o pozornosti prince. Vždy měla jasno ohledně své budoucnosti a přepychový život tam nepatřil. Plánovala se provdat za svou tajnou lásku Aspena, příslušníka Šesté kasty, byla připravena se vyrovnat se zlostí své temperamentní, cílevědomé matky, nebo zvládnout zdlouhavé papírování kolem sňatku. Je tady ale něco, na co připravena nebyla.  Nikdy nemohla vědět, že královská rodina se rozhodne, že princ už dospěl do věku na ženění. Princ Maxon tedy vyhlašuje Selekci, soutěž, ve které si musí najít manželku. Jeden dopis přijde i do schránky rodině Singerových. Na nátlak své matky a přání Aspena se America přece jen do Selekce přihlásí. Je v klidu, jelikož si je jistá svou prohrou již ve výběru adeptek. Jenže o pár týdnů později jsou v televizi vyhlášeny Dcery Illey "(účastnice soutěže) "a jednou z nich je právě America. Těsně před odjezdem do paláce ji Aspen zlomí srdce a America si není jistá ničím. Později si musí zvykat na luxusní život v zámku, nevraživost až nenávist ostatních soutěžících "(přesto se najde pár výjimek), "a pozdější úkoly dvora. Kromě toho se zhoršuje situace v zemi a na palác jsou často podnikány útoky rebelů, snažících se monarchii zničit, aby zase mohl vládnout lid. Avšak když se America setká s princem Maxonem, stává se jeho jedinou přítelkyní, protože netouží po koruně, a princ jí za to poskytuje oporu. Jenže když si uvědomí, že mezi ní a Maxonem přeskočila jiskra, musí se potýkat nejen se zničenými sny, těžkým životem u dvora, neustálým ohrožením života, ale i se silami srdce. Ví, že dříve či později bude muset čelit volbě... dva mladíci a jen jedna dívka...

Selekce je román pro mladistvé z roku 2012. Napsala jej americká autorka Kiera Cassová. První kniha byla publikována 24. dubna 2014 prostřednictvím nakladatelství Harper Collins Publishers LLC a byl také jednou z možností pro potenciální seriál skrz CW, ale nebyl vybrán. Na Selekci navazuje z roku 2013 kniha "Elita", druhá v sérii, následuje třetí kniha, "První". Čtvrtá kniha byla vydána na 5. května v roce 2015 (anglická verze), The Heir"," u nás přeložena jako "Dcera". Jako poslední díl byla vydána pátá kniha "Crown", u nás jako "Koruna". V Anglii dále vyšla i novela "The Prince" vyprávěna z pohledu prince Maxona, spolu s ní vyšla i novela z pohledu Aspena - "The Guard". Další dvě novely, "The Queen" a "The Favourite" byly také vydány pouze v anglickém jazyce.

《决战王妃》(英语:The Selection)是一部CW电视网曾开发的剧集,根据尚未出版的系列小说改编。后来由华纳兄弟抢下版权,目前并无消息。


Části mlhoviny.

V současném pojetí se názvy "Řasová mlhovina a Závojová mlhovina" obecně vztahují k celé viditelné struktuře pozůstatku supernovy, nebo dokonce k celé samotné smyčce. Členitost mlhoviny je tak velká, že bylo jednotlivým obloukům mlhoviny přiřazeno několik čísel v katalogu NGC. Hlavní viditelné složky jsou tři:  nebo "Filamentary Nebula") s hvězdou 52 Cygni, která se nachází v popředí  NGC 6974 a NGC 6979 jsou jasné obláčky na slabší části mlhoviny na severním okraji smyčky mezi NGC 6992 a Pickeringovým trojúhelníkem.

Pozorování.

Řasovou mlhovinu objevil William Herschel 5. září 1784. Západní část popsal takto: "rozsáhlá; prochází kolem 52 Cygni... skoro 2 stupně dlouhá." Východní část popsal: "větvící se mlhovina... východní část se dělí do několika proudů, které se směrem k jihu opět spojují."  Při bližším zkoumání některé části vypadají jako vlákna provazu. Běžným vysvětlením je velmi tenké čelo rázové vlny, které má tloušťku 1/50 000 jejího poloměru, takže je obálka viditelná pouze tehdy, když se na ni díváme přesně z boku. Díky tomu obálka vypadá jako vlákno. Zvlnění na povrchu obálky vytváří více obrazů, proto se vlákna jeví jako propletená.  Na obloze se tato mlhovina nachází v jižní části souhvězdí, NGC 6960 přibližně 3° jižně od hvězdy Epsilon Cygni s magnitudou 2,5 a NGC 6992 přibližně 3° jihovýchodně od téže hvězdy. Ačkoli má mlhovina poměrně velkou zdánlivou magnitudu 7, je rozprostřená na velmi velké ploše a má tedy nízkou plošnou jasnost. Díky tomu je mezi astronomy proslulá obtížnost jejího pozorování. Nicméně pozorovatel může mlhovinu vidět celkem jasně pomocí dalekohledu vybaveného OIII filtrem (filtr propouštějící pouze vlnovou délku světla z dvojitě ionizovaného kyslíku), protože většinu světla tato mlhovina vyzařuje na této vlnové délce. Dalekohled o průměru primárního zrcadla 200 mm s OIII filtrem ukáže jemnou síť viditelnou na fotografiích a alespoň v náznaku by s pomocí OIII filtru měla být vidět téměř v každém dalekohledu. Někteří pozorovatelé dokonce tvrdí, že mlhovinu viděli bez dalekohledu, když se dívali pouze přes OIII filtr držený před okem. Místo OIII filtru se dá případně použít UHC filtr, který také velmi usnadní pozorování.  Jasnější části mlhoviny mají v katalogu NGC označení NGC 6960, 6974, 6979, 6992 a 6995. Nejsnadnější objekt k nalezení je NGC 6960, který prochází kolem pouhým okem viditelné hvězdy 52 Cygni. NGC 6992/5 jsou také poměrně jednoduché objekty na východní straně smyčky. NGC 6974 a NGC 6979 jsou viditelné jako obláčky u severní hrany smyčky. Pickeringův trojúhelník je mnohem slabší a nemá NGC číslo (ačkoli je mu příležitostně přisuzováno číslo 6979). Objevila jej fotograficky Vilemína Flemingová v roce 1904 (po vydání katalogu NGC), ale byl přisouzen řediteli observatoře Edwardu Charlesi Pickeringovi, jak bylo tehdy zvykem.

Mlhovina Řasy (také známá jako Řasová mlhovina, Závojová mlhovina, anglicky Veil Nebula nebo Caldwell 33 a 34) je oblak zahřátého a ionizovaného plynu a prachu, který vidíme jako emisní mlhovinu v souhvězdí Labutě. Mlhovina je tvořena viditelnými částmi Smyčky v Labuti (zdroj rádiového záření W78, nazývaný také Sharpless 103), což je velký a poměrně slabý pozůstatek supernovy. Výchozí supernova vybuchla před asi 5 000 až 8 000 lety a zbytky se od té doby rozšířily na plochu přibližně 3 úhlových stupňů, což odpovídá šestinásobku průměru Měsíce v úplňku. Vzdálenost mlhoviny není přesně známa, ale data z vesmírného teleskopu Far Ultraviolet Spectroscopy Explorer (FUSE) ukazují vzdálenost 1 470 světelných let.

面纱星云是在天鹅座中一团高温与电离的气体和尘埃云。


Technické základy.

Tištěná elektronika spojuje znalosti a vývojové výsledky tiskových technologií, elektroniky, stejně tak chemie a materiálového inženýrství, včetně organické chemie a polymerové chemie. Rozvoji pomáhá také vývoj organické elektroniky, založené na rozvoji funkčních organických elektronických materiálů. Vedle elektrických vlastností (vodivost, polovodivost, elektroluminiscence) vede právě zpracovatelnost v tekuté formě jako roztok, disperze nebo suspenze k rozvoji tištěné elektroniky. Současně jsou ale také využívány anorganické materiály v kapalné formě. Jakkoli v tištěné elektronice jde o součástky organické elektroniky, liší se konstrukcí i fungováním částečně od konvenčních elektronických součástek. Proto mají obvodová řešení a optimalizace součástek i obvodů velmi důležitou roli ve vývoji tištěné elektroniky. K výrobě tištěné elektroniky jsou využitelné takřka všechny zavedené tiskové postupy, přinejmenším v modifikované podobě. Podobně jako se při klasickém tisku tisknou jednotlivé barvy přes sebe, při tisku elektroniky jsou nanášeny jednotlivé funkční vrstvy. Protože se vzájemně liší jak použité materiály, tak vlastnosti jednotlivých tiskových technik, je hledání nových materiálů a nových způsobů tisku jednou z nejdůležitějších úloh v rozvoji tištěné elektroniky. Například maximální rozlišení struktur při konvenčním tisku je určeno maximálním rozlišením lidského oka. Detaily menší než 20 μm už nedokáže lidské oko rozlišit a nejsou proto klasickými tiskovými technikami reprodukovány. Oproti tomu v elektronice jsou požadovány mnohem jemnější struktury a to platí i o soutisku jednotlivých vrstev při tisku složitějších struktur, například tranzistorů. Kolísání tloušťky a proměnlivost vlastností nanesených vrstev, stejně tak jako výskyt nepotištěných míst jsou při konvenčním tisku významné, jen když jsou rozlišitelné lidským okem. Oproti tomu u tištěné elektroniky představuje výskyt takových vad významný vliv na funkci tištěných součástek. Naopak vizuální dojem, vzhled je zde nevýznamný. K tomu navíc je nutné zpracovávat množství velmi odlišných materiálů, což klade velké nároky na jejich vzájemnou kompatibilitu (snášenlivost), přilnavost a společné působení. Ve srovnání s tradiční mikroelektronikou se tištěná elektronika vyznačuje jednoduchou, flexibilní a především cenově výhodnou výrobou. Měla by umožnit elektronickým aplikacím významně větší rozšíření, síťové propojení a průnik do nových oblastí využití. Dobrým příkladem je opatření obalů zboží denní potřeby natištěným RFID identifikátorem. Ten umožní bezkontaktní identifikaci při dopravě i v obchodě. Navíc umožní tištěná elektronika jednoduchou realizaci a integraci specifických vlastností a funkcí (například ohebné displeje a solární články). Výkonnost tištěné elektroniky zůstává z hlediska jednotlivých funkcí zatím pozadu za konvenční elektronikou. Elektronické systémy s vysokými spínacími frekvencemi a velkou hustotou integrace zůstanou v dohledné době doménou konvenční elektroniky, mimo jiné pro velké investiční náklady na vývoj. Oproti tomu míří tištěná elektronika k zavedení nízkonákladové elektroniky v oborech, kde velká výkonnost konvenční elektroniky není potřebná.

Výrobní postupy.

Atraktivita použití tiskových postupů k výrobě elektroniky vyplývá v první řadě z možnosti skládat funkční vrstvy (tedy tenkovrstvé součástky) významně jednodušším a levnějším způsobem, než při konvenční výrobě. K tomu hraje významnou roli také možnost produkovat výrobky s novými nebo vylepšenými vlastnostmi. Výběr použitých tiskových technik se řídí podle nároků na vytištěné vrstvy, podle vlastností potiskovaných materiálů a podle vlastností požadovaných od výsledného produktu. Z průmyslově využívaných postupů šlo od začátku především o tryskový tisk (ink-jet) a sítotisk. Využívají se i techniky velkonákladového tisku jako jsou hlubotisk, ofset a flexotisk. Zatímco techniky velkonákladového tisku se užívají při tisku na základní materiál v rolích (roll-on-roll), ink-jet a sítotisk se využívají při potisku základního materiálu v arších (listech, přířezech).

Velkonákladový tisk.

Postupy velkonákladového tisku (hlubotisk, ofset, flexotisk) vykazují ve srovnání s ostatními druhy tisku velkou produktivitu, která může dosahovat až 10 000 m2/hod. Jejich použití je vhodné při potřebě drasticky snížit výrobní náklady. Díky velké produktivitě a variabilitě použití umožňují tisky tlustých vrstev až do 20 μm a přitom výbornou kvalitu vrstev. V oboru tištěné elektroniky pokračuje vývoj stále dál. Ofset a flexotisk jsou vhodné zvláště pro tisk anorganických i organických vodivých vrstev a pro tisk dielektrik. Hlubotisk se díky dobré kvalitě nanášených vrstev hodí zvláště pro vrstvy citlivé na kvalitu, jako jsou organické polovodiče a polovodivé a dielektrické vrstvy v tranzistorech. Je třeba upozornit, že organické tranzistory řízené polem (FET, unipolární tranzistor) a z nich konstruované integrované obvody je možné kompletně vyrábět pomocí postupů velkonákladového tisku.

Inkoustový tisk.

Je flexibilní a všestranně použitelný způsob digitálního tisku, který je možné použít s přiměřeně nízkými náklady i v laboratorních podmínkách. Je velmi vhodný pro nízkoviskózní, rozpustné materiály, například organické polovodiče. U vysokoviskózních materiálů jako jsou organická dielektrika nebo disperze částic jako jsou anorganické metalické barvy, nastávají problémy s ucpáváním trysek. Vzhledem k nanášení vrstev po kapkách je dosažitelná homogenita vrstev omezena. Tyto potíže je možné využitím některých dodatečných opatření odstranit. Současným použitím více trysek a tiskem na povrchově upravený substrát lze produktivitu tisku zlepšit. Inkoustový tisk je vhodný pro organické polovodiče v polem řízených tranzistorech (OFET) a organické diody LED (OLED), ale je možné takto tisknout kompletní tranzistory. Byl vyzkoušen tisk OLED displejů, integrovaných obvodů a organických fotovoltaických článků.

Sítotisk.

Díky možnosti nanášet tlusté vrstvy pastózních materiálů je sítotisk využíván v průmyslu už dlouho. Především se takto zhotovují vodiče z anorganických materiálů (kovů) pro plošné spoje, antény), ale také izolační nebo pasivační (ochranné) vrstvy. Plocha, kterou je možné zhotovit, se pohybuje do 50 m2/h a rozlišení do 100 μm jsou podobně jako u inkoustového tisku omezené. Také v tištěné elektronice se tento mnohostranný a přiměřeně jednoduchý způsob tisku používá pro tisk vodivých a dielektrických vrstev. Je ověřen i tisk organických polovodičů (OPVC) i samostatných OFET.

Materiály pro tištěnou elektroniku.

Pro tištěnou elektroniku se užívají jak organické, tak anorganické materiály. Předpokladem je, mimo elektrické vlastnosti, aby materiál bylo možné převést do kapalné formy jako roztok, disperzi nebo suspenzi. To zahrnuje mnoho organických materiálů, které mohou být použity jako vodiče, polovodiče nebo izolanty. U anorganických materiálů jde až na malé výjimky o disperzi kovových mikro- nebo nanočástic. Výchozím bodem pro vývoj tisknutelných elektronických materiálů bylo objevení konjugovaných polymerů a jejich další vývoj jako rozpustných látek. V současnosti existuje velký počet tisknutelných materiálů z této skupiny polymerů, které mají vodivé, polovodivé, elektroluminiscenční, fotovoltaické a další funkční vlastnosti. Jiné polymery mohou být využity jako izolanty nebo dielektrika. Vedle příslušných elektrických vlastností je pro využití v tištěné elektronice důležitá také zpracovatelnost v tiskovém procesu. Vlastnosti použitých materiálů určují v širokém rozsahu rozdíly mezi tištěnou a konvenční elektronikou. Přesto nabízejí materiály používané v tištěné elektronice celou řadu výhod, které jsou rozhodující pro rozvoj této technologie. K nim patří vedle zpracovatelnosti v kapalné formě také ohebnost a možnost ovlivňovat funkční vlastnosti chemickou modifikací (např. barvu emitovaného světla ve vrstvě OLED). Na druhou stranu nelze vyrobit z organických, polymerních materiálů tak dokonale uspořádané vrstvy a povrchy, jaké jsou obvyklé u anorganických materiálů. Tím je způsobena horší vodivost organických vodičů a horší vlastnosti u organických polovodičů. Momentálně se intenzivně zkoumá fakt, že u většiny organických polovodičů je vhodnější děrová vodivost oproti elektronové. Zatím se jeví, že jde o specifickou vlastnost těchto látek, používaných pro OFET. Nedají se natisknout skoro žádné vrstvy N-typu na rozdíl od P-typu. Z toho dál vyplývá, že v tištěné elektronice nejsou dostupné skoro žádné CMOS mimo PMOS. Navíc je odolnost součástek v tištěné elektronice vůči povětrnostním vlivům horší a životnost kratší ve srovnání s konvenční elektronikou. Charakteristické pro tištěnou elektroniku je použití ohebných podložek (substrátů), které dovolují snížit výrobní náklady a vyrábět ohebné obvody. Zatímco pomocí inkoustového tisku a sítotisku se potiskují také tuhé podložky jako sklo nebo křemík, postupy velkonákladového tisku se vzhledem k rotačnímu principu zpracování potiskují skoro výhradně fólie a papír. Z cenových důvodů se potiskují hlavně polyetylentereftalátová fólie (PET) a polyimidová fólie (PI). Dalšími důležitými vlastnostmi při užití podložky jsou nízká drsnost a dobrá smáčivost. Tu lze ale upravit předběžnými úpravami (nanesení pomocných vrstev, plazmové obrábění). V protikladu ke konvenčnímu tisku je zde velká nasákavost podložky nežádoucí. Na základě nízké ceny a mnohostranného využití představuje papír atraktivní podložku pro tištěnou elektroniku. Velká drsnost a nasákavost ale způsobují technologické těžkosti při výrobě.

Související technické obory.

Rozvoj následujících oborů (výzkum, vývoj a výroba) přispívá k rozvoji TE:

Tištěná elektronika angl. "printed electronics" je elektronická sestava (podsestava) vyrobená pomocí technologií tisku na různých substrátech; postupy tisku mohou být doplněny o další aditivní nebo subtraktivní techniky. Tištěná elektronika (TE) zahrnuje často organickou elektroniku, která obsahuje elektronické součástky vyrobené z organických materiálů. Tištěná elektronika zahrnuje elektronické součástky, sestavy a aplikace, vyrobené úplně nebo alespoň z velké části tiskem. Namísto tiskařských barev se tiskne tekutými nebo pastózními funkčními materiály.

印刷电子学(英语:printed electronics)是利用印刷在多种衬底上制造电子器件的方法。印刷电子学中常用丝网印刷(英语:Screen printing)、柔性版印刷、凹版印刷(英语:Gravure)、胶印和喷墨印刷等方法。具有电学功能的材料或光学墨水被沉积在衬底之上,从而形成有源或无源器件,例如薄膜晶体管或电阻器。印刷电子学有望在低成本、高性能的电子器件在卷轴显示器和射频识别等应用产品中得到应用。


Dějová linie.

Dějová linie románu je tvořena historií královského rodu obrů – otce, syna a vnuka. První kniha začíná narozením Gargantuy, syna obra Grand Gousiera, a pokračuje jeho výchovou, studiemi v Paříži, válkou a založením utopického opatství Thelémského. Ve druhé knize přichází na svět Gargantuův obrovský syn Pantagruel, který, když dospěje a vystuduje, se vydá na dobrodružné cesty se svým přítelem Panurgem. Třetí kniha líčí groteskní Pantagruelovy úvahy o ženitbě a rozhodnutí o návštěvě věštírny, čtvrtá a pátá pak samotnou fantastickou plavbu k věštírně Božské Lahvice, při jejímž průběhu hrdinové poznají řadu parodicky utopických ostrovů a jejich obyvatel a v závěru získávají zde vytouženou věštbu a její výklad.  O autenticitě a autorství páté knihy vydané až po Rabelaisově smrti ovšem panují pochybnosti.

Přijetí a kritické ohlasy.

Román vzbudil u čtenářů velkou odezvu, avšak Sorbonna, která je v knize popsána jako bašta scholastické výchovy, odsoudila první dva díly jako obscénní. Kvůli proticírkevnímu tónu a až „karnevalově“ veselému zesměšňování zavedených tradic se proti románu ohradil i reformátor Jan Kalvín a církví byla kniha veřejně odsouzena. Rabelaisovo dílo zařadila katolická církev na "Index zakázaných knih". Zůstalo na něm až do konce 19. století, zmiňuje ho ještě "Index" z roku 1892.  V pozdějších epochách (baroko, klasicismus) upadalo Rabelaisovo dílo vzhledem ke svému humornému vyznění stále znovu do nemilosti, objeveno bylo znovu až romantiky. Silný vliv měl Rabelaisův styl grandiózní slovní zásoby a funkčního mísení archaismů, latinismů, neologismů, přísloví, vznešených obratů i vulgarit např. na N. V. Gogola nebo Vladislava Vančuru. Z podobných důvodů stoupl i vědecký zájem o román na počátku 20. století v dílech strukturalistů, hlavně Michaila Bachtina.

České překlady.

Z několika českých překladů uvádíme klasický překlad Jihočeské Thelémy.

Gargantua a Pantagruel (1532–1564) je pětidílný román Francoise Rabelaise z období renesance, jenž byl částečně inspirován tehdy oblíbenou lidovou četbou o životě obrů. Jedná se o jakýsi burleskní výchovný román líčící svéráznou cestu hlavní postavy za poznáním, přičemž první dvě knihy připomínají svou podobou svéráznou Iliadu, poslední dvě pak neméně svéráznou Odysseu. Tato stavba románu poskytovala autorovi spoustu příležitostí k satiře na všechny oblasti soudobého života a středověkého myšlení, jako byly scholastická teologie a logika, mnišství a katolická askeze, protestantské puritánství i doznívající rytířství; krom toho je i parodií na soudobou literaturu a její žánry. V utopii Thelémského opatství založeného obrem Gargantuou podává však Rabelais také svou vlastní vizi svobodného lidství.

《巨人传》(),是法国文艺复兴时期的重要文学作品,由法国作家弗朗索瓦·拉伯雷创作,共有五集,1532至1564年陆续出版。


Ekologie.

Velký počet druhů a globální rozšíření naznačují i pestrost podmínek, ve kterých se rostliny vyskytují. Mnohé rostou ve vlhkém a trvale zastíněném prostředí, jiným nevadí plné oslunění. Obdobně je tomu i u požadavků na vlastnosti půdy, které se mohou odlišovat i v rámci jednotlivého druhu; příkladem je v ČR hojně rozšířený sleziník červený, jehož jeden podruh roste výhradně na kyselých půdách a druhý pouze na zásaditých.

Popis.

Sleziníky jsou kapraďorosty rostoucí v zemině či skalních štěrbinách, vzácně i epifyticky. Vyrůstají z vodorovného nebo vystoupavého, krátkého, šupinatého a bohatě kořenujícího oddenku. Vzpřímené nebo téměř vzpřímené listy rostou v hustém trsu, plodné listy bývají vyšší než sterilní a někdy i odlišně tvarované. Často křídlaté listové řapíky mají jeden nebo dva protilehle otočené cévní svazky. Čepele listů bývají různotvaré, od jednoduchých až po čtyřnásobně zpeřené a mají na listech znatelné žilky. Podlouhlé výtrusnicové kupky bývají na jednom lístku po čtyřech až šesti a jsou kryté bělavými, celokrajnými ostěrami. Spory jsou zploštěné, eliptické až ledvinovité, nadzemní gametofyt je zelený.

Taxonomie.

V rozrůznění sleziníků hrají velkou roli hybridizace, polyploidizace i aloploidizace. Nejčastěji se vyskytují druhy diploidní, které jsou alogamické a rozmnožují se sexuálně. Méně časté jsou druhy tetraploidní, ty jsou autogamické (schopné samooplození) a mohou se tak rozšiřovat rychleji. Vzájemná, někdy mnohonásobná propojení mají za následek nízký počet determinačních znaků, často jsou kvantitativní povahy a lze je určit jen mikroskopicky. To vede k nejasnostem v příbuznosti a znejisťuje hodnotu jednotlivých taxonů.  Na rod sleziník je nyní nahlíženo jako na široký rod s několika podrody, které byly v minulosti hodnoceny jako samostatné rody. V české přírodě to jsou např. podrody "Asplenium" L. (sleziník), "Ceterach" DC. (kyvor) a "Phyllitis" Hill (jelení jazyk).  V České republice vyrůstají tyto druhy sleziníků: Vyskytují se také hybridy:

Význam.

Některé stálezelené, exotické, epifytické druhy, např. "Asplenium antiquum" a "Asplenium dimorphum" nebo terestrický "Asplenium nidus," se pěstují a osazují se jimi subtropické skleníky. Evropské druhy, např. jelení jazyk celolistý a sleziník červený bývají zase součástí okrasných zahrad a parků.

Externí odkazy.

Sleziník ("Asplenium") je rozsáhlý rod kapradin z čeledi sleziníkovité, v jeho širokém pojetí je rozeznáváno okolo 700 druhů a je nejrozsáhlejším rodem leptosporangiátních kapradin. Jsou rozšířeny téměř kosmopolitně po celém světě, několika druhů roste i v tropech. Na území Evropy je známo asi 50 druhů a v České republice asi 9. Některé stálezelené druhy se používají jako okrasné rostliny.

铁角蕨属为铁角蕨科植物,密被黑褐色或深棕色小鳞片,鳞片为披针形,通常近全缘,基部着生。叶子为远生、近生或簇生,柄为草质,通常为淡绿色、青灰色或栗褐色。铁角蕨属包含约700种植物,广泛分布于世界各地,主要以热带和亚热带地区为主,尤其是热带地区,中国境内现知有110种。


Vzhled mince.

V roce 1794 začal rytec Robert Scot připravovat design stříbrného dolaru. Na původním návrhu byla na aversu zobrazena busta bohyně Liberty a na reversu orel. Později Scot na žádost vlády přidal kolem orla věnec a přesunul hodnotu mince z reversu na její hranu. Písmo použité na minci bylo navrženo Frederickem Geigrem, který pracoval jako typograf pro americké nakladatelství. Po vyražení několika testovacích verzí bylo rozhodnuto, že na averz přibude ještě 15 hvězd reprezentující patnáct státu, které tehdy tvořily Spojené státy.

Historie mince.

Počátky historie této mince jsou úzce spjaty se vznikem Spojených států amerických. Po podepsání Deklarace nezávislosti probíhali snahy o sjednocení měny pro nově vzniklý stát. V roce 1792 byl schválen závazný právní dokument, který upravoval oběh měny a mincí na území Spojených států. Bylo rozhodnuto, že dolarové mince budou vyraženy ze stříbra a jejich ryzost musí být 0,8924. Po prvních zkušebních emisích, bylo rozhodnuto, že bude ryzost zvýšena na 0,900. Příměsí byla měď. Návrhem designu mince byl pověřen právě rytec Robert Scot.  Po zahájení výroby se ukázalo, že mincovní písty jsou příliš slabé a brzy se opotřebovávají. Proto bylo v první várce vyrobeno 2000 kusů. 242 z těchto exemplářů bylo rovnou nepoužitelných, 2 se zachovaly jako vzor pro ražbu v roce 1795 a zbylých 1756 kusů bylo předáno řediteli mincovny. Mince byly postupně zaváděny do oběhu. Vlivem tehdejších nedokonalých technologií se později na povrchu mincí začaly tvořit vzduchové bubliny, které zapříčinily špatnou zřetelnost vyražených motivů. Mince s tímto designem byly raženy ještě v roce 1795. V tomto roce ale byly nahrazeny dolary raženými dle návrhu Gilberta Stuarta.  Jak se kvalita mincí horšila, některé kusy byly upravovány tak, aby odpovídaly aktuálním standardům, jako byla hmotnost nebo obsah kovu. Tyto úpravy způsobily výrazný odklon od původního motivu. Zejména vlasy bohyně Liberty, která se nachází na aversu mince, rozdílný počet hvězdiček nebo jiné detaily.  Vzhledem k nízké odolnosti mincí vyražených v rámci této emise se odhaduje, že do dnešního dne se zachovalo přibližně 120 mincí. Nalezeno jich bylo pouhých 10. Vzhledem k problémům při výrobě mince, jejich nízké odolnosti a historické hodnotě, není překvapením, že si ji cení i sběratelé mincí. Právě jeden z exemplářů Flowing Hair Liberty Dollar z roku 1794, který se dochoval ve velmi vysoké kvalitě, byl v roce 2013 vydražen ve Stack’s Bowers za 10 016 875 dolarů, což z ní činí dosud nejdražší minci světa.

Mince v Evropě.

V roce 2016 se mince vůbec poprvé podívala do Evropy. V rámci evropské tour byla v únoru vystavena v Nové budově Národního muzea v Praze. Do Prahy ji přivezla Národní Pokladnice, pobočka Samlerhuset Group BV. Zároveň s ní byl vystaven také Bostonský originál deklarace nezávislosti USA z roku 1776. Mince se v rámci této tour podívá také do Varšavy, Tallinnu, Helsinky, Stockholmu, Osla, Londýna a Dublinu.

Mince Flowing Hair Liberty Dollar z roku 1794 je vůbec prvním vyraženým americkým dolarem. V roce 2013 byla tato mince vydražena na burze Stack ́s Bowers za částku 10 miliónů dolarů a tím se stala nejdražší mincí, která byla zatím prodána.

飘发自由女神1美元硬币(英语:Flowing Hair dollar)是美国联邦政府发行的第一种1美元硬币,于1794至1795年铸造,其尺寸和重量都是根据当时在美国流行的西班牙银圆设计。


Základní myšlenka.

Základní idea krátkozrakého myšlení, kterou Levitt stanovil, předpokládá neúspěch na cestě v podnikání. Tento neúspěch má příčinu v nekomplexním myšlení a v přesvědčení, že se podnik nachází v tzv. roustoucím odvětví. Kvůli tomuto se ztrácí přehled o požadavcích zákazníků. Aby podnik mohl růst, musí zjišťovat požadavky a touhy zákazníku a na základě toho se musí chovat. Nestačí spoléhat na předpokladanou dlouhověkost produktu. Důvodem, proč je růst ohrožen, zpomalen či úplně zastaven, není nasycenost trhu, ale chyba managementu.  Někteří novináři označili Levittovu publikaci jako počátek moderního marketingu. Tématem publikace je, že vize většiny podniků jsou omezené kvůli jejich úzkému pohledu na byznys, ve kterém podnikají. Publikace nabádá výkonné vedení podniků, aby znovu přezkoumali vizi společnosti a znovu definovali cílové trhy z širší perspektivy. Tato publikace byla velice úspěšná a měla velký dopad, a to z toho důvodu, že je velice praktická. Společnosti díky ní zjistily, že v minulosti ztratily spoustu příležitostí, které při aplikaci širšího pohledu bylo lehké najít. Ropné společnosti (které byly jedním z příkladů v Levittově publikaci) znovu definovaly svůj předmět podnikání na obchodování s energií, namísto s palivem.  Jedním z důvodů, proč je krátkozrakost tak rozšířená, je lidský pocit, že budoucnost nelze přesně určit. Toto přesvědčení je jistě odůvodnitelné, ale zároveň platí, že je možné použít celou řadu nástrojů k odhadu budoucích podmínek.  Něco jako rostoucí průmysl neexistuje. Existují pouze podniky, které jsou organizovány a řízeny k vytváření a využívání příležitostí k růstu.  Jsou 4 typy chybných sebe-přesvědčení:

Praktický pohled.

Velký prostor příležitostí vzniká v důsledku průmyslových změn. To nutí manažery ohlédnout od jejich současných podnikatelských aktivit a uvažovat v jiném směru ""outside the box"". George Steiner (1979) je jedním z mnoha obdivovatelů, kteří citují Levittův slavný příklad týkající se dopravy. Pokud výrobce bryček v roce 1910 definuje svoji činnost jako "doprava základem podnikání," měl by být schopen udělat kreativní skok a pokud by to technologický vývoj umožňoval, přejít například do automobilového průmyslu.  U lidí, kteří se zaměřují na marketingové strategie, různé prediktivní techniky a životnost zákaznických hodnot, může toto stopnout nad krátkozrakost pouze do určité míry. To může mít za následek sledování dlouhodobých cílů, ovšem někdy na úkor krátkodobých cílů.  Železnice může sloužit také jako příklad jednoho odvětví, jehož pokles je zapříčiněn omezeným pohledem na trh. Za tím, že jsou železnice v nesnázích, nestojí pokles přepravy cestujících nebo dokonce to, že potřeba byla zaplněna auty, letadly či jinými druhy dopravy. Odvětví selhává spíše proto, že se soustředilo hlavně na samotnou železnici namísto dopravního a přepravního podnikání. Orientace byla zaměřena na železnici namísto dopravy, a také na produkt namísto zákaznické orientace.

Nová marketingová krátkozrakost.

Nová marketingová krátkozrakost nastane, pokud obchodníci nevidí širší společenský kontext obchodního rozhodování, někdy je to také následkem katastrofálních důsledků pro jejich organizace a společnost.  Vychází ze tří souvisejících jevů: Zákazníci v "nové marketingové krátkozrakosti" i nadále představují ústřední hledisko, stejně jako v tradiční "marketingové krátkozrakosti". Nicméně, akademici, kteří rozvíjí "nové marketingové krátkozrakosti", uvádí, že je nezbytné si uvědomit, že ostatní zúčastněné strany také vyžadují marketingovou pozornost. Pro B2C společnosti, tyto ostatní zúčastněné strany (např. zaměstnanci) jsou někdy také zákazníky, ale nemusí být (např. nečlenové cílového trhu lokální firemní komunity).

Související téma.

Philip Kotler a Ravi Singh (1981) prosazovali ve své publikaci termín "marketing hyperopia", čímž mají na mysli lepší představu o vzdálených otázkách než o těch, které jsou bližší. Baughman (1974) používá termín "marketing macropia". ve smyslu příliš širokého pohledu na dané odvětví.

Marketingová krátkozrakost je termín používaný v marketingu a objevil se v publikaci autora (1926–2006). Tento dokument byl poprvé zveřejněn v roce 1960 v Harvard Business Review. Marketingová krátkozrakost naznačuje, že podniky budou mít lepší výsledky v případě, když se budou soustředit na "uspokojování potřeb zákazníků, spíše než na prodej svých výrobků." Vzniká tehdy, jestliže firma přestane vnímat potřeby a přání zákazníka. Neustále zvyšuje kvalitu a to vede k růstu nákladů na výrobu a to se promítne do konečné ceny výrobku. Ten se pak může stát neprodejným na trhu.

行销短视(Marketing Myopia),亦称营销近视症。是西奥多·李维特(Theodore Levitt)1960年发表在《哈佛商业评论》,一篇描述标准石油公司案例的代表作篇名中提出的一个营销理论,指的是指企业在拟定策略时,过于迷恋自己的产品,多数组织不适当地把注意力放在产品上或技术上,而不是市场。即致力于生产优质产品,并不断精益求精,却不太关心产品在市场是否受欢迎,不关注市场需求变化,过于重视生产,就会忽略行销。在市场营销治理中以产品作为导向,而非市场导向,缺乏市场远见,进而致使企业将市场定义过于狭隘,使得产品销售每下愈况,企业丢失了市场,降低了竞争力。


Vznik.

Počátkem roku 2013 přijala syrská vláda opatření k formalizaci a profesionalizaci stovek lidových milicí pod novou ozbrojenou skupinu zvanou Národní obranné jednotky. Cílem bylo vytvořit z provládních domobran efektivní, místní vysoce motivovanou vojenskou sílu. NDF na rozdíl od Šabihy dostávala vládní dotace a vojenské vybavení. Později byla Šabiha včleněna do nových Národních obranných jednotek.  Mladí nezaměstnaní muži se přidávali do NDF, které jim připadaly přitažlivější než Syrská armáda, která byla považována za prolezlou povstalci. Spousta členů NDF řekla, že se ke skupině přidali kvůli tomu, že povstalci zabili členy jejich rodiny. V některých alavitských vesnicích se k Národním obranným jednotkám přidali téměř všichni bojeschopní muži.  Ostatní jako Drúzové z guvernorátu Suvajda se přidali, aby ochránili svoji zemi před Islámským státem. Ke konci června 2015 začala syrská armáda vyzbrojovat občany tohoto guvernorátu proti IS(dříve ISIS/ISIL, arabsky Dá ́eš), který obtěžoval místní obyvatelstvo únosy, popravami a drancováním. Místní se stali velkou a vlivnou skupinou v rámci NDF v provincii.

Vliv Íránu.

Na vznik NDF osobně dohlížel íránský velitel jednotek Quds generál Suleimanim. Syrští bezpečnostní představitelé přiznali, že obdrželi pomoc od Íránu a Hizballáhu, které oba sehráli klíčovou roli ve formování jednotek NDF podle vzoru íránských jednotek Basídž. Členové Národních obranných jednotek obdrželi od Íránských revolučních gard výcvik pro partyzánskou městskou válku, od instruktorů Hizballáhu zase školení o vybavení používaném na Blízkém východě. Írán přispíval ke společnému sbližování obou milicí a poskytoval jim vojenské vybavení a výcvik. I USA prohlásily, že se Írán snaží o vytvoření skupiny podle vzoru jednotek Basídž, kdy někteří členové byli údajně vycvičeni v Íránu.

Úloha.

Jedná se především o pěchotní jednotky přímo bojující proti povstalcům na zemi a účastnící se pozemních operací spolu se Syrskou armádou, která jim poskytuje logistickou a dělostřeleckou podporu.  NDF jsou sekulární skupinou. Z toho vyplývá, že spousta jejich členů pochází ze zástupců syrských menšin jako jsou křesťané (včetně Arménů), Drúzové a Alavité. Podle deníku Washington Post a Wall Street Journal sehrály Národní obranné jednotky klíčovou v období od léta 2012, kdy spousta analytiků předpovídala pád prezidenta Asada a jeho vlády. V jednotce údajně působilo až 60 tisíc vojáků (červen 2013). Do srpna téhož roku se ale počet příslušníků zvýšil až na 100 000.  Jednotlivé skupiny NDF nejčastěji působí ve svých vlastních oblastech, ačkoliv se jejich členové mohou zúčastnit armádních operací. Jinak je známo, že se místní členové účastní bojových akcí, kvůli výborné znalosti prostředí.

Lvice národní obrany.

Od ledna roku 2013 mají NDF také ženské ozbrojené křídlo zvané Lvice národní obrany (nebo jen Lvice obrany), známé také pod zkratkou LND (z anglického: Lionesses of National Defence). Skupina čítá asi 500 žen vyzbrojených samopaly Kalašnikov, těžkými kulomety a granáty. Operuje především v syrském guvernorátu Homs.

Další role.

Co se spolehlivosti a loajality týče, velitelé Syrské armády stále více upřednostňují členy NDF, které považují za více oddané a motivované než obyčejné armádní odvedence pomáhající při vojenských operacích. Jsou také používány jako podpůrná pěchota při postupu obrněných jednotek. Jeden z armádních velitelů, který si nepřál být jmenován řekl, že regulérní armáda se čím dál tím víc věnuje roli logistické, zatímco bojovníci NDF, se stávají hlavní bojovou složkou.

Výcvik.

Doba výcviku se pohybuje od 2 týdnů do jednoho měsíce v závislosti na jednotlivci. Rekrut se učí základy boje, střelbě či technikám zpravodajství.

Údajné neshody mezi NDF a SAA.

Podle protivládních aktivistů vypukla 30. dubna roku 2015 v guvernorátu Homs přestřelka mezi NDF a Syrskou armádou po tom, co se bezpečností složky pokusily po stížnostech obyvatel zatknout místní vůdce NDF, kteří se měli chovat protiprávně. Přestřelka si údajně vyžádala několik mrtvých.

Národní obranné jednotky (Arabsky: قوات الدفاع الوطني, Quwat ad-Difāʿ al-Watanī), známé také jako Jednotky NDF (z anglického National defence forces) jsou syrská provládní milice zformovaná v průběhu Syrské občanské války, po létě roku 2012 syrskou vládou. Jedná se o dobrovolnickou složku Syrské armády.

国防军(),或译国家防卫军,是叙利亚一支亲政府世俗民兵部队,在2012年夏天之后成立。叙利亚政府在叙利亚内战期间组建了该支民兵,由自愿加入的民众组成。


Rovinný ohyb.

V případě, že se nosník prohýbá v jedné rovině a nedochází ke kroucení nosníku, což platí například u izotropního nosníku se symetrickým průřezem, který je vystavený zatížení působícímu v rovině symetrie, lze dle předpokladů teorie popsat posuv bodů nosníku pomocí vztahů  kde formula_4 je posuv ve směru osy nosníku, formula_5 je průhyb nosníku a formula_6 je posuv ve směru kolmém na rovinu průhybu a osu nosníku, formula_7 je posuv ve směru osy nosníku na ose nosníku formula_8, formula_9 je kolmá vzdálenost od osy nosníku měřená v rovině průhybu a formula_10 je natočení průřezu nosníku kolem osy formula_11.

Řídicí diferenciální rovnice.

Diferenciální rovnice popisující chování nosníku a správný tvar okrajových podmínek lze odvodit pomocí d'Alembertova principu pro deformovatelné těleso. Podle něj pro těleso bez jednostranných vazeb v kterémkoli okamžiku platí, že součet práce vnitřních sil, vnějších sil a práce setrvačných sil vykonané na jakémkoli geometricky přípustném poli posunutí, jež nezávisí na čase a vztahuje se ke stavu tělesa v daném okamžiku, se rovná nule:  kde formula_13 označuje práci a formula_14 označuje variaci, tj. hodnotu související s jakoukoli geometricky přípustnou deformací nosníku, popsanou pomocí libovolných geometricky přípustných posuvů formula_15 a formula_16 a natočení formula_17. V případě nosníku se spojitým příčným zatížením platí (zatížení na konci nosníku nemění tvar výsledných diferenciálních rovnic) ^2+ c_{\mathrm{L}}^2 + \frac{\kappa c_{\mathrm{S}}^2A}{k^2I}\right) \pm\sqrt{ \left(\kappa c_{\mathrm{S}}^2+ c_{\mathrm{L}}^2 + \frac{\kappa c_{\mathrm{S}}^2A}{k^2I} \right)^2-4\kappa c_{\mathrm{S}}^2c_{\mathrm{L}}^2} }{2} }\.</math>  Rychlost šíření vlnění je tedy závislá na vlnové délce – dochází k disperzi vlnění. Pro vlnové délku blížící se v limitě nule je rychlost šíření vlnění konečná, čímž se Timošenkova teorie liší od teorie Eulerovy-Bernoulliho. To platí i pro grupovou rychlost. Z výše uvedeného vztahu je také patrné, že existují dva typy vlnění, které se šiří různou rychlostí.

Statický ohyb.

V případě statického ohybu lze rovnice () a () převést na rovnice vhodnější pro řešení  U nosníku s konstantním průřezem lze pak psát

Příklad – vetknutý nosník s konstantním spojitým zatížením.

Pro vetknutý nosník (konzolu) s konstantním průřezem, který je vystavený spojitému konstantnímu svislému zatížení, lze integrací rovnic () a () při užití okrajových podmínek získat řešení  Maximální průhyb lze vyjádřit ve tvaru  kde člen v závorce představuje součinitel zpřesňující hodnotu průhybu získanou pomocí klasické Eulerovy-Bernoulliho teorie.  Pro nosník s obdélníkovým průřezem pak lze psát  kde formula_24 je šířka a formula_25 výška průřezu. Obdobný vztah platí i pro nosník z ortotropního materiálu, jehož hlavní materiálová osa je rovnoběžná s osou nosníku. Z uvedeného vztahu je zřejmé, že vliv smykové deformace se výrazněji projeví u krátkých nosníků či nosníků z materiálů, jejichž modul pružnosti ve smyku je výrazně menší než modul pružnosti v tahu.

Opravný smykový součinitel.

Opravný smykový součinitel formálně udává poměr mezi rovnoměrnou poměrnou příčnou smykovou deformací nosníku, dle předpokladů Tymošenkovy teorie, a velikostí posouvající síly přičemž pro formula_27 Tymošenkova teorie odpovídá Rayleighově teorii kmitání nosníku. Pokud se nejedná o rovinný ohyb nosníku, je zapotřebí znát alespoň dva obecně různé korekční součinitele.  Někdy se pojem opravný smykový součinitel užívá pro jeho převrácenou hodnotu, tj. viz např..  Opravný smykový součinitel lze chápat jako nástroj pro úpravu předpovědí chování nosníků dle Tymošenkovy teorie tak, aby co nejlépe odpovídaly výsledkům experimentů, či předpovědím dle přesnějších teorií. Velikost součinitele obecně závisí na tvaru a velikosti průřezu, materiálových vlastnostech, zatížení a okrajových podmínkách nosníku a frekvenci kmitání nosníku.  Výpočtové postupy jsou založeny na různých principech, např:

Historie.

Teorii kmitání nosníku, jež zohledňuje smykovou deformaci a moment setrvačnosti průřezů nosníku, publikoval v roce 1859 Jacques Antoine Charles Bresse, profesor na École Nationale des Ponts et Chaussées. Bresse odvodil soustavu diferenciálních rovnice popisující podélné a příčné kmitání slabě zakřiveného nosníku, ale tuto teorii ve své knize nepoužil pro řešení konkrétních problémů. Bresse nezavedl pojem korekční smykový součinitel, ale pracoval s příčnou tuhostí vyjádřenou součinem Youngova modulu pružnosti, formula_30, a blíže nespecifikovaného součinitele formula_31.  Tymošenko publikoval svoji teorii v ruštině v roce 1916 a v angličtině v roce 1920, nicméně obvykle je citována anglická verze z roku 1921. Tymošenko se zabýval příčným kmitáním prizmatických nosníků, přičemž doplnil existující Rayleighovu teorii kmitání nosníku z roku 1877 zahrnující vliv rotační setrvačnosti průřezu nosníku o korekci na smykovou deformaci nosníku. Na příkladu vlastní frekvence kmitání nosníku s obdélníkovým průřezem a s podepřenými konci ukázal, že vliv smykové deformace na velikost vlastní frekvence je výraznější než vliv rotační setrvačnosti, přičemž oba vlivy klesají se vzrůstající vlnovou délkou a vzrůstajícím poměrem délky a výšky nosníku. Opravný smykový součinitel, označený formula_32, formula_33 či formula_34, Tymošenko stanovil na základě předpokladu, že smyková deformace po průřezu nosníku odpovídá smykové deformaci na ose nosníku stanovené pomocí přibližné Žuravského teorie. Tento postup je však sporný, neboť závisí na volbě vztažné osy nosníku a neposkytuje dostatečně přesné hodnoty smykové součinitele.  Ve svém článku Tymošenko Bresseho teorii nezmiňuje. Zmínku o Bresseho knize, avšak ne o Bresseho teorii, lze u Tymošenka najít v jeho pojednání o historii nauky o pružnosti a pevnosti z roku 1953.  Ve svém článku z roku 1922 se Tymošenko zabýval kmitáním nosníku s obdélníkovým průřezem, jehož tloušťka je velmi malá (stav rovinné napjatosti) nebo velmi velká (stav rovinné deformace), přičemž k nosníku přistupoval jako k dvojrozměrnému kontinuu. Odvodil vztah pro vlastní frekvenci kmitání a srovnal jej se vztahem dle teorie ze svého předcházejícího článku. Poté ještě srovnal vztah pro vlastní frekvenci kmitání válcového nosníku dle Pochhammera se vztahem pro válcový nosník dle teorie ze svého dřívějšího článku. Pochhammerův vztah je aproximací exaktního řešení problému trojrozměrného kmitání nekonečně dlouhého nosníku s kruhovým průřezem.  K popularizaci své teorie Tymošenko později přispěl svými knihami.  V anglicky psané literatuře upozornil na existenci Bresseho teorie nejpozději v roce 1893 Karl Pearson v knize "A history of the theory of elasticity and of the strength of materials from Galilei to the present time". V souvislosti s Tymošenkovou teorií pak na Bresseho teorii upozornili Mindlin a Deresiewicz v roce 1953.  Korekce Eulerovy-Bernoulliho teorie zohledňující vliv smykové deformace na statický ohyb nosníku, která je identická s korekcí dle Tymošenka, byla publikována už v roce 1858 profesorem stavebního inženýrství a mechaniky na University of Glasgow Williamem Rankinem.

Tymošenkova teorie ohybu nosníku (přepisem z ruštiny Timošenkova teorie, též "Bresseho-Tymošenkova teorie") je teorie umožňující přibližně popsat ohyb nosníku. Teorie vychází ze dvou předpokladů o deformaci nosníku:

铁木辛柯梁是20世纪早期由美籍俄裔科学家与工程师斯蒂芬·铁木辛柯提出并发展的力学模型。模型考虑了剪应力和转动惯性,使其适于描述短梁、层合梁以及波长接近厚度的高频激励时梁的表现。结果方程有4阶,但不同于一般的梁理论,如欧拉-伯努利梁理论,还有一个2阶空间导数呈现。实际上,考虑了附加的变形机理有效地降低了梁的刚度,结果在一稳态载荷下挠度更大,在一组给定的边界条件时预估固有频率更低。后者在高频即波长更短时效果更明显,反向剪力距离缩短时也有同样效果。 如果梁材料的剪切模量接近无穷,即此时梁为剪切刚体,并且忽略转动惯性,则铁木辛柯梁理论趋同于一般梁理论。


Historie.

Operační systém se měl původně jmenovat BBX, ale název byl změněn, po té co se firma BASIS International ohradila, že tento název již využívá jejich software. Dne 12. listopadu 2012 CEO Blackberry Thorsten Heins oznámil, že 30. ledna 2013 vyjde operační systém 10.0 a první smartphone s tímto systémem. Operační systém stejně jako dva mobilní telefony (Q10 a Z10) byly uvedeny na trh 30. ledna 2013. Společnost také oznámila, že Blackberry Playbook v budoucnu získá upgrade na Blackberry 10. Po ekonomických výsledcích společnost oznámila, že na Blackberry Playbook tento operační systém nebude.  Dne 10. května 2013 vydala společnost operační systém Blackberry 10.1, který dokázal opravit chyby systému a dokázal přidat další funkce, které si přáli uživatelé.  13. září 2013 oznámili vydání systému 10.2 a nový Blackberry 10 smartphone Z30, který přinášel vyšší výkon než Z10 a Q10.  18. června 2014 oznámil obchodní vztah se společností Amazon, který vyústil ve verzi 10.3 se zabudovaným Amazon Appstore.

Funkce.

Ovládání.

Blackberry 10 má velice propracovaný systém gest. Například když táhnete prstem z spodního okraje displeje nahoru můžete odemknout zařízení nebo zavřít aplikaci. Když v některých aplikacích táhnete z horního okraje dolů tak se zobrazí menu s nastavením aplikace. Toto ovládání ovšem není moc intuitivní.

Multitasking.

Když se člověk z aplikace vrátí na domovskou obrazovku tak se aplikace minimalizuje a vytvoří takzvané "aktivní okno" například, když zavřete aplikace počasí se vám v aktivním oknu bude zobrazovat počasí ze světa. Aktivní okno můžete zavřít tapnutím na malý křížek v pravém dolním rohu rámečku okna. Aktivní okno zastupuje funkce widgetů známých z operačního systému Android.

Blackberry Hub.

Blackberry hub sdružuje všechny příchozí E-maily, SMS správy, hovory a oznámení z aplikací řazené dle data. V BB Hub může uživatel rovnou vytvářet nové např. Emaily a SMSky.

Ostatní.

Blackberry 10 také obsahuje

Aplikace.

Předinstalované.

Blackberry 10 má dostatek předinstalovaných aplikaci které vykonávají různé funkce systému.  Předinstalované aplikace: Webový prohlížeč, galerie, hudba, story maker ( aplikace k vytváření příběhů z fotografií ), poznámky, kalkulátor, hodiny, počasí, prohlížeč souborů, Box, Dropbox, Facebook, Twitter, Blackberry World, Amazon Appstore, Docs to go atd.

Zařízení.

Blackberry 10 podporuje následující zařízení. Všechna podporují poslední verzi systému.

Odkazy.

http://global.blackberry.com/en/home.html  http://blackberryczech.cz/  Byl použit překlad z anglické Wikipedie

BlackBerry 10 je operační systém pro mobilní telefony značky BlackBerry. BlackBerry 10 je QNX, Unix-like operační systém původně vyvíjený společností QNX Software Systems až do chvíle než firmu převzala společnost BlackBerry. Jako výsledek akvizice vydala společnosti BlackBerry pro.

BlackBerry 10,是由黑莓公司所研发的移动操作系统,使用于他们公司所开发的黑莓手机之上。作为BlackBerry OS的后继者,它以RIM公司在2010年所收购的操作系统核心QNX为内核打造,并融入了功能并不完整的安卓虚拟机以丰富软件支持。


Historický kontext.

Pro historii pořímského období v Británii máme pouze chabé prameny, které jsou navíc předmětem množství zásadních neshod mezi historiky. Zdá se však, že nájezdy na Británii v 5. století, které podnikaly kmeny z kontinentální Evropy, přerostly v migraci. Čerství přistěhovalci zahrnovali Angly, Sasy, Juty a Frísy. Příslušníci těchto kmenů zabrali území na východě a jihu Anglie, ale zhruba ke konci 5. století vítězství britských Keltů v bitvě u Mount Badon zastavilo anglosaský postup na padesát let. Avšak kolem roku 550 začali britští Keltové znovu ztrácet půdu pod nohama a zdá se, že během 25 let měli vetřelci ve svých rukou téměř celou jižní Anglii.  Mír následující po bitvě u Mount Badon je částečně dosvědčen sv. Gildou, britsko-keltským mnichem, kterým napsal "De Excidio et Conquestu Britanniae" ("O zničení a dobytí Británie") během poloviny 6. století. Tato esej je polemikou odsuzující činy jeho současníků a Gilda uvádí málo jmen a dat. Nicméně zřejmě konstatuje, že mír trval od roku jeho narození až po dobu, kdy psal. Dalším hlavním pramenem, který popisuje toto období, je "Anglosaská kronika", a ta ve svém zápisu k roku 827 přináší seznam králů, kteří nesli titul „bretwalda“, neboli „vládce Británie“. Tento seznam má mezeru na začátku 6. století, což souhlasí s Gildovou verzí událostí.  Ceawlinova vláda patří do období anglosaské expanze na konci 6. století. Přestože existují mnohé nezodpovězené otázky ohledně chronologie a aktivit raných vládců Wessexu, je jasné, že Ceawlin byl klíčovou postavou konečného anglosaského dobytí jižní Británie.

Rané wessexské prameny.

Dva hlavní písemné prameny pro ranou historii Západních Sasů jsou "Anglosaská kronika" a "Západosaský genealogický královský seznam". "Anglosaská kronika" je souborem letopisů, které byly sestaveny kolem roku 890 během vlády wessexského krále Alfréda Velikého. Zaznamenávají dřívější látku ze starších zápisů, které byly shromážděny z původních letopisů, které se již nezachovaly, jakož i ze ság, které mohly být předávány ústně. "Anglosaská kronika" klade příchod budoucích „Západních Sasů“ do Británie do roku 495, kdy Cerdic a jeho syn (vnuk?) Cynric přistáli u "Cerdices ora", neboli "Cerdikova pobřeží". Téměř dvacet letopisů popisujících Cerdikova tažení a tažení jeho potomků se objevuje rozptýleno v následujících sto letech zápisů v "Anglosaské kronice". Přestože tyto letopisy poskytují většinu toho, co je známo o Ceawlinovi, historicita mnoha zápisů je nejistá.  "Západosaský genealogický královský seznam" je seznam vládců Wessexu včetně délky jejich vlády. Dochoval se v několika verzích včetně té, která je předmluvou verze [B] rukopisu "Anglosaské kroniky". Stejně jako "Anglosaská kronika" byl sestaven během vlády Alfréda Velikého a oba dva, jak "kronika", tak "seznam" byly ovlivněny přáním svých pisatelů použít jedinou linii rodokmenu sledující rodinný původ králů Wessexu přes Cerdika ke Gewisovi, potomku Ódina a mýtickému předku Západních Sasů. Výsledek sloužil politickým účelům pisatele a je pro historiky zaplevelen rozporuplnými tvrzeními.  Tato rozporuplná tvrzení mohou být jasně vidět při kalkulaci dat odlišnými metodami z různých zdrojů. První událost v historii Wessexu a datum, které může být považováno za dostatečně jisté, je pokřtění krále Cynegilse, ke kterému došlo ke konci 30. let 6. století, možná nejpozději v roce 640. "Anglosaská kronika" datuje Cerdikův příchod do roku 495, ale když k tomu přidáme délky panování, jak jsou uvedeny v "Západosaském genealogickém královském seznamu", vede to k závěru, že Cerdikova vláda by měla začít roku 532, což je rozdíl 37 let. Ani s rokem 495, ani s rokem 532 nelze zacházet jako se spolehlivým. Navíc pozdější rok se opírá o předpoklad, že "Západosaský genealogický královský seznam" je správný v uvádění králů Wessexu v jejich posloupnosti jednoho po druhém, aniž by nějaký král byl opomenut a aniž by existovali spoluvlády dvou králů, a je založen na předpokladu, že délky panování jsou uvedeny správně. Žádný z těchto předpokladů nemůže být brán jako jistý.  Prameny jsou nedůsledné ohledně délky Ceawlinovy vlády. "Anglosaská kronika" uvádí 32 let, od roku 560 do roku 592, ale "Západosaský genealogický královský seznam" v tom nesouhlasí: jeho různé verze udávají sedm nebo sedmnáct let. Nedávná podrobná studie "Západosaského genealogického královského seznamu" datuje příchod Západních Sasů do Anglie do roku 538, dává přednost sedmiletému Ceawlinovu panování jako nejpravděpodobnějšímu a navrhuje léta 581–588. Prameny se shodují v tom, že Ceawlin je synem krále Cynrika, a zpravidla ho jmenují jako otce prince Cuthwina. Jedna nesrovnalost tu ale je: zápis k roku 685 ve verzi [A] "Anglosaské kroniky" připisuje Ceawlinovi syna, prince Cuthu, ale v zápise k roku 855 té samé verze rukopisu je Cutha zanesen jako syn prince Cuthwina. Cutha je také zmíněn jako Ceawlinův bratr verzích [E] a [F] "Anglosaské kroniky", a to v zápisech k letům 571 a 568.  Otázka, zda Ceawlin je potomkem Cerdika, je předmětem diskuze. Podmnožiny různých variant západosaských rodokmenů působí dojmem odlišných skupin, z nichž Ceawlinova linie byla jednou z několika. Některé problémy v rodokmenech králů Wessexu mohly vzniknout kvůli snahám začlenit Ceawlinovu linii do ostatních rodokmenů, neboť pro Západní Sasy byla velmi důležitá možnost vysledovat své předky zpátky k Cerdikovi. Dalším důvodem k pochybnostem o literární podstatě těchto raných rodokmenů je etymologie jmen několika raných členů dynastie, které se nezdají být germánské, jak bychom čekali u jmen vůdců zjevně anglosaské dynastie. Ceawlinovo jméno je jedním ze jmen, která nemají přesvědčivou anglosaskou etymologii, a zdá se mnohem pravděpodobněji být domorodého keltobriského původu.  Nejstarší prameny nepoužívají termín „Západní Sasové“. Podle díla "Historia ecclesiastica gentis Anglorum" ("Církevní dějiny národa Anglů") napsaného Bedou Ctihodným je tento termín zaměnitelný s termínem Gewisové, znamenající potomky mýtického Gewise. Termín „Západní Sasové“ se objevuje teprve ke konci 7. století, po panování krále Cædwally.

Západosaská expanze.

Nakonec království Wessex zabralo jihozápad Anglie, ale počáteční etapy jeho expanze nejsou ze zdrojů zřejmé. Cerdikovo přistání, ať už by mělo být datováno jakkoliv, mělo proběhnout, zdá se, poblíž ostrova Wight a letopisy zaznamenávají jeho dobytí v roce 530. Podle "Anglosaské kroniky" v roce 534 Cerdic zemřel a jeho syn Cynric nastoupil na trůn. "Anglosaská kronika" dodává, že „dali ostrov Wight svým synovcům, Stufovi a Wihtgarovi“. Tyto záznamy doslova protiřečí Bedovi Ctihodnému, který uvádí, že ostrov Wight byl osídlen Juty, nikoliv Sasy, čemuž archeologické důkazy do jisté míry odpovídají.  Navazující záznamy v "Anglosaské kronice" přinášejí podrobnosti některých bitev, jimiž Západní Sasové vybojovali své království. Ceawlinova tažení nejsou umisťována u pobřeží. Mají rozsah podél údolí Temže a dále, od současného hrabství Surrey na východě až po ústí řeky Severn na západě. Ceawlin je jasnou součástí západosaské expanze, ale historii válečných tažení tohoto období je těžké porozumět. Data v následujících částech jsou uvedená podle "Anglosaské kroniky", ačkoliv jsou dnes považována za příliš raná, jak zmíněno výše.

556: Beran byrg.

První záznam o bitvě, která byla vybojována Ceawlinem, se váže k roku 556, kdy on a jeho otec Cynric bojovali proti domorodým britským Keltům u "Beran byrg" nebo "Beranburh", neboli „"Berovy pevnosti"“, nyní ztotožněné s Barbury Castle, hradištěm z doby železné v současném hrabství Wiltshire, nedaleko Swindonu. V té době měl být králem Wessexu Cynric.

568: Wibbandun.

První bitvu, ve které Ceawlin bojoval již jako král, datuje "Anglosaská kronika" do roku 568, kdy on a Cutha bojovali s králem Kentu Æthelberhtem. Zápis říká „Toho roku Ceawlin a Cutha bojovali proti Æthelberhtovi a zahnali ho do Kentu; a zabili dva „"ealdormany"“, Oslafa a Cnebbu, na "Wibbandunu". Místo, kde se nacházel "Wibbandun", což lze přeložit jako „"Wibbova hora“", nebylo s určitostí identifikováno; jeden čas byl za "Wibbandun" považován Wimbledon, ale dnes se to nepovažuje za správné. Tato bitva je pozoruhodná jako první zaznamenaný konflikt mezi dvěma skupinami nájezdníků: předchozí bitvy zaznamenané v "Anglosaské kronice" jsou mezi Anglosasy a domorodými britskými Kelty.  V anglosaské historii existuje mnoho příkladů společné vlády dvou králů a toto může být další příklad: není jasné, jaký byl Cuthův vztah ke králi Ceawlinovi, ale zcela určitě je možné, že byl také králem. Zápis k roku 577 (níže uvedený) je dalším možným argumentem pro tuto možnost.

571: Bedcanford.

Zápis k roku 571 říká: „Toho roku bojoval Cuthwulf proti Britonům u "Bedcanfordu" a obsadil čtyři osady: Limbury a Aylesbury, Benson a Eynsham; a ve stejném roce skonal.“ Cuthwulfův vztah ke králi Ceawlinovi je neznámý, ale aliterace obvyklá u anglosaských královských rodin nabízí možnost, že Cuthwulf byl členem západosaské královské linie. Samo místo bitvy není identifikováno. Uvažovalo se, že jde o Bedford, ale to, co je nám známo o rané historii jmen Bedfordu, to nepotvrzuje. Tato bitva je zajímavá a překvapivá tím, že oblast tak daleko na východě by měla stále ještě být v keltobritských rukou takto pozdě: existují dostatečné archeologické důkazy o rané přítomnosti Sasů a Anglů v oblasti Midlands a historici všeobecně interpretují dílo sv. Gildy "O zničení a dobytí Británie" coby naznačující, že britští Keltové ztratili kontrolu nad touto oblastí do poloviny 6. století. Jedním možným vysvětlením je, že tento letopis zaznamenává znovudobytí území, které bylo ztraceno ve prospěch britských Keltů v taženích, která skončila bitvou u Mount Badon.

577: Dolní povodí řeky Severn.

Letopis k roku 577 říká „Toho roku Cuthwine a Ceawlin bojovali proti Britům a zabili tři krále, jménem Coinmail a Condidan a Farinmail, na místě zvaném "Dyrham", a obsadili tři města: Gloucester a Cirencester a Bath.“ Tento zápis je vše, co je známo o těchto keltobritských králích; jejich jména jsou zapsána v archaické podobě, je tedy velmi pravděpodobné, že tento letopis čerpá z mnohem staršího psaného pramenu. Bitva sama byla dlouho považována za klíčový moment saského postupu, neboť tím, že Západní Sasové dosáhli Bristolského zálivu, ztratili britští Keltové na západ od řeky Severn pozemní spojnici se svými soukmenovci na poloostrově na jih od Bristolského zálivu. Wessex téměř určitě ztratil toto území ve prospěch mercijského krále Pendy v roce 628, kdy "Anglosaská kronika" zaznamenává, že „Cynegils a Cwichelm bojovali proti Pendovi u Cirencesteru a potom dospěli k dohodě.“  Je možné, že když Ceawlin a Cuthwine obsadili město Bath, nalezli tam v určitém rozsahu stále fungující římské lázně. Velšský mnich a historik z 9. století, Nennius, zmiňuje „Horké jezero“ v zemi Hwicce, která se rozprostírala podél řeky Severn, a dodává „Je obehnáno zdí, vytvořené z cihel a kamene, a lidé se tam mohou kdykoliv koupat, a každý člověk může mít druh koupele, jaký se mu zlíbí. Když chce, bude to studená koupel; a když chce horkou koupel, bude horká“. Beda Ctihodný rovněž popisuje horké koupele v geografické předmluvě k "Církevním dějinám národa Anglů" termíny velmi podobnými těm Nenniovým.  Wansdyke, raně středověký obranný zemní val, se táhne jižně od Bristolu až k Marlborough v současném hrabství Wiltshire a míjí v nevelké vzdálenosti Bath. Byl pravděpodobně postaven v 5. nebo 6. století, možná králem Ceawlinem.

584: Fethan leag.

Ceawlinovo poslední zaznamenané vítězství se váže k roku 584. Tento zápis říká „Toho roku Ceawlin a Cutha bojovali proti Britonům u místa, jež se jmenuje "Fethan leag", a Cutha byl zabit, a Ceawlin obsadil mnoho měst a pobral bezpočet válečné kořisti, a ve hněvu se obrátil nazpět na své vlastní [území].“ Les nazývaný "Fethelée" je zmíněn v dokumentu ze 12. století, který se vztahuje k vesnici Stoke Lyne v současném hrabství Oxfordshire; v současnosti se domníváme, že bitva u "Fethan leag" se musela udát právě v této oblasti.  Věta „ve hněvu se obrátil nazpět na své vlastní [území]“ pravděpodobně naznačuje, že tento letopis čerpá z nějaké ságy, jako ostatně možná všechny letopisy z období raného Wessexu. Formulace této věty je používána jako argument, že Ceawlin možná v této bitvě nezvítězil a že se kronikář rozhodl nezaznamenat její výsledek zcela přesně, neboť král obvykle nepřichází domů „ve hněvu“ po obsazení „mnoha měst“ a získání „bezpočtu válečné kořisti“. Ceawlinova hegemonie nad jižní Británií touto bitvou možná skončila.

Hegemonie.

Northumbrijský mnich a kronikář Beda Ctihodný napsal své dílo nazvané "Církevní dějiny národa Anglů" kolem roku 731. Toto dílo nebylo primárně sekulární historií, ale Beda Ctihodný podává hodně informací o historii Anglosasů, včetně seznamu raně historických sedmi velekrálů, kteří, jak on říká, drželi „"imperium"“ nad ostatními království na jih od řeky Humber. Bedovo slovo „"imperium"“ lze překládat jako „hegemonie“. Beda Ctihodný jmenuje Ceawlina jako druhého velekrále na tomto seznamu, ačkoliv jeho jméno hláskuje jako „Caelin“ a dodává, že „byl znám mezi svými lidmi jako Ceaulin“. Beda Ctihodný rovněž jasně říká, že Ceawlin nebyl křesťan, a zmiňuje až krále Kentu Æthelberhta jako „prvního, který vstoupil do království nebeského“.  "Anglosaská kronika" opakuje ve svém zápisu k roku 827 Bedův seznam, přidává krále Wessexu Egberta a rovněž zmiňuje, že tito velekrálové byli známi jako "bretwalda", neboli „"vládce Británie"“. Mnoho odborné pozornosti bylo věnováno významu slova "bretwalda". Bývá popisován jako termín „chvalořečnické poezie“, ale také jako důkaz naznačující jednoznačnou funkci vojenského vůdcovství.  Beda Ctihodný říká, že tito velekrálové vykonávali své pravomoci „na jih od řeky Humber“, ale rozsah jejich moci, přinejmenším u ranějších "bretwaldů", byl pravděpodobně menší, než toto vymezení. V Ceawlinově případu je těžké rozsah jeho moci určit přesně, ale to, že Beda Ctihodný zahrnul Ceawlina do seznamu velekrálů, kteří drželi „"imperium"“, a seznam bitev, které jsou zaznamenány jako Ceawlinem vyhrané, ukazuje na energického a úspěšného vůdce, který ze své základny v údolí horního toku řeky Temže ovládal většinu okolních území a po určitou dobu měl hegemonii i nad jižními britskými Kelty. Navzdory Ceawlinovým vojenským úspěchům nebylo možné jím dobyté severní oblasti vždy udržet: Mercie obsadila většinu údolí horního toku řeky Temže a severovýchodní města vybojovaná v roce 571 byla mezi územími, která byla následně poté v různých dobách pod vládou Kentu a Mercie.  Bedovo pojetí moci těchto hegemonů však musí být viděno jako produkt názorů až 8. století. Když byly psány "Církevní dějiny národa Anglů", ovládal Anglii na jih od řeky Humber mercijský král Æthelbald a Bedův názor na předchozí krále byl nesporně ovlivněn stavem Anglie v této době. U ranějších "bretwaldů" jako Ælle a Ceawlin musí být v Bedově popisu trochu anachronismu. Je rovněž možné, že Beda Ctihodný měl pouze na mysli moc nad anglosaskými královstvími, nikoliv nad domorodými britskými Kelty.  Ceawlin je druhým velekrálem na Bedově seznamu. Všichni následující "bretwaldové" následovali více nebo méně postupně po sobě, avšak mezi prvním "bretwaldou", králem Sussexu Ællem, a Ceawlinem je dlouhá pauza, možná až 50 let. Nepřerušená řada nadvlády pozdějších "bretwaldů" bývá používána jako argument, že data z Ceawlinovy doby souhlasí s pozdějšími záznamy v "Anglosaské kronice" s rozumnou přesností. Podle této analýzy následující "bretwalda", král Kentu Æthelberht, musel již být dominantním králem v době, kdy mu psal papež Řehoř Veliký v roce 601, neboť Řehoř by nepsal žádnému bezvýznamnému králi. Podle "Anglosaské kroniky" Ceawlin porazil Æthelberhta v roce 568. Æthelberhtova životní data jsou diskutabilní, ale současní historici se shodují, že jeho vláda nezačala před rokem 580. Rok 568 pro bitvu u "Wibbandunu" je považován za nepravděpodobný vzhledem k tvrzením v různých verzích "Západosaského genealogického královského seznamu", že Ceawlinova vláda trvala buď sedm, nebo sedmnáct let. Jestliže tuto bitvu zařadíme poblíž roku 590, tedy dříve než se Æthelberht etabloval coby mocný král, potom navazující letopisy vztahující se k Ceawlinově porážce a smrti by mohly být docela opodstatněně blízko správnému datu. V každém případě je nepravděpodobné, aby se bitva s Æthelberhtem udála více než pouhých několik let před nebo po roku 590. Na druhou stranu pauza mezi Ællem a Ceawlinem je brána jako podpůrný důkaz pro zprávu z Gildová díla "O zničení a dobytí Británie" o míru trvajícím generaci nebo více po keltobritském vítězství u Mount Badon.  Král Kentu Æthelberht následuje Ceawlina na seznamu "bretwaldů", ale doby jejich panování se mohou poněkud překrývat: současná hodnocení kladou pravděpodobnou dobu vlády krále Ceawlina do let 581–588 a Æthelberhtův nástup na trůn řadí blíže roku 589, ale tyto analýzy nejsou ničím víc než pouhými vědeckými domněnkami. Ceawlinův ústup ze slávy, patrně zapříčiněný Ceolem, byl příležitostí pro Æthelberhtův vzestup na výsluní; Æthelberht byl velmi pravděpodobně dominantním anglosaským králem do roku 597. Æthelberhtův vzestup se mohl udát již dříve: letopis k roku 584, i kdyby zaznamenával vítězství, by byl posledním Ceawlinovým vítězstvím v "Anglosaské kronice" a ono období poté by mohlo být obdobím Æthelberhtova vzestupu a Ceawlinova úpadku.

Wessex v době Ceawlinovy smrti.

Král Ceawlin ztratil trůn Wessexu v roce 592. Letopis k tomuto roku mimo jiné říká: „Toho roku došlo k velkému vraždění ve Woden's Barrow, a Ceawlin byl vyhnán.“ Woden's Barrow je neolitická mohyla a místo je nyní zvané Adam's Grave ("Adamův hrob"), u Alton Priors v současném hrabství Wiltshire. Zápis neudává žádné podrobnosti o Ceawlinově protivníku. Středověky kronikář William z Malmesbury, píšící kolem roku 1120, říká, že to byli „Anglové a Britové, kteří se spolu spikli“. Anebo to mohl být Ceawlinův synovec Ceol, o němž se předpokládá, že se stal následujícím králem Wessexu, vládnoucím podle "Západosaského genealogického královského seznamu" šest let. Podle "Anglosaské kroniky" zemřel Ceawlin následujícího roku. Příslušná část letopisu říká: „Toho roku Ceawlin a Cwichelm a Cryda zemřeli.“ O Cwichelmovi a Crydovi není nic víc známo, ačkoliv mohli být členy královské dynastie Wessexu – jejich jména odpovídají aliteračnímu vzoru obvyklému u královských rodů té doby.  Podle "Západosaského genealogického královského seznamu" byl Ceol synem Cuthy, který byl synem krále Cynrika; a jeho bratr Ceolwulf panoval dalších 17 let po něm. Je možné, že v době Ceawlinovy smrti došlo k určité fragmentaci vlády mezi Západními Sasy: králové Ceol a Ceolwulf měli mít svou mocenskou základnu v současném hrabství Wiltshire, oproti předchozí mocenské základně v údolí na horním toku Temže. Tento rozkol mohl rovněž přispět k Æthelberhtově schopnosti dopracovat se dominantního postavení v jižní Anglii. Avšak z vojenského hlediska zůstali Západní Sasové vlivní: "Anglosaská kronika" a Beda Ctihodný zaznamenávají pokračující vojenskou aktivitu proti královstvím Essex a Sussex během dvaceti nebo třiceti let od Ceawlinovy smrti.

Ceawlin (též Ceaulin nebo Caelin, † asi 593) byl anglosaský král Wessexu z rodu Cerdikovců (asi v letech 560–592; pro toto období je termín Wessex ahistorický; ve skutečnosti byl králem saského kmenového uskupení Gewisů s titulem GEVVISSÆ CYNING, latinsky REX GEVVISSÆ, ze kterého se království Wessex vyvinulo).

查乌林(Ceawlin,也拼作Ceaulin和Caelin;约593年去世)是一位威塞克斯国王。他可能是威塞克斯的金里克的儿子,威塞克斯的彻迪克的孙子。彻迪克和金里克被《盎格鲁-撒克逊编年史》描写为来到英格兰的第一批撒克逊人的领袖,他们后来建立了威塞克斯。查乌林活跃于盎格鲁-撒克逊人入侵浪潮的最后一些年。在他去世时,南英格兰只有一小部分还由原住民布立吞人控制。他是第二位不列颠统治者。


Charakteristika.

Goral tmavý je asi 95 až 130 cm dlouhý, váží 35–42 kg. Srst je šedá nebo hnědošedá, na nohou žlutohnědá. Na krku jsou světlejší skvrny a v linii páteře je osamocený černý pruh. Samci mají na krku krátkou hřívu. Samci i samice mají dozadu zatočené růžky dlouhé až 18 cm.

Místa výskytu.

Goral tmavý žije v himálajských lesích. Lze jej potkat v Pákistánu, Nepálu, jižním Tibetu, Bhútánu, severní Indii včetně Sikkimu a Arunáčalpradéše, a možná i v západní Barmě. V Indii a Nepálu se vyskytuje v nadmořských výškách 900 – 2750 m. V Pákistánu byl zaznamenán v nadmořských výškách 1000 – 4000 m. Teritorium jednoho stáda má obvykle kolem 40 ha.

Ekologie a chování.

Goralové obvykle vytvářejí stádečka o 4–12 jedincích, známy jsou však i páry. Starší jedinci, především samci, mohou být samotáři. Goralové jsou aktivní především za úsvitu a za soumraku. Po ranní pastvě se goral obvykle napije a pak odpočívá na skále. Strava sestává především z listů a měkčích částí rostlin, především trav.  Goral je velmi hbitý a rychle běhá. Zbarvení jej velmi dobře maskuje, takže je těžké jej spatřit, zvláště když většinu dne tráví v klidu. Je-li v ohrožení, vydává syčivé a kýchavé zvuky.  Březost trvá 170–218 dní, rodí se obvykle jediné mládě. Matka mláďata odstavuje v 7–8 měsících. Dospělosti dosáhnou zhruba ve 3 letech. Goral se může dožít 14–15 let.

Status a ochrana.

Goral tmavý je uveden v CITES, příloze I. Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) jej eviduje jako téměř ohrožený druh.

Goral tmavý je přežvýkavý sudokopytník z čeledi turovitých. Patří k podčeledi ovcí a koz. Obývá lesní oblasti na úpatí Himálaje.

斑羚("Naemorhedus goral")是栖息在喜玛拉雅山细小、毛发粗糙及圆角的斑羚属。


Život.

Tomlinson se narodil v Amsterdamu ve statě New York, ale jeho rodina se brzy přestěhovala do městečka Vail Mills v New Yorku. Navštěvoval Broadalbin Central School v blízkém Broadalbinu, později studoval na Rensselaer Polytechnic Institute (RPI) v městě Troy, kde se podílel na programu kooperativního vzdělávání IBM. Získal bakalářský titul na RPI v oboru elektrotechniky v roce 1963.  Po absolvování RPI vstoupil na Massachusettský technologický institut, aby pokračoval ve svém elektrotechnickém vzdělání. Na MIT Tomlinson pracoval v Speech Communication Group a vyvinul hybrid analogově-digitálního syntetizéru jako předmět své magisterské práce z oboru elektrotechniky, který dokončil v roce 1965.  V roce 1967 nastoupil do technologické společnost Bolt, Beranek a Newman (nyní BBN Technologies), kde pomáhal vyvíjet operační systém TENEX včetně ARPANET Network Control Program a implementace telnetu. Napsal program s názvem CPYNET pro přenos souborů přes ARPANET. Tomlinson byl požádán, aby upravil programu s názvem SNDMSG, který odeslal zprávy ostatním uživatelům stejného počítače, tak aby běžel na TENEXu. Tomlinson vzal kód z CPYNET a implementoval ho do SNDMSG; díky tomu mohly být zprávy odeslány i uživatelům na jiných počítačích - tak vznikl e-mail.  Tomlinson zemřel 5. března 2016 na srdeční infarkt ve věku 74 let.

Počátky používání emailu.

První email, který Ray Tomlinson poslal, byl testovací. Nebyl zachován a Tomlinson jej popisuje jako bezvýznamný, něco jako „QWERTYUIOP“. To je obyčejně chybně interpretováno jako „První e-mail byl QWERTYUIOP“. Tomlinson později poznamenal, že tyto "testovací zprávy byly zcela snadno zapomenutelné a já jsem na ně proto zapomněl." Původně nebyl jeho systém posílání e-mailů považován za důležitý. Když ho Tomlinson ukázal svému kolegovi Jerrymu Burchfieldovi, řekl mu: „Nikomu to neříkej! Tohle není to, na čem bychom měli pracovat.“

Raymond Samuel Tomlinson (23. dubna 1941 – 5. března 2016) byl americký počítačový programátor, který realizoval první e-mailový systém na systému ARPANET, předchůdci internetu, v roce 1971. Jednalo se o první systém schopný odeslat zprávy mezi uživateli různých počítačů připojených k ARPANETu. Dříve mohly být zprávy posílány jen mezi uživateli, kteří používají stejný počítač. K dosažení tohoto cíle použil znak @ oddělující uživatelské jméno a jméno počítače, systém, který je od té doby použit v e-mailové adrese. Internetová síň slávy komentovala důsledky jeho práce „Tomlinsonův e-mailový program přinesl úplnou revoluci, zásadně mění způsob, jakým lidé komunikují“.

雷蒙德·塞缪尔·汤姆林森(英语:Raymond Samuel Tomlinson,1941年-4月23日-2016年-3月5日),暱称雷·汤姆林森(英语:Ray Tomlinson),美国程序员,以发明电子邮件而知名,被誉为“电子邮件之父”。


Popis.

Pávík popelavý je středně až tmavě šedý nebo šedohnědý druh ptáka střední velikosti. Dolní partie jsou nažloutlé nebo oranžové, hrdlo bílé. Pod hrdlem je příčný černý pruh. Nad okem jsou bílé znaky, jejichž četnost závisí na poddruhu, a dlouhá ocasní pera jsou na koncích a dolní straně bílá. I zbarvení ocasních per ale závisí na poddruhu; například jen 1 % ptáků ze Severního ostrova má bílé okraje ocasního peří, na druhou stranu, 25 % ptáků z Jižního ostrova má ocasní peří částečně bílé. Na délku mají tito pávíci asi 16 cm, jen polovinu z toho ale tvoří ocas. Samečci jsou stejní jako samičky, jen mladiství jsou zbarveni spíše do hněda.

Ekologie.

Pávík popelavý je velmi aktivní a hbitý pták, který se živí hmyzem, především létavým. Právě lov zabírá pávíkům většinu dne. Vůči lidem jsou přátelští a nikdy plaší. Není výjimkou, že žijí i v okolí zahrad nebo přímo na nich. Při nízkých teplotách se hejna pávíků popelavých choulí dohromady, aby se zahřáli. Mimo zahrad a parků obývají i husté lesy a houštiny.  Pávíci popelaví hnízdí v období od srpna do března na Severním ostrově, na Jižním ostrově je to od září do ledna. Na Chathamových ostrovech probíhá hnízdění obvykle od října do ledna. Samička do miskovitého hnízda z různých malých větviček klade tři nebo čtyři hnědě kropenatá vajíčka. Hnízdo staví pár společně a krom větviček se skládá i z mechu, kůry a podobných materiálů. Inkubace vajíček trvá asi 15 dní, kdy se vylíhnou holá a slepá ptáčata.

V mytologii.

Pávík popelavý se objevuje i v místní kultuře, avšak pod jménem "Piwakawaka". Tento pták přináší smrt nebo zprávy o ní od Boha k lidem. "Tiwakawaka", další jméno, pod kterým pávík popelavý vystupuje, je vnuk poloboha a hrdiny Mauia.

Taxonomie a status.

Druh pávík popelavý poprvé popsal švédský přírodovědec Anders Sparrman (1748–1820) v roce 1787. Ve své domovině je tento druh poměrně běžný a jeho populace jsou stabilní, i proto má pávík popelavý dle IUCN status málo dotčený (LC). V současné době tvoří druh několik poddruhů: "Rhipidura fuliginosa cervina", "Rhipidura fuliginosa fuliginosa", "Rhipidura fuliginosa penita" a "Rhipidura fuliginosa placabilis". Ty se krom rozšíření liší i zbarvením.

Pávík popelavý ("Rhipidura fuliginosa") je druh malého hmyzožravého ptáka z rodu pávíků. Typickým znakem druhu jsou ocasní pera, která jsou při rozvinutí jako vějíř, podobně je tomu u pávů. Vyskytuje se na Novém Zélandu, rozsah na jednotlivých ostrovech záleží na poddruhu. Na Novém Zélandu jsou tito ptáci známí také pod názvy "Pīwakawaka" nebo "Tīwakawaka". V minulosti bylo častým jevem, že druhy pávík popelavý a "Rhipidura albiscapa" byly považovány za jeden. Nicméně většina ornitologů souhlasí s tím, že se jedná o samostatné druhy.

新西兰扇尾<unk>(学名:"Rhipidura fuliginosa"),英文名为 New Zealand fantail,是扇尾<unk>科扇尾<unk>属的一个物种。其体型不大,尾部羽毛打开的时候像是一把扇子的小型鸟类,原产于新西兰、澳大利亚到东南亚一带的国家。新西兰扇尾<unk>是新西兰常见的鸟类,毛利名为Pīwakawaka(发音:píwākǎwākǎ)。全世界有20多种扇尾<unk>,新西兰只有一种。


Pozorování.

Na obloze se nachází v severní části souhvězdí, 5° severovýchodně od mlhoviny Činka a obklopuje pouhým okem viditelnou hvězdu spektrálního typu B s názvem 20 Vulpeculae a magnitudou 5,9. 3,5 stupně severozápadně se nachází mlhovina IC 4954 (Roslund 4) a 5° severovýchodně otevřená hvězdokupa NGC 6940.  V triedru hvězdokupa vypadá jako neurčité zhuštění severozápadně od hlavní hvězdy, ale nejsou vidět žádné podrobnosti. Dalekohledem o průměru 200 mm je možné při základním zvětšení pozorovat několik desítek slabých hvězd do magnitudy 13, které jsou velmi rozptýlené s pouze slabým náznakem zhuštění, přičemž je tato oblast oblohy bohatá na hvězdná pole.  Tato hvězdokupa může být pozorována z obou polokoulí Země, i když je její střední severní deklinace poněkud výhodnější pro pozorovatele na severní polokouli. V severních oblastech během léta vystupuje vysoko na oblohu, zatímco na jižní polokouli vždy zůstává velmi nízko nad obzorem. Přesto je pozorovatelná ze všech obydlených oblastí Země. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od června do listopadu.

Historie pozorování a záhada NGC 6882.

NGC 6885 se na mapách často označuje jako objekt překrývající mnohem větší NGC 6882 a zhuštěný kolem hvězdy 20 Vulpeculae. V místě, kde je obtížné nalézt jednu hvězdokupu, je ale ještě těžší rozeznat dvě hvězdokupy.  Hvězdokupu zapsal do svého katalogu William Herschel 9. září 1784 a popsal ji jako rozptýlenou a nepříliš bohatou hvězdokupu; tento popis ovšem nesouhlasí se záznamem v New General Catalogue, kde je označená jako velmi rozsáhlá, bohatá a jasná, s hvězdami v rozsahu magnitud 6 až 11. Takový popis je zaznamenán i v jeho předchůdci General Catalogue of Nebulae and Clusters Johna Herschela, Williamova syna, který se pravděpodobně vzdálil od popisu svého otce a popsal raději svoje vlastní pozorování. William Herschel v této oblasti pozoroval ve skutečnosti dvě hvězdokupy, označované jako NGC 6882 a NGC 6885; první popsal jako umístěnou východojihovýchodně od hvězdy 18 Vulpeculae, mírně na jih od hvězdy 19 Vulpeculae (kde se ovšem nenachází žádná hvězdokupa), ovšem druhou popsal podobně, což vedlo některé vědce k domněnce, že se jedná o tentýž objekt.  V příručce "Webb Society Deep-Sky Observer's Handbook" se nachází poznámka, že NGC 6885 překrývá mnohem větší NGC 6882. Robert Julius Trumpler, jeden z největších znalců otevřených hvězdokup na začátku 20. století, situaci obrátil a poznamenal, že NGC 6882 je malá hvězdokupa severovýchodně od 20 Vulpeculae a NGC 6885 je velká hvězdokupa kolem této hvězdy. Další velký vědec z této doby, Per Collinder, zaměnil rozměry těchto dvou hvězdokup ve svém katalogu a označil je čísly 416 a 417.  V přepracovaném vydání New General Catalogue, vydaném na konci 20. století, se oba objekty považují za totožné.

Vlastnosti.

NGC 6885 vypadá jako hvězdokupa s velmi rozptýlenými hvězdami, které tvoří slabé zhuštění zejména severozápadně od hvězdy 20 Vulpeculae, která se nachází v popředí a ve skutečnosti do hvězdokupy nepatří. Vzdálenost hvězdokupy se odhaduje na 600 parseků (1 950 světelných let), leží tedy na vnitřním okraji ramena Orionu, nedaleko od soustavy mlhovin Velké trhliny v Labuti. Některé odhady uvádějí větší vzdálenost, navíc navrhují rozlišovat NGC 6882 od NGC 6885, která by mohla být součástí OB asociace.  Podle odhadovaného stáří hvězdokupy, které je 1,4 miliardy let, jsou hvězdy viditelné v této hvězdokupě značně staré. O této oblasti se běžně uvádí, že hostí dvě proměnné hvězdy typu Delta Scuti, označované jako V381 Vulpeculae a V382 Vulpeculae; později bylo zjištěno, že první z nich opravdu patří do této třídy, i když má nadprůměrně dlouhou periodu, a patří do skupiny hvězd ve vzdálenosti 450 parseků, zatímco druhá je ve skutečnosti hvězda typu Beta Cephei a nachází se ve vzdálenosti 1 200 parseků, spolu s dalšími hvězdami, které zjevně nepatří do této hvězdokupy, protože se nachází ve dvojnásobné vzdálenosti.

NGC 6885 (také známá jako Caldwell 37) je velmi rozptýlená otevřená hvězdokupa vzdálená 1 950 světelných let v souhvězdí Lištičky o hodnotě magnitudy 8,1. Její poloha, která je souhlasná s hvězdokupou NGC 6882, způsobila v minulosti mnoho nejasností.

NGC 6885,也称为科德韦尔37,是位于狐狸座的疏散星团,和科德韦尔天体。它的星等在+5.7/+8.1,它的天球赤道座标位置是RA,赤纬。它围绕着一颗肉眼可见的O或B型恒星,并且邻近梅西尔27 (哑铃星云)、星云IC 4954、疏散星团NGC 6882和NGC 6940。它的视直径是7'/18' across.。


Výskyt.

Na Madagaskaru obývá hlavně lesnaté, subtropické a tropické oblasti v severní, východní, západní a centrální oblasti ostrova. Vyskytuje se ve vlhkých i suchých lesích v nadmořské výšce až do 2000 m, nejhojnější bývá pod 1500 m. Je nejvíce rozšířeným druhem celé čeledi, přesto o jejím životě není dost podrobných informací.

Popis.

Tato šelma je poměrně nevelká, bývá dlouhá 32 až 38 cm, váží 0,7 až 0,9 kg a má huňatý ocas dlouhý asi 30 cm. Její srst má červenohnědou barvu s výjimkou malé hlavy se zaoblenými ušima, krku a hrudníku, které jsou olivové. Na krátkých končetinách s drápy je zbarvená hnědě až černě a na výrazném ocase má čtyři až šest černých kroužků. Obě pohlaví jsou si velikostí i vzhledem podobná.

Chování.

Je to denní, nesociální živočich, který žije samotářsky nebo je vídán v párech či pravděpodobně rodinných skupinách do pěti členů. Převážnou část života stráví na zemi, dokáže ale dobře šplhat po stromech a dokonce i plavat. Noc tráví ve stromových dutinách nebo vyhrabaných norách.  Je teritoriální, své území označuje samec výměšky z análních žláz, které zanechává na kmenech stromů, větvích i kamenech. Dokáže vydávat širokou škálu různých zvuků příznačných pro specifickou událost, od zachycení stopy kořisti až po varování při nebezpečí. Jednotlivci spolu komunikují také postoji a vzájemnými doteky.  Galidie je masožravá a její stravu tvoří malí savci, bezobratlí, plazi, ptáci, ryby, vejce a v malé míře i ovoce. Dokáže také v mělké vodě lovit drobné ryby, korýše i žáby. Pokud žije v blízkosti venkovských lidských obydlí a má málo přirozené potravy, vydává se na lov domácí drůbeže.

Rozmnožování.

K páření dochází v širokém období od dubna do listopadu, monogamie ani polygamie není potvrzena. Po březosti trvající necelé tři měsíce se v doupěti rodí mezi únorem a červencem jedno mládě vážící pouhých 50 g. Je slepé, ale má srst jako dospělý a po čtrnácti dnech již chodí. Po určitou dobu ho matka kojí a sama se o něj stará. Dorůstá do velikosti dospělce okolo jednoho roku, pohlavní dospělosti dosahuje asi ve dvou létech a pak odchází od rodiny. Není známo, jak dlouho žije ve volné přírodě, v zajetí 13 až 24 let.  Galidie proužkovaná není dosud považována za ohrožený druh, její stavy se však v posledním desetiletí snížily o 20%. Jako příčina je uváděna rychlá degradace životně důležitých lesních biotopů intenzivně kácených i soutěž o potravu s rozšířenou cibetkou indickou. Dále je ohrožována zdivočelými psy a kočkami a vzrůstajícím lovem domorodých obyvatel pro maso. V zajetí bývá chovana jen vzácně.

Taxonomie.

Galidie proužkovaná je rozdělována do tří podruhů lišících se od sebe odstínem srsti i a potvrzených i genetickým zkoumáním. Poddruhy žijí v geograficky od sebe oddělených oblastech.

Galidie proužkovaná ("Galidia elegans") je malá, suchozemská šelma, endemit Madagaskaru. Je jediným druhem rodu galidie a vzhledem i chováním se dá vzdáleně připodobnit k velké lasici.

环尾<unk>(学名"Galidia elegans"),一种生活在非洲马达加斯加岛的动物,旧属<unk>科,今归入食蚁狸科的环尾<unk>亚科。


Stavba.

Stavbu ponorky provedla loděnice Electric Boat Division společnosti General Dynamics v Grotonu ve státě Connecticut. Stavba byla zahájena 29. května 1956, trup byl na vodu spuštěn 19. srpna 1958 a hotová ponorka byla uvedena do služby 10. listopadu 1959.

Konstrukce.

Ponorka na věži nesla zatahovatelný vyhledávací radar BPS-2, aktivní sonar BSQ-4 a pasivní sonar BQR-2. Byla vyzbrojena šesti 533mm torpédomety (čtyřmi na přídi a dvěma na zádi). Systém řízení palby byl typu Mk 101. Pohonný systém tvořily dva reaktory S4G a dvě turbíny, pohánějící dva pětilisté lodní šrouby. Pohonný systém měl na šroubu výkon 34 000 hp. Nejvyšší rychlost dosahovala 25 uzlů na hladině a 22 uzlů pod hladinou.

Operační služba.

"Triton" byl první ponorkou, která obeplula zeměkouli pod hladinou bez vynoření. Stalo se tak od 16. února 1960 do 10. května 1960 v rámci operace Sandblast. Ponorka pod hladinou urazila 41 500 námořních mil. Po úspěšném dokončení mise byly ponorka a její posádka oceněny prezidentskou citací Dwighta D. Eisenhowera.  Dne 1. března 1961 byl "Triton" reklasifikován na útočnou ponorku. V letech 1962–1964 prošel modernizací a výměnou paliva. Do roku 1967 byl vlajkovou lodí atlantických ponorkových sil (COMSUBLANT).

Vyřazení.

Ponorka byla ze služby vyřazena 3. května 1969 na námořní základně New London ve státě Connecticut. Stala se tak první americkou jadernou ponorkou vyřazenou ze služby. Poté se nacházela v rezervě. Z námořního registru byla vymazána 30. dubna 1986. Poté byla odtažena na základnu Puget Sound Naval Shipyard v Bremertonu ve státě Washington, kde čekala na recyklaci. Likvidace ponorky byla dokončena v roce 2009. Oddělená velitelská věž ponorky byla umístěna v USS Triton Submarine Memorial Park v North Richlandu ve státě Washington.

USS "Triton" (SSRN-586) byla radarová jaderná ponorka námořnictva Spojených států amerických z doby studené války. Její konstrukce byla optimalizována pro rychlou plavbu na hladině, přičemž ponorka měla stačit svazům letadlových lodí, které by varovala před leteckým útokem. V operační službě byla v letech 1959–1969. "Triton" měla být první ze série jaderných radarových ponorek, tato koncepce se však neosvědčila (úspěšnější byly roku 1958 zařazené palubní letouny včasné výstrahy Grumman E-1 Tracer) a ponorka byla roku 1961 reklasifikována na útočnou (SSN-586). Nepraktické velké plavidlo s vysokými provoznými náklady bylo vyřazeno už roku 1969.

特里同号(SSRN/SSN-586)是美国海军的一艘核动力雷达哨戒潜艇,也是第一条完成水下环球航行的船只(1960年初期的喷沙行动),而且这一次航行还是它的试航,当时艇长是上校。它是自成一级的核潜艇,也是至今唯一装备双核反应堆的西方核潜艇。


Historie.

I když u některých pravěkých šperků (např. korálů) nelze rozhodnout, zda šlo o náramek, nejstarší nálezy pocházejí z paleolitu. Jak naznačuje název, nosíval se i na rameni, jako ho dodnes nosí afričtí muži. Stáří nálezů z jeskyně v pohoří Altaj se uhlíkovou metodou odhaduje na 40 tisíc let. Velký význam měly náramky u přírodních národů i v prvních civilizacích, například v Egyptě. Ve starověku i v raném středověku mohl náramek v některých kulturách představovat majetkovou rezervu ženy. V novověku také šperky podléhají módě a náramky se střídavě objevují a zase mizí.

Druhy náramků.

Pevný náramek.

Pevný náramek je pevný kroužek nebo ovál, vyrobený z kosti, dřeva, kovu, skla nebo plastu. Otevřený náramek se nasazuje na ruku přerušením ze strany, uzavřený se obvykle v polovině rozevírá (kovový náramek). Náramky z drahých kovů jsou obvykle duté. Počet, tvar nebo barva pevných náramků slouží v některých kulturách jako odznak společenského postavení ženy.

Ohebný náramek.

Nejjednodušší ohebný náramek je barevná šňůrka, která se například na Balkáně uvazuje kolem zápěstí, snad aby urychlila příchod jara. Podobně si mladí lidé i dnes pletou "přátelské" náramky, které si navzájem uvazují na zápěstí. Velmi oblíbený druh náramku jsou navlékané korále z velmi rozmanitých materiálů. Článkové náramky a kovové řetězy se obvykle zapínají nějakou sponou nebo zámkem a často se na ně navěšují amulety a přívěsky. Také kožené a textilní pásky se obvykle zapínají. Trvalé identifikační náramky jsou obvykle ohebné, tvořené řetízkem a kovovým štítkem, na němž jsou identifikační údaje. Pro pacienty v nemocnicích se užívají levné papírové nebo plastové pásky, často s čárovým kódem pacienta. Podobné náramky se také používají jako potvrzení o právo na vstup (zaplacení vstupného) do různých placených areálů jako např. kempinky či hudební festivaly.

Náramek je šperk, který se nosí na zápěstí ruky. Může to být pevný kroužek z kovu, dřeva nebo plastu, anebo je to ohebný řetízek či pásek, který se kolem zápěstí zapíná. Na náramek se často připevňují různé přívěsky a amulety. Jako jiné šperky, je i náramek doložen od starší doby kamenné a sloužil patrně jako ochrana před kouzly a uřknutím. V moderní době se na náramky upevňují náramkové hodinky nebo zábavní elektronika a náramky slouží také k identifikaci například novorozených dětí a pacientů v nemocnici; papírové náramky slouží jako vstupenky. Alternativní medicina někdy používá náramky údajně léčivé (např. magnetické), silně však podléhá vlnám módy.

手镯,又称手环或手链,是一种佩戴在手腕上的装饰物。


Život.

Neistat se narodil a vyrostl v New London, Connecticut. Školu opustil v 10. ročníku a nevrátil se. Od 17 do 20 žil v přívěsu se svojí přítelkyní, a synem Owanem. V té době umýval nádobí. Ve 20 letech se rozhodl, že se přestěhuje do New Yorku, poté co ho přítelkyně Robin Harrisová opustila. V New Yorku se snažil splnit si svůj sen a začít se věnovat natáčení.  Dne 29. prosince 2013 se Casey oženil s Candice Pool, spolu mají dceru Francine.

Film a televize.

Po přestěhování do New Yorku Neistat pracoval jako rozvažeč balíků a myl nádobí. Se svým bratrem následovně začal tvořit filmy a krátké série.

iPod's dirty secrets.

Neistat na sebe poprvé poukázal v roce 2003, díky krátkému filmu s názvem "iPod's Dirty Secret", kritizující Apple za baterii obsaženou v iPodu, která není vyměnitelná a vydrží pouze 18 měsíců. Film získal národní mediální pozornost a přinesl široký pohled na politiku společnosti Apple vůči bateriím pro iPod.

Tom Sachs Films.

V polovině roku 2001 Casey a jeho bratr Van začali pracovat s umělcem Tomem Sachsem na sérii filmů o umělcových sochách a instalacích.

Science experiments.

S bratrem Vanem vytvořili sérii 15minutových videí dokumentujících různé přírodovědné experimenty.

The Neistat Brothers HBO.

V červenci 2008 si HBO koupila osmi dílovou sérii The Neistat Brothers za necelé 2 miliony dollarů. Tato série pojednávala o životech Caseyho a Vana.

YouTube.

Dne 5. února 2010 si Casey založil účet na YouTube, kam začal nahrávat videa. Casey Neistat se stal velmi populárním. Postupně přestal spolupracovat s televizí a filmy začal nahrávat na YouTube. Casey 24. března 2015 začal s denní pravidelností vydávat denní vlogy, což mu přineslo vyšší sledovanost a nové diváky. V srpnu 2015 dosáhnul 1 000 000 odběratelů, za půlrok denních vlogů se jeho odběry zdvojnásobily. Natočil také video Draw My Life, ve kterém popisuje celý svůj život. Napůl se živí YouTubem, napůl vlastnictvím mobilní aplikace Beme.  Jeho kanál 9. srpna 2016 odebíralo 4 000 000 lidí, z 500 000 odběratelů se tak na tento počet dostal za 18 měsíců. Hranici 5 000 000 odběratalů překonal Neistat přibližně 2 měsíce po milníku 4 milionů, 30. září 2016, v té době byl v Nashville.  Dne 19. listopadu 2016 Casey po 18 měsících a více než 500 videích skončil s denními vlogy. Ke vlogům se poté vrátil 27. března 2017, sice je nazývá jako denní, ale úplně denní nejsou.

Casey Owen Neistat (* 25. března 1981, New London, Connecticut) je tvůrcem populárních videí na YouTube a spoluzakladatelem sociální mediální společnosti Beme. Casey a jeho bratr Van, jsou tvůrci série na HBO, The Neistat Brothers. Jeho YouTube kanál přesáhl 30. září 2016 hranice 5 milionů odběratelů, v roce 2019 čítal přes 11,5 milionů odběratelů.

凯西·欧文·奈斯塔特(Casey Owen Neistat,1981年-3月25日),一位美国纽约的Youtuber,微电影制作人和社交软件BEME的创始人。Neistat兄弟两人曾经向HBO出售"The Neistat Brothers"影集。


Život.

Narodila se v nepříliš bohaté venkovské rodině a v letech 1907-1914 studovala sociologii, filosofii a přírodní vědy v Lausanne (Švýcarsko) a v Bruselu. Ještě za studií si vzala aktivistu Mariana Dabrowského, který roku 1925 nečekaně zemřel. Od roku 1917 žila ve Varšavě, od roku 1956 v jakési vnitřní emigraci. Byla aktivní i v politických a společenských sporech. V roce 1964 spolu s 33 dalšími polskými spisovateli a vědci podepsala protest proti komunistické cenzuře. Navzdory tomu proti ní komunistická vláda přímo nezasáhla, obdržela několik cen a vyznamenání a když roku 1965 zemřela, byl jí vypraven státní pohřeb.

Dílo.

V roce 1909 začala psát články pro polské noviny na téma politických a hospodářských reforem a družstevnictví. Její první významná povídka, "Janek", vyšla v roce 1914. Následně vydala několik sbírek povídek, včetně "Uśmiech dzieciństwa" (1923), "Ludzie stamtąd" (1926), kde započal její celoživotní zájem o rolnictvo, a "Znaki życia" (1938).  Během třicátých let pracovala na polském ministerstvu zemědělství a svůj časný zájem o družstevnictví využila i při tvorbě prvního dílu svého klasického čtyřdílného románu "Noce i Dnie" (1932-34). Román byl často srovnáván s jinými uznávanými rodinnými ságami (například s "Buddenbrookovými" Thomase Manna nebo se "Ságou rodu Forsythů" Johna Galsworthyho). "Noci a dni" vypráví příběh Bogumiła a Barbary, kteří se oba narodí do upadajících statkářských rodin, které se pokoušejí zachránit sňatkem. Příběh je sledován až do Bogumiłovy smrti roku 1914. Každá z hlavních postav je nucena přehodnotit osobní hodnoty pod tlakem měnící se společnosti.  Kromě prózy Dąbrowska napsala dvě historické hry a řadu esejů, včetně knihy esejů o Josephu Conradovi "Szkice o Conradzie" (1959). Přeložila též do polštiny řadu cizojazyčných děl, zejména deník Samuela Pepyse, Angličana ze 17. století. Nedokončený román "Przygody człowieka myślącego" vyšel až po její smrti v roce 1970. Její deníky v sedmi dílech vyšly až roku 1999.

Maria Dąbrowska, rodným jménem Marja Szumska (6. říjen 1889, Russów – 19. květen 1965, Varšava) byla polská spisovatelka, esejistka a dramatička. /Čtyřikrát byla navržena na Nobelovu cenu a pro své občanské postoje byla neformální mravní autoritou.

玛丽亚·东布罗夫斯卡(,1889年-10月6日-1965年-5月19日),波兰女作家。她曾四次获得诺贝尔文学奖提名。她将塞缪尔·皮普斯的日记翻译成波兰语。


Datování Zlatého věku.

Na tom, kdy má Zlatý věk svůj počátek, panuje poměrně jasná shoda. Je jím nástup Johna W. Campbella do čela pulpového magazínu "Astounding Stories". Stalo se tak v září roku 1937, ale teprve další rok přinesl ve vydávání časopisu velké změny. Campbell jednak časopis přejmenoval na "Astounding Science Fiction" a postupně kolem sebe shromáždil skupinu vynikajících autorů, které umělecky vedl a zásoboval je i mnoha nápady.  Mnohem obtížnější je časové určení konce Zlatého věku. Specifickým rysem tohoto období je tzv. hard science fiction, která se opírala o poznatky přírodních věd, neboť vznikala v době pro lidstvo nevídaného technického rozmachu. Rok 1946 je považován za konec Zlatého věku s ohledem na události druhé světové války, které způsobily, že se ztratil optimistický postoj k vědě a technice a pozornost autorů se začala přesouvat směrem k vnitřnímu životu člověka a k jeho snaze ubránit svoji existenci ve vztahu k okolnímu prostředí.  Za skutečný konec Zlatého věku je ale často považováno až období let 1949–1950, kdy časopis "Astounding Science Fiction" ztratil své dominantní postavení na trhu v oblasti sci-fi a kdy byl Campbellův technický optimismus překonán vznikem nových ambiciózních magazínů "The Magazine of Fantasy & Science Fiction" (zkráceně "F&SF") a "Galaxy Science Fiction", které umožňovaly autorům další literární vývoj.

Vývoj žánru v období Zlatého věku.

Časopis "Astounding Science Fiction" učinil první krok směrem k rehabilitaci science fiction jakožto seriózní literatury. Zbavil ji její pokleslé minulosti a uvedl na scénu autory, kteří pak dominovali žánru po celou druhou polovinu 20. století. Kromě toho sehrála významnou roli ve vzniku a rozvoji science fiction v tomto období skupina fanoušků zvaní Futuriáni, která vznikla toku 1938 a za jejíhož zakladatele je považován Donald A. Wollheim. Ačkoliv se činnost Futuriánů zaměřovala hlavně na publikaci fanzinů a organizaci fandomu, dokázala kolem sebe soustředit mnoho mladých fanoušků sci-fi, výtvarníků a začínajících editorů,z nichž mnozí se později stali významnými vydavateli, redaktory a spisovateli.  Pro Zlatý věk jsou typická především tato témata:  V povídkách Zlatého věku však přetrvávala také určitá klišé z předcházejících období, jako byl určitý rasismus (nadřazenost bílé rasy, „žluté nebezpečí“ atp.) a zobrazování ženských hrdinek jako pasívních obětí ohrožovaných nějakou zápornou postavou (nejčastěji mimozemšťanem). V povídkách vydávaných v "Astounding Science Fiction" se k tomu přidalo ještě tabu týkající se sexu (čtenáři byli totiž také mladí chlapci, jejichž výchova by podle tehdejšího všeobecně rozšířeného názoru mohla být erotickými tématy ohrožena), takže se v nich ženy vyskytovaly zcela ojediněle.

Významní autoři Zlatého věku.

Na tyto autory pak navázala další generace sci-fi spisovatelů, mezi něž patří především Poul Anderson, Philip K. Dick, James E. Gunn, John Christopher, Cyril M. Kornbluth, Walter M. Miller, Jr. nebo Philip José Farmer.

Zlatý věk science fiction (anglicky Golden Age of Science Fiction) je označení pro období americké sci-fi převážně datované do let 1938–1946. Toto období je téměř identické s obdobím největší slávy pulpového magazínu "Astounding Science Fiction", ve kterém debutovala řada nejslavnějších sci-fi autorů.

科幻小说黄金时代(Golden Age of Science Fiction)通常是指美国1940年初到1950年代,在这段时期,科幻小说开始广为人知,并且有不少经典的科幻小说陆续出版。历史学家亚当·罗伯兹表示,「『黄金时代』这个名词所形容的小说类型,主要是指:硬派科幻小说,直叙体,英雄在太空中或科技场景里解决问题或是对抗威胁。」