Historie.

Světová hospodářská krize a destabilizace Japonska.

Na počátku 30. let se v Japonském císařství začínají objevovat známky blížící se nestability a hospodářské krize. O vládu se střídaly dvě dominantní politické síly, "Strana národní politiky" (立憲民政党 - Rikken Minseitō) a "Konstituční společnost politických přátel" (立憲政友会 - Rikken Seijūkai). V letech 1927-1929 byl premiérem předseda strany Seijúkai generál Giiči Tanaka, jehož vláda začala postupovat proti levici a prosazovala agresivní zahraniční politiku, zejména vůči Číně. Za jeho vlády došlo například k incidentu z 15. března 1928, kdy bylo zatčeno přes 1600 japonských komunistů a socialistů a několik levicových stran bylo rozpuštěno.  Roku 1929 bylo Japonsko silně zasaženo Světovou hospodářskou krizí, kdy průmyslová výroba poklesla o 40-60% a silně bylo zasaženo i zemědělství. Naopak vzrostl vliv monopolů z takzvané "finanční kliky" (財閥 - Zaibacu), jako například Micubiši nebo Kawasaki. Zostřování sporů mezi dělnictvem a buržoazií vedlo k nástupu extrémních pravicových sil, zejména z řad tradičních samurajských rodin, které podporovaly prosazování politických cílů násilím a volaly po obnovení absolutní moci císaře, bez stranické politiky a byrokracie, a zavedení vojenské diktatury. Tito militaristé, spojující feudální autokratické tradice s myšlenkami fašismu, dostali označení „supervlastenci“. Jedním z prvních násilných aktů této krajní pravice byl pokus o atentát na premiéra Osačiho Hamagučiho (Minseitó).

Období sporů o moc.

V roce 1931 byly odhaleny dva plány vojenských převratů organizovaných důstojníky sdruženými v ultranacionalistickou "Společnost Sakury" (桜会 - Sakurakai). Další pokus o převrat, který přišel o rok později, byl sice potlačen, nicméně vražda premiéra Cujošiho Inukaje (Seijúkai) vedla k de facto konci stranické politiky a nástupu byrokraticko-vojenských vlád s omezeným vlivem největších pravicových stran. V první polovině 30. let došlo k názorovým rozporům. Na jedné straně radikální nacionalistické spolky ve spojení s nižším důstojnictvem, sdruženým ve "Skupině císařské cesty" (皇道派 - Kōdōha), prosazující agresivní cestu k moci prostřednictvím atentátů, na druhé stran nejvyšší generalita, tzv. "Skupina Kontroly" (統制派 - Tōseiha), společně s monopoly a vysokou byrokracií, hlásající schůdnější cestu postupnou transformací monarchistického systému. Dne 26. února 1936 se Kodóha pokusila o další převrat, kdy byly vojáky obsazeny strategické vládní budovy, došlo k několika atentátům na politické představitele. Puč však byl na příkaz císaře Hirohita potlačen a vojenští i civilní vůdci (mimo jiné i významný politický filozof Ikki Kita) byli popraveni.

Dovršení fašizace.

V červnu 1937 byl premiérem jmenován Fumimaro Konoe, který měl sjednotit vnitřně znesvářenou zemi a dokončit program válečných příprav. Jeho původ z řad dvorské šlechty, dobré styky s vrchním důstojnictvem i představiteli monopolů mu dávali šanci na sjednocení zájmů všech mocenských struktur. Za jeho vlády došlo k incidentu na mostě Marca Pola, po kterém se naplno rozhořela druhá čínsko-japonská válka. Již dříve byl uzavřen Pakt proti kominterně a spojenectví mezi Itálií, Německem a Japonskem, známe jako Osa Berlín-Řím-Tokio. Konoeho vláda také schválila zákon o národní mobilizaci, kterým byla ekonomika zcela podřízena vládě a válečnému úsilí. Roku 1939 Konoe podal demisi, ale o rok později se do pozice premiéra vrátil. Fašizace Japonska pak byla dovršena rozpuštěním politických stran, respektive jejich začleněním do Asociace pro podporu trůnu (大政翼贊會 - Taisei Jokusankai).

Druhá světová válka.

V roce 1941 pokračovalo Japonské tažení v Číně, po kapitulaci Francie a dohodě s Vichistickou vládou Japonci bez boje obsadili Indočínu. Vztahy mezi Japonskem a USA se dále ochlazovaly a Japonsko spatřovalo v USA hlavní překážku ve své expanzi do tichomoří. Proto 7. prosince 1941 zaútočil svaz letadlových lodí na americký přístav Pearl Harbor na Havaji a ve stejný den pak začalo vyloďování japonských vojsk na Filipínách, čímž oficiálně začala válka v tichomoří. Konoe se ukázal jako slabý na to, aby odolal vzrůstajícím požadavkům důstojnictva, proto na podzim 1941 podruhé rezignoval. Premiérem se stal generál Hideki Todžó, který byl rovněž náčelníkem generálního štábu armády, a tím ve svých rukou soustředil civilní i vojenskou moc. Toto období bývá také označováno také jako „Tódžóova diktatura“. Ve vnitřní politice se soustředil zejména na likvidaci pozůstatků politického života a snahu o národní mobilizaci. Docházelo k dalšímu zatýkání přívrženců levicových směrů, byla zavedena kontrola slova a shromažďování a došlo k rozšíření pravomoci ministerského předsedy a vlády. Kvůli nepříznivému válečnému vývoji Tódžó 16. července 1944 rezignoval. Ve funkci premiéra ho vystřídal generál Kuniaki Koiso, ale ani ten nezvrátil nepříznivý vývoj války komplikovaný těžkou situací v zázemí, nedostatkem potravin a strádáním civilistů. Na podzim 1945 císař Hirohito vyhlásil kapitulaci, které se neúspěšně pokusila skupina důstojníku zabránit.

Po skončení války.

Po podpisu kapitulace přešlo Japonsko pod okupační správu USA, v jejímž čele stál Douglas MacArthur. Jejím hlavním úkolem bylo potrestání válečných zločinů, propuštění politických vězňů, omezení monopolů a demokratizace Japonska. Hlavní představitelé Japonského režimu byli odsouzeni Tokijským tribunálem.

Porovnání s evropskými režimy.

Přestože bylo Japonské císařství spojencem Německa a Itálie nalezneme zde společné prvky i podstatné rozdíly. Nejviditelnější rozdíly mezi Japonskem a jeho evropskými protějšky jsou:  Jiní historici tvrdí, že můžeme hovořit o fašismu, protože:  Významným společným rysem byl odpor k levici, zejména ke komunismu. Příkladem tohoto odporu může být pakt proti kominterně, kterým se v roce 1936 Japonsko a Německo (později se přidaly i další státy) zavázaly společně bojovat proti komunistické propagandě, nebo zmiňovaný incident z 15. března 1928. Společným prvkem byl také vypjatý nacionalismus. Všichni Japonci byli císařovi pokorné děti, byl to vyvolený národ a ostatní Asiaté byli někde hodně vespodu. Číňané byli dokonce níže, než prasata.

Japonský fašismus je ne zcela přesné označení pro souhrn krajně pravicových ideologií, které byly hlavní politickou silou v Japonském císařství na počátku vlády císaře Hirohita v letech 1928–1945. Používá se také označení etatismus období Šówa.

日本法西斯主义,是指日本在第二次世界大战前军事独裁主义的意识形态及政治体制。


Stavba.

Kýl byl položen v loděnicích New York Shipbuilding Company v Camden (New Jersey) 26. října 1912. Na vodu byla spuštěna 23. března 1914 a americké námořnictvo si ji převzalo 2. května 1916.

Pohon a pancéřování.

Pohon zajišťovaly tři pístové expanzní trojčinné parní stroje, které poháněly dva lodní šrouby s výsledným výkonem 24 800 ihp, které dával maximální rychlost lodi 20,5 uzlu.  Na Oklahomě (po její sesterské lodi USS Nevada) byl použit poprvé systém pancéřování "všechno nebo nic", tzv. hlavní a životně důležité části chránil silný pancíř, zatímco méně důležité části byly chráněny slabě.

Výzbroj.

Hlavní výzbroj sestávala z deseti děl ráže 365 mm ve čtyřech věžích (dvě vpředu, dvě vzadu) v konfiguraci 3-2-2-3 děla na věž. Pomocnou výzbroj tvořilo 21 děl ráže 127 mm uložených v kasmatech po stranách. Tato pomocná výzbroj se však ukázala jako neefektivní (použitelná pouze při klidném moři), proto bylo po několika letech demontována a ponechány byly pouze děla ve střední části trupu. Později bylo přidáno 8 protiletadlových děl ráýe 127 mm. Nesla i čtyři torpédomety ráže 533 nmm.

Služba.

Od převzetí do služby sloužila v Atlantiku s domovskou základnou Norfolk ve státě Virginie. V letech 1918 a 1919 chránila konvoje mezi USA a Evropou. V prosinci 1918 a červnu až červenci 1919 převážela prezidenta Wilsona na konference do Evropy. Po pěti letech služby v Atlantiku se přesunula do Tichomoří (1921). V roce 1925 podnikla plavby na Nový Zéland a do Austrálie.  V roce 1927 se vrátila přes Panamský průplav do Atlantiku, kde od září 1927 do července 1929 podstoupila ve Philadelphia Navy Yard – Philadelphii ve státě Pensylvánie rekonstrukci. Poté krátce sloužila v průzkumné flotile a znovu se vrátila k pacifické flotile. V polovině roku 1936 byla opět v evropských vodách, kde asistovala při evakuaci občanů USA z Španělska během tamní občanské války. Do domovského přístavu Norfolk se vrátila 11. září 1936, a do Pacifiku se přeplavila 24. října. V Pacifické flotile, do které byla znovupřevelená, se stala lodí určenou k výcviku rezervistů.  V době útoku na Pearl Harbor kotvila jednotka vedle bojové lodě USS Maryland. Japonská letadla zasáhla loď velkým počtem torpéd, čímž jí způsobily velkou trhlinu na levoboku následkem čehož se rychle převrátila a potopila. Naštěstí díky mělkému dnu a obětavému zásahu vojáků i civilistů se podařilo několik lidí zachránit po prořezání trupu. Zahynulo přes 400 členů posádky.  V roce 1943 byla jednotka vyzdvižena a v suchém doku uvedena do stavu schopného přepravy do nejbližších loděnic, kde se dostala s cizí pomocí, protože pohonné jednotky nebyly opraveny. Poškození se však následně ukázala jako neopravitelná, a proto se odmontovala dělostřelecká výzbroj a loď byla vyřazena ze služby. V prosinci 1946 byla loď prodána do šrotu, ale v květnu 1947 se během přepravy potopila. Přesná poloha vraku zůstala neznámá.

USS Oklahoma byla druhá jednotka bitevních lodí třídy Nevada. Pojmenována byla v souladu s doktrínou USA po jednom ze spolkových států USA, Oklahoma. Měla jedinou sesterskou loď Nevada a byla poslední lodí USA, která měla ještě pohon parními stroji.

奥克拉荷马号战舰(舷号BB-37)是一艘隶属于美国海军的战舰,为内华达级战舰的二号舰。她是美军第一艘以奥克拉荷马州为名的军舰,亦是美国首批超级无畏舰。


Život.

Quinnová absolvovala střední školu ve Victorii v Austrálii a následně nastoupila na University of Melbourne. Na doktorské studium přešla do USA na Stanfordovu univerzitu. V roce 1967 získala doktorát, v té době tvořily ženy méně než 2% fyziků. Postgraduální práci absolvovala v německé urychlovačové laboratoři DESY v Hamburku. Následně strávila sedm let na Harvardově univerzitě předtím, než se vrátila do Stanfordu, kde získala post profesorky fyziky na Stanford Linear Accelerator Center.

Příspěvky ve fyzice.

Společně s Howardemem Georgim a Stevenem Weinbergem ukázala že tři typy základních fyzikálních interakcí (silná, elektromagnetická a slabá), které vypadají velmi odlišné když pozorujeme jejich chování v běžném světě, se stávají velmi podobné v procesech s extrémně vysokými energiemi. Proto mohou být tyto tři interakce aspekty jediné sjednocené interakce. Navrhla také možnou novou symetrii vesmíru, později známou jako Pecceiova–Quinnové symetrie. Tato vysvětluje jak může v silné interakci platit CP symetrie, ačkoli ve slabé interakci tato symetrie neplatí. Jedním z důsledků této teorie je předpověď částice známé jako axion. Tato částice dosud nebyla pozorována, ale uvažuje se o ní jako o možném kandidátovi na temnou hmotu.  Rovněž společně s Weinbergem a Enrico Poggiem ukázala, jak může být fyzika kvarků použita k předpovědi některých aspektů fyziky hadronů (což jsou částice složené z kvarků) bez ohledu na detaily struktury hadronů. Tato vlastnost je známa jako kvark-hadronová dualita.  V několika různých zemích vystoupila s přednáškou ""Chybějící antihmota"", ve které naznačuje, že tato oblast výzkumu je velmi slibná.  Dlouhodobě se angažuje v otázce výchovy. V Kalifornii, pracuje s učiteli ze základních a středních škol, tak aby se naučili předávat zábavu a vzrušení související s fyzikou studentům. Je členkou Rady pro vědecké vzdělávání v rámci Národní rady pro výzkum. Předsedala výboru, Národní rady pro výzkum který v roce 2012 vyvinul ""Rámec pro K-12 vzdělávání vědy"", který by se měl stát vodítkem pro vývoj multistátních norem pro vědecké vzdělávání. Konečná podoba dokumentu byla vydána v roce 2013 pod názvem ""Příští generaci vědeckých standardů"".

Helen Rhoda Arnold Quinnová (* 19. května 1943 Melbourne) je americká fyzička austrálského původu zabývající se fyzikou elementárních částic. Její práce se týká především hledání jednotné teorie tři interakcí, silné, elektromagnetické a slabé. Obdržela několik vyznamenání včetně Diracovy medaile.

海伦·罗达·奎恩(英语:Helen Rhoda Quinn,1943年-5月19日),澳大利亚出生的美国粒子物理学家,以寻找三种相互作用力统一理论闻名,并获得一些荣誉国际奖项。


Život a dílo.

Sidney Coleman se narodil a vyrostl v Chicagu. V roce 1957 získal bakalářský titul na Illinois Institute of Technology.  Poté odešel na Kalifornský technologický institut, kde v roce 1962 obdržel doktorský titul. Po získání doktorátu začal pracovat na Harvardově univerzitě, kde strávil celý zbytek kariéry. V 70. letech se tam setkal se svou budoucí manželkou Dianou, vzali se v roce 1982.  "Byl to gigant ve zvláštním smyslu, protože nebyl známý na veřejnosti," řekl laureát Nobelovy ceny Sheldon Glashow pro Boston Globe. "Není Stephen Hawking, zvenku není prakticky viditelný. Ale ve společenství teoretických fyziků je velký bůh. Je fyzikem fyziků."  V roce 1966 Antonino Zichichi přijal Colemana jako asistenta na tehdejší novou letní školu v rámci Mezinárodní školy pro subjadernou fyziku ve městě Erice na Sicílii. Coleman zde v průběhu 70. a 80. let zaznamenal velký úspěch a v roce 1979 u příležitosti patnáctého výročí založení školy mu byl udělen titul "nejlepšího přednášejícího". Jeho vysvětlení spontánního narušení symetrie z hlediska malého muže žijícího uvnitř ferromagnet bylo často citováno pozdějšími popularizátory fyziky. Klasický text částicové fyziky" Aspekty Symetrie" z roku 1985 je kolekcí Colemanovy přednášky v Erici.  Colemanovy přednášky na Harvardu byly rovněž úspěšné. Studenti jednoho kurzu kvantové teorie pole vytvořili trička s jeho obrazem a jeho proslulými citáty, mezi nimiž byl například výrok: "Nejen Bůh ví, já vím, a na konci semestru budete vědět také." I přes toto uznání neměl příliš velký úspěch ve výuce doktorských studentů:  Nesnáším [výuku]. Dělám to jako součást práce. No, je to samozřejmě nepravdivé, nebo možná větší pravda než nepravda, když řeknu, že to nesnáším.... Ale určitě bych býl stejně šťastný, kdybych neměl žádné doktorské studenty.... Občas se najde student s nímž je radost spolupracovat. Hugh David Politzer a Erick Weinberg byli tohoto druhu, ale oni byli v podstatě téměř zralí fyzikové. Byli velmi chytří, když přišli ke mně. Obecně platí, že práce s doktorským studentem je jako učit kurz. Je to únavná a nepříjemná práce. Bolest v krku. Můžete to udělat, protože za to máte zaplaceno. Kdybych nedostal zaplaceno, určitě bych to nikdy nedělal.  V roce 1989 získal Coleman ocenění Národní akademie věd.  V roce 2005 na Colemanovu počest uspořádala katedra fyziky Harvardovy university "SidneyFest" - konferenci o kvantové teorii pole a kvantové chromodynamice.  Kromě akademické práce byl Coleman znám i nadšením pro science-fiction. Byl jedním ze zakladatelů nakladatelství Advent: Publishers a působil jako recenzent sci-fi knihy pro "The Magazine of Fantasy and Science Fiction".

Příspěvky k fyzice.

Některé z jeho nejznámějších prací jsou

Sidney Richard Coleman (7. března 1937 – 18. listopadu 2007) byl americký teoretický fyzik, který studoval pod vedením Murraye Gell-Manna. Je známý díky svému výzkumu fyziky vysokých energií.

西德尼·理查·科尔曼(英语:Sidney Richard Coleman,1937年-3月7日-2007年-11月18日),犹太裔美国理论物理学家,哈佛大学教授。他是量子场论的权威学者,在有效理论、自发对称性破缺和宇宙学方面都有重要工作。他的演讲集《对称性面面观》(英语:Aspect of Symmetry)是量子场论的经典著作。


Život.

Tolman se narodil ve West Newtonu v Massachusetts a studoval chemické inženýrství na Massachusettském Technologickém Institutu, kde obdržel bakalářský titul v roce 1903 a doktorský titul v roce 1910 pod vedením Arthura Noyese.  V roce 1924 se oženil s psycholožkou Ruth Sherman Tolmanovou.  V roce 1912 představil koncept relativistické hmotnosti tím, že napsal, že "výraz "m"(1 - "v"/"c") je nejlelpší pro popis hmotnost pohybujícího se tělesa."  Roku 1916 experimentálně prokázal, že se elektřina se skládá z elektronů tekoucích přes kovové vodiče. Jako vedlejší produkt tohoto experimentu byla změřena hodnota klidové hmotnosti elektronu. Byl však znám především jako teoretik.  Tolman byl členem Technické Aliance do nějž vstoupil v roce 1919. Šlo o předchůdce Technokratického hnutí. V rámci aliance pomáhal provádět energetický průzkum, analýzu možností uplatnění vědy v sociálních a pracovních záležitostech.  Členem Americké Akademie Umění a Věd byl zvolen v roce 1922. Ve stejném roce nastoupil na Kalifornský Technologický institut, kde se stal profesorem fyzikální chemie a matematické fyziky a později děkanem.  Jedním z Tolmanových raných studentů na Kalifornském technologickém institutu byl teoretický chemik Linus Pauling, kterého Tolman naučil pre-Schrödingerovskou kvantovou teorii.  V roce 1927 publikoval Tolman text o statistické mechanice, jehož pozadí byla stará kvantová teorie, Maxe Plancka, Nielse Bohra a Arnolda Sommerfelda. V roce 1938 vydal novou podrobnou práci, která se vztahuje na aplikace statistické mechaniky na klasické a kvantové systémy. Byla to standardní práce na toto téma po mnoho let a zůstává v zájmu fyziků i na počátku 21. století.  V pozdějších letech své kariéry se Tolman stále více zajímal o aplikace termodynamiky na relativistické systémy a kosmologii. Důležitou monografii vydal v roce 1934 pod názvem "Relativita, Termodynamika a Kosmologie", která ukázala jak se záření černého tělesa ochladí v expandujícím vesmíru, ale zůstává tepelným, což byl klíčový ukazatel vzhledem k vlastnostem reliktního záření. Tolman v této monografii dále jako první člověk dokumentoval a vysvětlil, jak by mohl mít uzavřený vesmír nulovou energii. Vysvětlil že veškerá hmota a energie je pozitivní a veškerá gravitační energie je záporná, takže se vzájemně vyruší, což vede k vesmíru s nulovou energií. Jeho zkoumání hypotézy oscilujícího vesmíru, kterou navrhl Einstein v roce 1930, upozornilo na problémy, pokud jde o entropii modelu a vyústilo v zánik hypotézy v pozdních 60 letech.  V průběhu druhé světové sálky působil Tolman jako vědecký poradce generála Leslie Grovese v rámci projektu Manhattan. V době jeho smrti v Pasadeně, byl hlavním poradcem Bernard Barucha amerického zástupce v komisi OSN pro atomovou energii.  Každý rok uděluje jihokalifornská sekce Americké Chemické Společnosti Tolmanovu cenu "za vynikající příspěvky v chemii."

Rodina.

Tolmanův bratr byl behaviorální psycholog Edward Chace Tolman.

Richard Chace Tolman (4. března 1881 – 5. září 1948) byl americký matematický fyzik a fyzikální chemik, který byl odborníkem ve statistické mechanice. Udělal také významné příspěvky k teoretické kosmologii v letech těsně po Einsteinově objevu obecné teorie relativity. Byl profesorem fyzikální chemie a matematické fyziky na Kalifornském Technologickém Institut.

理乍得·蔡斯·托尔曼(英语:Richard Chace Tolman,1881年-3月4日-1948年-9月5日),美国数学物理学家和物理化学家,亦是统计力学的权威学者。他还在爱因斯坦发现了广义相对论后不久为物理宇宙学做出了诸多贡献。他是加利福尼亚理工学院的物理化学兼数学物理教授,亦是曼哈顿计划的科学顾问之一。


Život.

Narodil se v Newarku Anně Clarisse Treat a Reverendu Sardisi Brewsterovi Morleymu. Oba rodiče byli měli původ mezi prvními kolonisty kontinentu a čistě britského původu. Morley vyrostl ve West Hartfordu v Connecticutu. Během dětství byl často nemocný a měl nalomené zdraví, proto byl až do devatenácti let vzděláván otcem doma.  V roce 1857 Morley nastoupil na Williams College v Williamstownu což byla alma mater jeho otce. Bakalářské studium absolvoval v roce 1860, a v roce 1863 získal magisterský titul. Kolem roku 1860 se jeho zájem postupně přesunul z chemie, která ho fascinovala od dětství k optice a astronomii. V letech 1860-1861 připravil tranzitní nástroje vyrobené z chronografu a provedl první přesné stanovení zeměpisné šířky z univerzitní observatoře. Toto stanovení bylo předmětem jeho první publikované knihy, která byla přečtena před Americkou asociací pro pokrok ve vědě v roce 1866.  Na radu svých rodičů vstoupil Morley do Andover Theological Seminary v roce 1861, kurz dokončil o 3 roky později a získal v něm dobrou znalost hebrejštiny. Od roku 1866 do roku 1868 byl učitelem na soukromé škole a později, od roku 1868 kázal v malé farnosti v Ohiu. Ve stejné době byl jmenován profesorem chemie na Western Reserve College (nacházející se v Hudsonu v Ohio a později přestěhované do Clevelandu a přejmenované na Case Western Reserve University), kde zůstal až do svého odchodu do penze v roce 1906. Tato událost byla zlomovým bodem v jeho kariéře. V roce 1873 se stal profesorem chemie v Cleveland Medical College z této pozice ale odstoupil v roce 1888 aby měl více času na výzkum. Těsně předtím, než se přestěhoval do Hudsonu se oženil se Imbellou A. Birdsallovou.  Během pobytu v Clevelandu shromáždil jednu z nejlepších soukromých sbírek chemických časopisů v Americe. Vlastnil i ruské časopisy a naučil se rusky tak dobře aby je mohl číst. Po odchodu do penze jeho knihovnu zakoupila univerzita a přesídlila ji do chemické laboratoře, která po něm byla pojmenována. V roce 1906 se přestěhoval do West Hartford v Connecticutu, kde postavil malý dům a laboratoř pro své osobní studium hornin a minerálů.  Morley nebyl plodný spisovatel, publikoval pouze 55 odborných článků. Svou ženu přežil jen o několik měsíců a zemřel po chirurgické operaci v nemocnici v Hartfordu v roce 1923.

Výzkum.

Optika a astronomie.

Nejvíce známy jsou jeho výzkumné práce v oblasti fyziky a optiky. V této oblasti Morley spolupracoval a pomáhal fyzikovi Albertu Abrahamu Michelsonovi především v období kolem roku 1887. Mnohokrát nastavovali a zlepšovali techniku pro experiment později nazývaný Michelsonův–Morleyův. Jejich aparatura byla sestavena k přesným měřením rychlosti světla v různých směrech a v různých obdobích roku, tak jak se Země pohybuje na své oběžné dráze kolem Slunce. Tato pečlivá měření byla vytvořena za účelem měření rozdílů rychlosti světla v různých směrech. Michelson a Morley ale vždy zjistil, že rychlost světla se nemění vůbec a nezávisí na směru měření nebo postavení Země na oběžné dráze. Toto nazýváme "nulový výsledek" pro jejich experimenty s měřením rychlosti světla.  Ani Morley ani Michelson nepředpokládali, že tyto nulové výsledky vyvrací hypotézu o existenci "éteru", ve kterém docházelo podle tehdejších předpokladů k šíření elektromagnetických vln. Irský fyzik George FitzGerald Francis navrhl vysvětlení těchto nulových výsledků, když postuloval to co dnes nazýváme FitzGerald–Lorentzova kontrakce fyzikálních objektů ve směru jejich pohybu v inerciálním referenčním rámci.  Nicméně jiní vědci dospěli k závěru, že éter neexistuje. Výsledky Michelsonova–Morleyova experimenty podporovaly Einsteinův silný postulát z roku 1905, že rychlost světla je konstantní ve všech inerciálních vztažných soustavách, který byl součástí jeho speciální teorie relativity.  Morley také spolupracoval s Daytonem Millerem na experimentech s pozitivním éterem po skončení experimentů s Michelsonem. Morley dále sám prováděl měření rychlosti světla při průchodu přes silné magnetické pole. Studoval také teplotní roztažnosti pevných materiálů.

Chemie.

Ve Western Reserve College byl Morley povinen učit a to nejen chemie, ale také geologii a botaniku, což mu nechávalo jen málo času na výzkum. Nicméně během prvních deseti let na Hudsonu publikovat pět článků, většina se týkala přesnosti měření.  V chemii, která byla jeho původní vědou pracoval na zjištění přesné hodnoty složení atmosféry a určení hmotností plynů v atmosféře. Jeho práce na atomové hmotnosti kyslíku zahrnuje období jedenácti let. Hodně času strávil kalibrací přístroje a zlepšením přesnosti měření na nejvyšší možný stupeň (cca 1 díl na 10 000). V roce 1895 Morley představil novou hodnotu poměrů atomových hmotnostní kyslíku a vodíku, což poskytlo nejpřesnější určení atomové hmotnosti kyslíku v dosavadní historii vědy. Morleyův výzkum atomové hmotnosti kyslíku byl uznán jako Národní kulturní chemické památka Americké chemické společnosti v roce 1995.

Vyznamenání.

Morley byl prezidentem Americké asociace pro pokrok ve vědě v roce 1895 a rovněž byl prezidentem Americké chemické společnosti v roce 1899. Byl oceněn Davyho medailí, pojmenovanou pro britském chemikovi Humphry Davym, kterou získal od Královské společnosti v roce 1907 a také získal medaili Elliotta Cressona od Franklinova institutu v roce 1912 za významné příspěvky k chemii. Od Chicagské sekce Americké chemické společnosti održel cenu Willarda Gibbse v roce 1917.  Jeho jméno nese kráter Morley na přivrácené straně Měsíce a také Morleyho základní škola ve West Hartfordu a Morleyho vědecká laboratoř v kampusu Williams College. Jeho dům ve West Hartfordu byl prohlášen Národní kulturní památkou v roce 1975.

Edward Williams Morley (29. ledna 1838 – 24. února 1923) byl americký vědec, známý díky jeho měření relativní atomové hmotnost kyslíku, a díky Michelsonově–Morleyho experiment.

爱德华·莫立(英语:Edward Morley,1838年-1月29日-1923年-2月24日),是一位美国物理学家,化学家。他与阿尔伯特·迈克生合作完成著名的迈克生-莫立实验。


2016年夏季帕拉林匹克運動會

Volby pořadatele.

Města, která měla zájem na uspořádání LOH 2016, musela spolu s ostatními podat přihlášku do 14. ledna 2008. Potenciální kandidátská města prošla výběrovým řízením, které hodnotilo celkem jedenáct kritérií (doprava, finance, ubytování atd.) Na jejich základě pak komise zúžila výběr na čtyři adepty: americké Chicago, španělský Madrid, brazilské Rio de Janeiro a japonské Tokio (které hostilo Letní olympijské hry 1964 a znovu je bude hostit v roce 2020). Mezinárodní olympijský výbor (MOV) nepodporoval kandidaturu Dauhá, a to i navzdory vyššímu ohlasu než vybrané Rio de Janeiro, jelikož záměr Dauhá pořádat olympijské hry v říjnu nevyhovoval kalendáři MOV. Praha a Baku také nepřešly přes výběrové řízení.  V čele 10členné hodnotící komise stanula Maročanka Nawal El Moutawakel, která již předsedala hodnotící komisi pro jednotlivé kandidatury Letních olympijských her 2012. V druhém čtvrtletí roku 2009 provedla komise inspekce na místě. Dne 2. září, měsíc před volbami, vydali pro členy MOV obsáhlé odborné posouzení.  MOV udělalo na jednotlivých místech mnoho omezení, aby se zabránil kandidujícím městům v komunikaci nebo v přímém ovlivňování 115 hlasujících členů. Nicméně kandidující města investovaly do svých PR a mediálních programů nemalé částky ve snaze nepřímo ovlivňovat členy MOV, sbírat domácí podporu, podporu sportovních médií a obecně mezinárodních médií jako takových.  Konečné hlasování se konalo dne 2. října 2009 v dánském hlavní městě Kodani. Chicago a Tokio byly vyřazeny po prvním a druhém kole hlasování, v uvedeném pořadí, přičemž do posledního kola mířilo Rio de Janeiro s výrazným náskokem před Madridem. Ten si také udrželo a bylo vyhlášeno jako hostitel Letních olympijských her v roce 2016.

Soutěže.

Na XV. Letních paralympijských hrách se soutěžilo v celkem 22 sportovních odvětvích.

Úmrtí.

Íránský cyklista Bahman Golbarnezhad zemřel 17. září 2016 při závodě kvůli infarktu a následnému pádu z kola.

Česko na LPH 2016.

Česko reprezentovalo 37 paralympioniků.  Vlajkonošem české paralympijské reprezentace byl zvolen šestinásobný paralympijský vítěz v cyklistice Jiří Ježek.  "Čestí medailisté"

Letní paralympijské hry 2016, oficiálně XV. letní paralympijské hry (), se konaly v brazilském Riu de Janeiru. Slavnostní zahájení proběhlo 7. září 2016, ukončení se pak uskutečnilo 18. září 2016. Ve městě konání byly několik dnů před zahájením demonstrace, a proto nebylo jisté, jestli hry začnou v termínu. Her se účastnilo 159 zemí a zhruba 4342 paralympioniků ve 22 sportech.

2016年夏季残疾人奥林匹克运动会(巴西葡萄牙语:"Jogos Paralímpicos de Verão de 2016")是第十五届夏季残疾人奥林匹克运动会;将于2016年9月7日至9月18日在巴西里约热内卢举办,是第一次在南美洲举行的残疾人奥林匹克运动会。本届残奥会于2009年10月2日在丹麦哥本哈根举行的第121届国际奥委会全体会议上选出。


Stavba.

Kýl byl položen v loděnicích New York Shipbuilding Company v Camdenu ve státě New Jersey v lednu 1915. Na vodu byla spuštěna 30. června 1917 a americké námořnictvo si ji převzalo 24. března 1919.

Pohon a pancéřování.

Pohon zabezpečovalo 9 kotlů Babcock & Wilcox a 4 turbíny, které na rozdíl od první jednotky New Mexico poháněly přímo čtyři lodní šrouby s výsledným výkonem 27 500 hp, které dávali lodi maximální rychlost 21 uzlů.  Boční pancéřový pás byl silný 279 - 203 mm a paluba byla chráněna 152,5 - 76,2 mm pásem. Hlavní dělostřelectvo bylo uloženo ve věžích o síle pancíře 457 - 228 mm sekundární dělostřelectvo mělo pancéřování 152 - 76 mm.

Výzbroj.

Hlavní výzbroj se skládala z dvanácti děl ráže 365 mm (14 "/ 50 cal.) ve čtyřech trojhlavňových věžích (dvě vpředu, dvě vzadu). Pomocnou výzbroj tvořilo 22 děl ráže 127 mm (5" / 51) uložených v kasematech po 11 na každé straně. V průběhu krátkého času bylo odstraněno 8 děl z nejnižších kasemat, protože se tato pomocná výzbroj dala použít jen při klidném moři. Ve třicátých letech bylo přidáno 8 x 127 mm děl (5 "/ 25 cal.). Loď nesla dva 533 mm torpédomety.

Služba.

13. dubna 1919 proběhly první cvičné plavby v zálivu Guantánamo a odtud se loď přesunula k New Yorku, kde nalodila brazilského prezidenta Epitácio Pessoa na jeho cestě do Rio de Janeiro 6. července. 17. července se vrátila zpět. Nato přes panamský průplav odplula do Monterey v Kalifornii a následně byla v září přesunuta do Pacifické flotily. Zúčastnila se cvičení a prohlídek včetně prohlídky flotily prezidentem Woodrowem Wilsonem 13. září 1919. V roce 1920 vezla státní sekretáře (námořnictva a vnitra) Josephuse Danielse a Johna B. Payna na jejich inspekci po Aljašce.  Po návratu z Aljašky 22. července 1920 část flotily manévrovala v oblasti Kalifornie a dále na jih u Chile. Intenzivní výcvik pokračoval až do roku 1925 s krátkými přestávkami. Například v Seattlu pozdravila prezidenta Warrena Hardinga, krátce před jeho smrtí v roce 1923.  Bitevní loď se od 15. dubna 1925 do 1. července zúčastnila válečných her u Havaje, načež navštívila Samou, Austrálii a Nový Zéland. Z cest se vrátila 24. září 1925 a zakotvila v San Francisku v Kalifornii. Na zpáteční cestě stihla nalodit Johna Rodgerse a jeho hydroplán po jeho pokusu přeletu z USA na Havaj.  Následujících šest let operovala ze základny San Pedro, během nichž cvičila u pobřeží Kalifornie a v Karibském moři. 7. září 1931 vyplula ze San Pedra a přesunula se na východní pobřeží USA.  30. září 1931 do 9. října 1934 podstoupila rozsáhlou (generální) přestavbu v loděnicích Norfolk Navy Yard. Úpravy se týkaly přidání lepšího pancéřování, zesíleny byly i podhladinové části, kde byly přidány protitorpédové oddíly, lepší strojní zařízení, odstraněny byly válcovité stožáry a přestavěny nástavby. To mělo za následek zvýšení výtlaku a mírné rozšíření plavidla. Po dokončení 9. října podstoupila konstrukční zkoušky v Karibiku, aby se následně 17. dubna vrátila na svou domovskou základnu San Pedro.  Po příjezdu do San Pedra se věnovala nadále výcviku a střeleb až do vypuknutí druhé světové války v Evropě načež se přesunula na Havaj jako část bojové flotily (1. červen 1940). Vzápětí však byla 6. června převelena na východní pobřeží do Atlantiku jako součást patrol USA. V září chránila americkou předsunutou základnu na Islandu s domovským přístavem ve fjordu Hvalfjordur]] až do 7. prosince 1941.  27. srpna 1945 byla součástí okupačních sil v Tokijském zálivu a 2. září byla při podpisu kapitulace Japonska. O čtyři dny později se přesunula Panamským průplavem na východní pobřeží do Norfolku, kam dorazila 19. října. 3. července 1946 byla deaktivována a přesunuta do zálohy. 24. listopadu 1947 byla prodána do šrotu firmě Lipsett, Incorporated, z New York City.  "Idaho" obdržela během II. sv. války sedm hvězd za službu.

USS Idaho byla třetí loď třídy New Mexico. Pojmenována byla v souladu s doktrínou USA po jednom z amerických států, konkrétně po 43 státě - Idaho. Měla dvě sesterské lodě New Mexico a Mississippi.

爱达荷号战舰(舷号BB-42)是一艘隶属于美国海军的战舰,为新墨西哥级战舰的三号舰。她是美军第四艘以爱达荷州为名的军舰。


Popis.

Video RAM obecně zahrnuje všechny formy RAM, které se používají k ukládání dat snímků pro počítačový monitor. Všechny typy Video RAM jsou určitou variantou dynamické RAM a jsou součástí grafické karty počítače.

VRAM.

Nejběžnější typ, nazývaný VRAM (Video RAM s velkým V), v podstatě slouží jako vyrovnávací paměť (buffer) mezi procesorem a monitorem počítače, proto se často nazývá framebuffer. Když jsou snímky připraveny k odeslání monitoru, jsou nejprve přečteny procesorem jako data z nějaké formy hlavní RAM a poté zapsány do VRAM. Z ní jsou poté konvertována z digitálních dat na analogové signály pomocí RAMDAC (). Tyto signály jsou následně odeslány a zobrazeny na monitoru.

Další typy video RAM.

Do kategorie pamětí video RAM patří i další typy, které mají několik společných vlastností. Obsahují 2 porty, díky kterým může procesor do paměti VRAM zapisovat nový snímek, zatímco monitor z ní čte signály, na jejichž základě mění zobrazovaný obsah. Dvouportový design je hlavní rozdíl mezi hlavní pamětí RAM a video RAM.

Window DRAM (WRAM).

Tato varianta video RAM byla vyvinuta s cílem dosáhnout lepšího výkonu za nižší cenu než u běžné VRAM. Nabízela o 25% širší pásmo, což umožňovalo zrychlit běžně používané grafické operace, jakými je plnění bloků a vykreslovaní textu. Použita byla například u grafických karet Matrox Millenium nebo ATI 3D Rage Pro.

Multibank DRAM (MDRAM).

Tento typ, vyvinutý společností MoSys, je RAM s vysokým výkonem, která paměť rozdělí na množství částic (bank) o velikosti 256 KB, ke kterým lze přistoupit jednotlivě. Oproti tradiční video RAM, která je monolitická, ji rozdělení na banky umožňuje dosáhnout zlepšeného výkonu. Další výhodou tohoto typu video RAM je možnost zavést ji do grafické karty s nižší pamětí a lze ji tedy vyrobit levněji. MDRAM byla primárně používána u grafických karet od firmy Tseng Labs (v roce 1997 odkoupena firmou ATI Technologies).

Synchronous Graphics RAM (SGRAM).

Synchronní grafická RAM je speciální druh SDRAM (Synchronní dynamická RAM) pro grafické adaptéry. Jedná se o relativně levnou paměť. která má některé nadstandardní funkce. Využívá funkci maskovaní bitů (), která umožňuje modifikovat data pomocí jediné operace, oproti standardní sekvenci operací, tvořenou čtením, úpravou a zapsáním. Také má funkci zapisování do bloků (), která zvládá operace s daty pro plnění obrazovek na popředí nebo pozadí s větší efektivitou. Oproti většině video RAM je výjimečná tím, že má pouze 1 port, nicméně umí otevřít 2 stránky paměti najednou, čímž simuluje dvouportovou technologii.

Video RAM je dvouportové provedení dynamické RAM (DRAM) pro grafické adaptéry. Její nejrozšířenější variantu označovanou VRAM v roce 1980 vyvinuli zaměstnanci vývojové divize IBM F. Dill, D. Ling and R. Matick (patent přidělen v roce 1985). VRAM byla poprvé komerčně využita v grafickém adaptéru pracovní stanice IBM 6150 RT, kterou IBM uvedla na trh v roce 1986. Používání VRAM přineslo barevnou grafiku s lepším rozlišením za nižší cenu. Její dostupnost i na levnějších strojích byla ve své době klíčová pro rozvoj grafického uživatelského prostředí počítače.

VRAM(Video RAM,影像随机接达记忆器),是显存的一种形式,作为影像绘图卡、显卡所使用的DRAM(内存),属于双埠随机存取内存,可让RAMDAC与影像处理同时存取。一般可包括两个部分,第一是数码电子的部分,用以接受微处理机的命令,将所收到的资料格式化。另一个是影像产生器的部分,用以将上述资料进一步形成视讯讯号。


Stavba.

Kýl byl položen v loděnicích New York Navy Yard v Brooklynu v New Yorku 14. října 1915. Na vodu byla spuštěna 13. dubna 1917 a americké námořnoctvo si ji převzalo 20. května 1918.

Pohon a pancéřování.

Pohon zabezpečovalo 9 kotlů Babcock & Wilcox pohánějící 4 turbíny, které následně poháněly elektrické agregáty, napájející elektromotory, které otáčely hřídely čtyř lodních šroubů s výsledným výkonem 27 500 hp. Maximální rychlost lodi byla 21 u. Pohonem pomocí elektrických agregátů a elektromotorů se USS New Mexico lišila od svých sesterských lodí Mississippi a Idaho.  Boční pancéřový pás byl silný 279–203 mm. Paluba byla chráněna 152,5 – 76,2 mm pásem. Hlavní dělostřelectvo bylo uloženo ve věžích o síle pancíře 457 - 228 mm. Sekundární dělostřelectvo mělo pancéřování 152–76 mm.

Výzbroj.

Hlavní výzbroj se skládala z dvanácti děl ráže 365 mm (14 "/ 50 cal.) Ve čtyřech trojhlavňových věžích (dvě vpředu, dvě vzadu). Pomocnou výzbroj tvořilo 22 děl ráže 127 mm (5 "/ 51) uložených v kasematech po 11 na každé straně. V průběhu krátké doby bylo odstraněno 8 děl z nejnižších kasemat, protože se tato pomocná výzbroj dala použít jen při klidném moři). Ve třicátých letech bylo přidáno 8 x 127 mm (5 "/ 25 cal.). Loď nesla dva 533 mm torpédomety.

Služba.

Do služby byla zařazena 20. května 1918, krátce před koncem první světové války, takže se ještě stihla zapojit do hlídkování podél východního pobřeží USA. V roce 1920 převezla z Francie do USA prezidenta Wilsona. Nato se ještě téhož roku přesunula do Pacifiku, kde se stala součástí americké tichomořské flotily. Následujících dvacet let působila střídavě v Pacifiku a Karibiku.  V loděnicích Philadelphia Navy Yard absolvovala od března 1931 do ledna 1933 modernizaci. Byly odstraněny elektrické agregáty a elektromotory. Touto změnou pohonného systému se zvýšil výkon na 32 500 hp. Zvětšen byl náměr děl (delší dostřel) a stožáry trubkové konstrukce byly zrušeny.  V roce 1941 se přesunula do vod Atlantiku vzhledem k sílící činnost německých ponorek. Tím se vyhnula pohromě v Pearl Harboru, po kterém byla okamžitě převelena na Havajské ostrovy, aby nahradila ztráty způsobené tímto náletem.  Po kapitulaci Japonska se z Tokijského zálivu vydala na cestu na východní pobřeží USA přes Panamský průplav. 19. července 1946 byla v Bostonu vyřazena ze služby a 9. listopadu 1947 prodána do šrotu.

USS New Mexico byla první lodí třídy New Mexico. Pojmenována byla v souladu s doktrínou USA po jednom z amerických států, konkrétně po 47 státě – Nové Mexiko. Měla dvě sesterské lodě Mississippi a Idaho.

新墨西哥号战舰(舷号BB-40)是一艘隶属于美国海军的战舰,为新墨西哥级战舰的首舰。她是美军第一艘以新墨西哥州为名的军舰。


Základy chemie.

Hlavní filozofické otázky vyvstávají už se samotnou definicí chemie a jejího zájmu. Jako základní jednotky chemické teorie se považují atomy a molekuly, nicméně tradiční modely molekulární struktury a chemických vazeb nejsou schopny objasnit některé vlastnosti látek jako kovů, kovových komplexů či aromaticitu.  Kromě toho používají chemici často fiktivní chemické subjekty, jako jsou rezonanční struktury, aby vysvětlili strukturu a reakce látek, pro jejichž popis užíváme různé grafické a jazykové alegorie, které se ve skutečnosti chovají docela jinak.  Někteří chemici a filozofové chemie proto raději jako o základní jednotce chemie uvažují o látkách, než mikrostrukturách. Výhoda tohoto pohledu spočívá v tom, že většina látek, se kterými se setkáváme, není uspořádána v přesných komplexech.  S tím také souvisí filozofické dilema, zda zkoumá chemie látky či reakce. I pokud jsou atomy udržovány ve stálém, pravidelném pohybu, mají tendence vytvářet nové produkty.  Filozofové chemie diskutují otázky symetrie a chirality v přírodě. Organické molekuly (tj. na bázi uhlíku) jsou většinou chirální. Toto je důležitá otázka, protože aminokyseliny, nukleové kyseliny a cukry, které se nacházejí v organismech výhradně jako jeden enantiomer, jsou základními stavebními prvky biologického života. Chemici, biochemici a biologové podobně debatují i kořeny homochirality. Filozofické diskuze jsou závislé na poznatcích o původu tohoto jevu. Je možné, že jsou důsledkem hlubších principů a ve hře bylo racemické prostředí nebo další dosud neznámé jevy. Někteří spekulují, že odpovědi lze nalézt pouze ve srovnání s potenciálním mimozemským životem. Dalším zajímavým bodem v diskusi je například otázka, jestli symetrie přírody koření v tom, že jsme jako lidé nuceni jisté vzorce vnímat, a tím pádem nejsme schopni naši "předpojatost" zaznamenat.  Jedním z nejaktuálnějších témat je debata o tom, do jaké míry vysvětluje kvantová fyzika chemické jevy. Je možné svět chemie chápat jako jeden z fyzikálních principů vesmíru, jak bylo mnohokrát předpokládáno, nebo existují nevysvětlitelné mezery, kvůli které ani nebude možné chemii axiomatizovat? Někteří autoři jako Roald Hoffmann říkají, že v takové redukci chemie je řada problémů: týká se to chemických konceptů jako aromaticita, pH, reaktivita či nukleofilita.

Filozofie chemie je filozofické odvětví uvažující otázky kolem chemie a jejího zkoumání. Filozofové vědy si otázky, které vyplývají ze studia chemických procesů, začali klást zhruba od druhé poloviny 20. století.

化学哲学是关注化学的科学方法论和假设。研究者包括哲学家、化学家和由两方结合的团队。其大部分历史都是被物理哲学所涵盖,但是有化学产生哲学问题自20世纪后半叶便引发了越来越多的关注。 研究内容: 化学哲学的研究内容十分广泛,主要包括:


Život.

Byla žákyní švédského skladatele Adolfa Fredrika Lindblada, který ji vedl na operní škole dvorského divadla ve Stockholmu. Na této scéně také prvně vystoupila, a to roku 1838. Působila zde do roku 1841. Pak odjela do Paříže s vírou, že získá angažmá ve Velké opeře. To se jí nezdařilo, a proto až do konce svého života odmítala na této scéně vystoupit. Od roku 1844 studovala a vystupovala v Berlíně. Giacomo Meyerbeer speciálně pro ni roku 1847 napsal titulní úlohu opery "Vielka". V roce 1847 též prorazila v Londýně. K jejím nejslavnějším operním rolím patřila Norma v Belliniho stejnojmenném díle, Adina v Donizettiho "Nápoji lásky" a Alice v Meyerbeerově opeře "Robert ďábel". Po dvou letech opustila operní jeviště a věnovala se již jen koncertnímu zpěvu. V letech 1850–1852 absolvovala obří turné po Spojených státech. Jejím impresáriem zde byl pověstný „mistr humbuku“, obchodník a průkopník moderní reklamy Phineas Taylor Barnum. Na tomto turné se také vdala, v Bostonu si vzala skladatele Adolfa Goldschmidta. Turné mělo obrovský ekonomický úspěch a do Evropy se tak švédská zpěvačka vrátila se značným jměním. Většinu z něj však ihned darovala na dobročinné účely v rodném Švédsku. Po návratu nicméně žila nejprve v Německu a od roku 1856 znovu v Londýně. Zde v letech 1883–1886 učila zpěv na Royal College of Music. Lektorovala též zpěváky "Bach Choir", sboru, který řídil její manžel. Naposledy vystoupila roku 1870 na dolnorýnské slavnosti v Düsseldorfu.  Ottův slovník naučný její pěveckou techniku hodnotil takto: „Byla zpěvačkou nadanou hlasem sopranovým okouzlujícího zvuku, neuvěřitelné techniky koloraturní, zvláště trilkové, a obdivuhodné výraznosti v přednesu.“

Jenny Lindová, nepřechýleně Jenny Lind (6. října 1820, Stockholm, Švédsko – 2. listopadu 1887, Malvern, Worcestershire, Anglie) byla švédská operní pěvkyně, sopranistka. Je řazena mezi nejslavnější pěvkyně 19. století a měla přezdívku „švédský slavík“. Ceněna byla zvláště za své výkony v dílech italských skladatelů.

珍妮·林德(Johanna Maria Lind 、Jenny Lind,1820年-10月6日-1887年-11月2日),本名叫做约翰娜‧玛丽亚‧林德,是出生在瑞典的女高音歌唱家,有“瑞典夜莺”(Swedish Nightingale)之称。


Kompozice.

Dokumentární série "Antologie Beatles" odhalila, že Lennon napsal tuto píseň, aby tak mohl vyjádřit svůj stres z rychlého vzestupu Beatles k úspěchu. „Byl jsem tlustý a deprimovaný a křičel jsem o ‘pomoc’ “, řekl Lennon pro Playboy. Spisovatel a kritik Ian MacDonald popisuje píseň jako první trhlinu v Lennonově ochranné skořápce vybudované kolem jeho emocí, během vzestupu Beatles ke slávě, a jako důležitý mezník v jeho skladatelském stylu.  V rozhovorech pro Rolling Stone z roku 1970, nazvané "Lennon vzpomíná", řekl Lennon, že to byla jedna z jeho nejoblíbenějších písní Beatles, kterou napsal, ale přál si, aby byla zaznamenána v pomalejším tempu. V těchto rozhovorech Lennon řekl, že cítil, že „Help!“ a „Strawberry Fields Forever“ byly jeho nejupřímnější původní písně od Beatles a ne jen písně „psané na zakázku“. Ovšem podle Lennonova bratrance a přítele z dětství, Stanleyho Parkese, Lennon napsal píseň poté, co „přišel jedné noci ze studia a řekl:,Bože, oni změnili název toho filmu, teď se bude jmenovat,Help!’ Takže jsem musel napsat novou píseň, pod tímto názvem’ “.  Paul McCartney později řekl, že byl 4. dubna 1965 pozván do Lennonova domu ve Weybridge, aby mu píseň pomohl dokončit.

Nahrávání.

Beatles píseň nahráli na 12 pokusů, během dne 13. dubna 1965 s použitím čtyř-stopového rekordéru. Nahrávání začalo v 7 hodin večer a trvalo čtyři hodiny. V prvních osmi pokusech se Beatles soustředili hlavně na instrumentální podklad. Vokály nahrávali až od 9. pokusu. George Harrison měl trochu problémy se složitými a rychlými kytarovými riffy. Také se obával nutnosti hrát a zpívat zároveň, ale McCartney ho ujistil, že to nebude nutné, protože jsou k dispozici dvě hlasové stopy. Z dvanácti pokusů byl nakonec nejlepší ten poslední.  Vokály byly pro film znovu nahrány, a to 24. května 1965 v CTS Studios, které se specializovalo na post-synchronizace.

Vydání.

Píseň vyšla jako singl v červenci 1965, společně s „I’m Down“. Jak v britských, tak v amerických hitparádách dosáhla na 1. místo. Jednalo se o čtvrtý ze šesti hitů, který v amerických hitparádách dosáhl č. 1 v řadě; „I Feel Fine“, „Eight Days a Week“, „Ticket to Ride“, „Help!“, „Yesterday“ a „We Can Work It Out“.  Píseň vyšla na albech "Help!", americkém soundtracku k filmu "Help!", "1962–1966", soundtracku k dokumentu "", "1", "Love" a "The Capitol Albums, Volume 2". Mono verze (s odlišnými vokály a bez tamburíny) byla vydána na albu "Rarities" a v box setu "The Beatles in Mono".  Na americkém soundtracku píseň začíná titulní melodií Jamese Bonda. Na žádném jiném albu se tento úvod nenachází.

Hudební videoklipy.

Dne 22. dubna 1965 Beatles natočili úvodní vystoupení pro film "Help!". Ty samé záběry (bez šipek a úvodních titulků) byly použity v hudebním videoklipu, který propagoval vydání singlu. Dne 23. listopadu 1965 natočila kapela další videoklip, tentokrát pro televizní pořady "Top of the Pops" a "Thank Your Lucky Stars". Režie se ujal Joseph McGrath. Černobílý klip zobrazuje členy kapely, kteří sedí za sebou na pracovním stole, zatímco zpívají na playback. Starr během písně drží nad hlavou deštník, ze kterého ke konci začne padat umělý sníh. Druhý videoklip byl v roce 2015 vydán na video kompilaci Beatles "1".

Živá vystoupení.

Beatles zahráli „Help!“ živě 1. srpna 1965, během vysílání "Blackpool Night Out". Záznam z vystoupení byl použit na kompilaci Anthology 2 a v následném dokumentu "Antologie Beatles". 14. srpna nahrála kapela živé vystoupení pro "The Ed Sullivan Show", během kterého zaznělo „Help!“ a pět dalších písní. Pořad se vysílal následující měsíc. Show je k dispozici na DVD "The 4 Complete Ed Sullivan Shows Starring The Beatles".  Píseň „Help!“ byla zařazena do repertoáru Beatles pro turné po USA 1965. Vystoupení z 15. srpna na stadionu Shea bylo nahráváno pro dokument "The Beatles at Shea Stadium", i když před vydáním bylo audio této písně pře-nahráno. Vystoupení z 29. srpna v Hollywood Bowl bylo vydáno na albu "The Beatles at the Hollywood Bowl".

Komerční využití.

V únoru 1985 byla píseň „Help!“ použita (jako první píseň od Beatles) pro americkou televizní reklamu. Lincoln-Mercury divize Ford Motor Company zaplatila 100 000 dolarů za práva k písni, ale ne pro použití verze od Beatles, nýbrž nově nahranou od neznámé kapely, za pomoci George Martina. Americký elektro-spotřebitelský řetězec hhgregg použil ve své reklamě cover verzi písně. Píseň byla také jednou použita v reklamě banky Halifax.

Nástroje.

John Lennon: zpěv, kytara  Paul McCartney: baskytara  George Harrison: elektrická kytara  Ringo Starr: bicí souprava

Help! je píseň od britské kapely The Beatles, která posloužila jako titulní song pro páté album kapely, a také pro druhý film. Ten se měl původně nazývat "Eight Arms To Hold You", což bylo 17. března 1965 uvedeno také v tisku, ale nakonec dostal název "Help!". Píseň vyšla také jako singl, který se udržel tři týdny na prvním místě hitparády, a to jak ve Spojeném království, tak i ve Spojených státech.

《Help!》是一首披头士乐队的歌曲,为同名专辑《Help!》和同名电影《Help!》的标题歌。它也作为单曲发行,在英国和美国两地的排行榜上位居第一长达三周。


Ceny a nominace.

Nejlepší film.

Milionář z chatrče – Christian Colson

Nejlepší režie.

Milionář z chatrče – Danny Boyle

Nejlepší herec v hlavní roli.

Sean Penn – "Milk"

Nejlepší herec ve vedlejší roli.

Heath Ledger – "Temný rytíř"

Nejlepší herečka v hlavní roli.

Kate Winslet – "Predčítač"

Nejlepší herečka ve vedlejší roli.

Penélope Cruz – "Vicky Cristina Barcelona"

Nejlepší adaptovaný scénář.

Milionář z chatrče – Simon Beaufoy

Nejlepší původní scénář.

"Milk" – Dustin Lance Black

Nejlepší cizojazyčný film.

"Odjezdy" (Japonsko)

Nejlepší animovaný film.

Vall-I – Andrew Stanton

Nejlepší výprava.

"Podivuhodný případ Bejamina Buttona" – Donald Graham Burth a Victor J. Zolfo

Nejlepší kostýmy.

"Vévodkyně" – Michael O'Connor

Nejlepší masky.

"Podivuhodný případ Bejamina Buttona" – Greg Cannom

Nejlepší kamera.

Milionář z chatrče – Anthony Dod Mantle

Nejlepší hudba.

Nejlepší píseň.

Milionář z chatrče – Alláh Rakkha Rahmán a Gulzar – "Jai Ho"

Nejlepší střih.

"Milionář z chatrče" – Chris Dickens

Nejlepší zvuk.

"Milionář z chatrče" – Ian Tapp, Richard Pryke a Resul Pookutty

Nejlepší zvukových efektů.

"Temný rytíř" – Richard King

Nejlepší vizuální efekty.

"Podivuhodný případ Bejamina Buttona" – Eric Barba, Steve Preeg, Burt Dalton, Craig Barron

Nejlepší dokument.

Muž na laně

Nejlepší krátký dokument.

Smile Pinki

Nejlepší krátký animovaný film.

Dům z malých kostek – Kunio Kato

Nejlepší krátký hraný film.

Země hraček – Jochen Alexander Freydank

Slavnostní ceremoniál 81. ročníku udílení Oscarů se uskutečnil 22. února 2009. Nejlepším filmem se stal film "Milionář z chatrče", který získal celkem 8 zlatých sošek.

第81届奥斯卡颁奖典礼是美国电影艺术与科学学院旨在奖励2008年最优秀电影的一场晚会,于2009年2月22日PST下午17点30分(EST晚上20点30分)开始在美国加利福尼亚州洛杉矶好莱坞的杜比剧院举行,共计颁发了24座奥斯卡金像奖(又称学院奖)。男演员休·杰克曼首次担任主持人,颁奖典礼通过ABC在美国直播,吸引了北美地区近3700万观众收看。两个星期前的2月7日,谢茜嘉·比尔在比佛利山的威尔希尔丽晶酒店主持颁发了奥斯卡科技成果奖。


Geografie.

Uvsunurská kotlina je severní částí kotliny Velkých jezer. Od jižní části tohoto celku Uvsunurskou kotlinu odděluje nízký hřbet Chan-Chuchijn-Nuruu (vysoký maximálně 2928 m n. m.) a je ho západní pokračování, hřbet Togtochyn-Šil (vysoký maximálně 2357 m n. m.).  Délka Uvsunurské kotliny ze severu na jih činí 160 km, ze západu na východ 600 km.  Původně se celé území kotliny nacházelo v Mongolsku, avšak roku 1932 byla mezi Mongolskou lidovou republikou a Tuvinskou aratskou republikou podepsána smlouva, na základě které Mongolsko postoupilo část Uvsunurské kotliny Tuvinské republice. Ta roku 1944 vstoupila do SSSR jakožto Tuvinská autonomní oblast, území tak po rozpadu Sovětského svazu připadlo Ruské federaci jako Tuvinská republika. Současná podoba hranice vychází z mezistátní dohody z roku 1958, kdy došlo k upřesnění mezistátní hranice v této oblasti.

Význam.

Roku 2003 bylo přijato rozhodnutí o zápisu povodí jezera Uvs núr na seznam světového dědictví UNESCO. Zapsáno bylo celkem 12 jednotlivých pozemků - 7 na území ruské přírodní rezervace Ubsunurská kotlina, zbytek v mongolských přírodních rezervacích Ubsu-Nur (4) a Tes-Chem (1).  Význam Uvsunurské kotliny spočívá v tom, že představuje všechny základní typy krajiny, charakteristické pro východní Eurasii. Na jejím území byla zaznamenána velká druhová rozmanitost ptáků, v pouštních částech přebývají vzácné druhy malých savců. Ve vysokohorských částech kotliny žijí velmi vzácné živočišné druhy jako irbus, argali altajský či kozorožec sibiřský.  Daří se zde zvířatům, kterým vyhovují hory i tundra, např. srnec sibiřský a velekur altajský. Vyskytují se zde typičtí obyvatelé tajgy jako jelen maral, rys a rosomák sibiřský. Stepní zvířata představují například kalandra mongolská, jeřáb panenský a sysel dlouhoocasý. Mezi pouštní zvířata patří drop a pískomil jižní. Jenom ptáků zde žije 359 různých druhů. Jakmile začala být oblast Uvsunurské kotliny chráněna, přesunuly se sem také některé jinde ohrožené živočišné druhy.

Uvsunurská kotlina (mongolsky "Увс нуурын хотгор", rusky "Убсунурская котловина" - tedy "Ubsunurská kotlina") je povodí jezera Uvs núr, nejsevernější velká bezodtoká oblast Střední Asie. Tato bezodtoká oblast se rozkládá na území Mongolska (oblast jezera Uvs núr) a Ruska (přírodní rezervace Ubsunurská kotlina). V obou zemích má chráněné území status biosférické rezervace. Celková plocha území zanesených na seznam světového dědictví UNESCO činí 10 688,53 km.

乌布苏盆地(,字面意思为“乌布苏湖盆地”),是一个横跨蒙古国乌布苏省、扎布汗省、库苏古尔省与俄罗斯联邦图瓦共和国的盆地。


Historie.

Nitrid stříbrný byl dříve označován jako třaskavé stříbro, ale to může způsobit záměnu s fulminátem stříbrným, azidem stříbrným nebo jinými sloučeninami stříbra, které byly také označovány tímto jménem. Fulminát a azid se netvoří ze čpavkového roztoku AgO.

Vlastnosti.

Nitrid stříbrný je slabě rozpustný ve vodě, ale rozkládá se v minerálních kyselinách. Rozklad je explozivní v koncentrovaných kyselinách. Rozkládá se také ve vzduchu při pokojové teplotě a exploduje při zahřátí na 165 °C.

Nebezpečí.

Nitrid stříbrný se často nechtěně vytvoří během laboratorních experimentů, které zahrnují sloučeniny stříbra a amoniaku, což vede k náhlým detonacím. Jestli je nitrid stříbrný vytvořen závisí na koncentraci amoniaku v roztoku. Oxid stříbrný ve 1.52 M roztoku amoniaku se snadno převede na nitrid, zatímco oxid stříbra v 0.76 M roztoku nitrid netvoří. Nitrid stříbrný je více nebezpečný, když je suchý, suchý nitrid stříbrný je citlivý na mechanické podněty. Explozi může způsobit sebemenší dotek nebo třeba i padající vodní kapka. Je také výbušný, když je vlhký, i když méně, a výbuchy se nešíří dobře na vlhkém podkladu sloučeniny.  Nitrid stříbrný se může objevit ve formě černých krystalů, zrn, krusty nebo jako lesklé usazeniny na stěně nádoby. Podezřelé usazeniny by měli být rozpuštěny přidáním ředěného roztoku amoniaku nebo koncentrovaným roztokem uhličitanu amonného, čímž se odstraní nebezpečí exploze.

Další použití termínu.

Název „nitrid stříbrný“ se také někdy používá k popisu reflexní vrstvy, skládající se ze střídajících se tenkých vrstev stříbra a nitridu křemíku. Tento materiál není výbušný a není to pravý nitrid stříbrný. Používá se k potahování zrcadel a brokovnicí.

Nitrid stříbrný je explozivní chemická sloučenina se vzorcem AgN. Je to černá, kovově vypadající pevná látka, která se tvoří, když se oxid stříbra nebo dusičnan stříbrný rozpustí v koncentrovaném roztoku amoniaku, což způsobí vznik stříbro-amidový nebo imidový komplex, který se následně štěpí na AgN. Standardní volná energie směsi je asi +315 kJ/mol, což znamená, že je to endotermická sloučenina, která se explozivně rozkládá na kovové stříbro a dusík.

氮化银是一种具有爆炸性的化合物。常温下,氮化银是一种黑色,具有金属外观的固体。银氨溶液放置一段时间后,会形成氨基银或者亚氨基银,随后就会立即分解生成AgN。氮化银很容易爆炸,生成氮气和银。


Historie.

V roce 1722 se odehrála u mysu Cap Lopez bitva mezi piráty vedenými Bartholomew Robertsem a loďstvem Royal Navy, při které byl Bartholomew Roberts zabit. V roce 1873 byl založen na místě přístav a pojmenován po vedoucím kolonie Émile Gentilovi.

Hospodářství.

Hlavním odvětvím je těžba ropy ze zálivu Port-Gentil na severu města. Těžební terminály jsou na dohled od přístavu. Na severozápadě u letiště se rozkládá ohrazená průmyslová zóna rafinerie Sogara ("Société gabonaise de raffinerie"). Klesající ceny ropy na světových trzích mají dopad na ekonomiku Port-Gentilu.

Doprava.

Silniční doprava.

Port-Gentil leží u pobřeží na ostrově Mandji, který však nemá s gabonským vnitrozemím pozemní spojení ani most. Silniční doprava se omezuje zatím (v roce 2016) na oblast ostrova Mandji. Z centra lze vyjet na severozápad k letišti a dál podél pobřeží až k mysu Cap Lopez. Tam silnice končí u skladišť ropy. Na jih lze dojet asi 15 kilometrů od města a poté se asfaltová cesta proměňuje v prašnou a špatně udržovanou cestu podél nových čtvrtí N'Tchengue. Za dalších 10 kilometrů cesta končí a začíná savana Mpega, kterou lze projet terénním autem až do Ozouri (asi 35 kilometrů) v ústí řeky Ogooué. Souběžně s cestou na planině Mpega se staví asfaltová silnice, která v budoucnu spojí Port-Gentil s Libreville.

Lodní doprava.

Cena plavby mezi Libreville a Port-Gentil činí 5000 CFA franků na osobu (2015). Plavba trvá 4 až 8 hodin podle typu lodi a počasí.

Letecká doprava.

Vedle lodní dopravy poskytuje letiště v Port-Gentil jediné spojení s hlavním městem Gabonu Libreville. Letiště se nachází na severozápadě od města. Letecké společnosti létají z Port-Gentil také do přístavních měst Tchibanga v Gabonu a Pointe-Noire v Konžské republice.

Port-Gentil ["pór-žantil"] je druhé největší město v Gabonu a jeho hlavní přístav. Leží na ostrově v nejzápadnějším výběžku země, nedaleko ústí řeky Ogooué, a má asi 80 tisíc obyvatel. Je střediskem těžby ropy a dřeva, od roku 1960 je zde velká rafinerie ropy a od roku 1968 i zemního plynu.

让蒂尔港(法语:)是加蓬的第二大城市和主要海港,也是该国的石油和木材工业中心,1993年估计人口80,000。让蒂尔港位于奥果韦河河口的一个近岸岛屿曼基岛(),但该岛附近大陆都是森林地区,没有桥梁连接两地。该城由法国人在19世纪建立,以殖民地长官埃米尔·让蒂尔的名字命名。


Pravěk.

Informace o zdravotním stavu pravěké populace se čerpají z archeologických nálezů, využívá se při tom poznatků z oborů jako je paleodemografie a paleopatologie. Určitým vodítkem pro poznání zdravotního stavu pravěké populace také může být srovnání s dnešními primitivními kmeny, např. v poušti Kalahari. Antropologové předpokládají, že v pravěké tlupě existovaly dva přístupy k nemocným: buď se o ně lidé starali a nebo je opouštěli či vyhošťovali. Tento druhý přístup byl zřejmě častější.  Nejstarším léčebným postupem bylo využití instinktů – např. odstraňování cizopasníků, lízání, vysávání a tření postižených míst, zvracení po konzumaci nevhodného jídla. Časem začali lidé při řešení zdravotních problémů sbírat zkušenosti a z těch talentovanějších se stali léčitelé. Na další úrovni stáli ti léčitelé, kteří se zamýšleli nad původem nemocí. Tito šamani a kouzelníci se domnívali, že příčiny zdravotních problémů pocházejí od nadpřirozených bytostí, jako jsou bozi či démoni, nebo od jiných lidí, kteří škodí ostatním např. uhranutím či prokletím. Nemoci také dávali do souvislosti s působením hvězd nebo komet. Zdravotní stav lidí se pak snažili ovlivnit různými magickými rituály. Již od konce paleolitu se prováděly trepanace, a to převážně u tříštivých zlomenin z důvodu vyčištění rány a zarovnání jejího obvodu. Tímto zákrokem se také (dekompresí mozkomíšního moku) mohla léčit bolest hlavy, epilepsie, či psychická onemocnění  Postupné ukončování kočovného způsobu života a vznik trvalých osídlení, které začalo v době mladšího paleolitu, zvýšilo nemocnost lidské populace. Mutací chorob chovaných zvířat vznikly lidské nemoci jako tuberkulóza, sněť slezinná, pravé neštovice. Odpadky začaly přitahovat hlodavce a hmyz, přenášející parazitární choroby, např. malárii.

Starověk.

Mezopotámie.

Ve starověké Mezopotámii (též Sumer, Babylónie) nijak nerozlišovali mezi racionální vědou a magií. Když člověk onemocněl, lékaři předepsali jak magické formulky, které má nemocný recitovat, tak i léčebné postupy. Nejstarší takový lékařský předpis je dochován z období třetí dynastie (asi 2112 př. n. l - asi 2004 př. n. l.).  Tzv. "ašipu" byli spíše duchovní léčitelé a exorcisté, postavě moderního lékaře se více blížili tzv. "asu", kteří léčili fyzické symptomy pomocí bylin, živočišných výtažků, minerálů, lektvarů, klystýrů, mastí nebo obkladů. Tito lékaři mohli být muži i ženy. Nejrozsáhlejším babylonským lékařským textem je "Diagnostická příručka", kterou napsal "ummânū" (hlavní učenec) Esagil-kin-apli z Borsippy, který působil za vlády babylonského krále Adad-Apla-Iddina (vládl 1069–1046 př. n. l.). Text obsahuje seznam lékařských symptomů a často podrobných empirických pozorování, podle symptomu pak diagnostikuje a činí prognózu přežití. Jako terapeutické prostředky jsou doporučovány obvazy, byliny a krémy. Mezopotámci znali též princip prevence.  Velký zájem budily duševní nemoci. Byla vnímána jejich patologie, nicméně se věřilo, že jsou způsobeny specifickými božstvy. Psychické poruchy byl nazývány “ruce” (míněny byly ruce či moc bohů nad osobou). Jedna taková nemoc byla zvána ruce Ištařiny, jiná ruce Utua. Popisy těchto nemocí jsou však v dochovaných textech natolik vágní, že je nemožné určit, kterým nemocem v moderní terminologii odpovídají. Mezopotamští lékaři též vedli podrobné záznamy o halucinacích svých pacientů a přiřazovali jim duchovní významy. Pokud pacient halucinoval psa, věřilo se, že zemře. Pokud gazelu, čekalo se uzdravení. Řada poznámek o psychických poruchách se dochovala proto, že v královské rodině Elamu byly značně rozšířené. Dochovala se též lékařská poznámka, že erektilní dysfunkce má psychologické příčiny.

Starověký Egypt.

Lékařství ve starověkém Egyptě bylo na svou dobu velmi pokročilé, nejdůležitější informace o něm čerpáme ze 13 lékařských papyrů, a to zejména z Ebersova a Smithova papyrusu. Tehdejší egyptští rolníci trpěli podobnými nemocemi jako ti dnešní, při jejich léčbě se využívalo velké množství rozmanitých farmak, které se vyráběla jak z rostlin, tak i z minerálů a živočichů.  Egyptští lékaři se dělili do tří skupin: ti první, tzv. "sevenu", podávali léky, dále na kouzelníky, kteří využívali magii a působili na psychiku a pak chirurgy. Chirurgové používali kauterizaci, různé typy dlah, lněná obinadla a tampóny.  Staří Egypťané sice věřili v nadpřirozené síly a při léčbě někdy používali magii, ale jejich lékařství bylo zároveň racionální a čerpalo se získaných zkušeností. Člověk měl být podle tehdejších představ protkán sítí trubic – tzv. "metu". Aby člověk mohl být podle egyptských lékařů zdravý, musel mít tento systém trubic průchodný. To se v případě potřeby řešilo např. podáváním projímadel či vypouštěním hnisu z ran. I když měli lidé v této době dost zjednodušenou představu o lidské anatomii – např. za centrum myšlení považovali srdce, podařilo se jim vytvořit první ucelený medicínský systém v historii lidstva.

Starověké Řecko.

Důležitým zdrojem informací o medicíně v archaickém Řecku jsou eposy Ílias a Odysseia. O tom, zda lidé onemocní, uzdraví se a nebo zemřou v nich rozhodují bohové, ale v obou těchto eposech se objevuje také racionální léčba založená na zkušenostech. V Odysseie je poprvé zmíněn Asklépios, lékař, který měl údajně působit v době trojské války a pozdější bůh lékařství. Jeho jméno se stalo synonymem pro starořeckého lékaře a byly po něm pojmenovány také starořecké léčebné chrámy – asklépia. V Iliadě je také poprvé zmíněna hypnóza.  Zdaleka nejdůležitějším lékařem klasického období řeckých dějin byl Hippokratés. Muž, který měl na další rozvoj evropské medicíny obrovský vliv, jež je patrný ještě dnes. Hippokratés a jeho žáci praktikovali zcela racionální lékařství, kde již nebylo žádné místo pro pověry a kouzla. Při léčbě vycházeli z teorie čtyř tělesných šťáv a přikládali velký význam diagnóze podložené důkladnou anamnézou pacienta. Řečtí lékaři té doby zkoumali u nemocného teplotu, puls, dýchání, prohlíželi si jeho vlasy i nehty, ochutnávali moč a krev, studovali stolici, zvratky a různé tělesné tekutiny. Hippokratikové pracovali velice systematicky i v jiných ohledech – přihlíželi k ročnímu období, počasí i typu krajiny, kde pacient žil. Na základě jejich zkoumání tak medicína přestávala být pouhým řemeslem, a v budoucnu se na ní mohlo nahlížet jako na skutečnou vědu.

Středověk.

Byzantská říše.

Významní byzantští lékaři ve svých dílech navazovali na učení Hippokrata a Galéna a pokoušeli se antické lékařství vykládat svým vlastním způsobem. Mezi jejich nejvýznamnější zástupce patřil např. v 5. století žijící Oreibazios, autor lékařské encyklopedie "Collectio medicinae" nebo později Pavel z Aigíny, označovaný za „otce chirurgie“. Na rozdíl od medicíny ve starověkém Řecku, alespoň tak jak je známa od dob Hippokrata, však byzantská medicína nebyla úplně racionální a při léčení byla praktikována magie. Významným způsobem se ale posunula vpřed péče o nemocné. Z podnětu Basileia Velikého totiž vzniklo první xenodochium – předchůdce dnešní nemocnice. Šlo o velké zařízení, poskytující nemocným péči na základě křesťanských principů a sloužící zároveň jako útulek pro chudé a ubytovna pro poutníky. Podobná zařízení byla zakládana ve větších městech po celé říši.  Za císaře Justiniána I. zasáhla byzantskou říši silná morová epidemie, která ovlivnila i politickou situaci v zemi.

Klášterní medicína.

Klášterní medicínou nazýváme v Evropě období od 6. do 12. století, kdy díla o lékařství vznikala a byla přechovávána v klášterech. Zde se také soustředila péče o nemocné ovlivněná křesťanstvím, které se tehdy v Evropě postupně rozšiřovalo. Toto nové náboženství bylo totiž spojené s láskou k bližnímu a také pomocí a soucitem s trpícími. Informací o tomto období je velice málo. Starostlivý přístup k nemocným popisuje z hlediska dějin lékařství první důležité dílo klášterní medicíny – Řehole svatého Benedikta od Benedikta z Nursie. Péče o nemocné je zde líčena jako povinnost, kterou koordinuje opat ve funkci jakéhosi vrchního lékaře kláštera. Mniši v klášterech přejímali a uchovávali přírodovědné znalosti z antiky, zejména díla Pedaniose Dioskúrida a Plinia staršího. To svým současníkům radil i v 6. století žijící významný filozof Cassiodorus, který dále propagoval Hippokrata a Galéna. Dalšími důležitými autory této doby jsou např. benediktinští opati Rhabanus Maurus a Walahfrid Strabo nebo později abatyše Hildegarda z Bingenu. Ta se ve svých dvou lékařských knihách z 12. století věnovala mimo jiné léčivým bylinám a ženským chorobám.

Dějiny lékařství popisují vývoj zdravotních problémů lidstva a jejich řešení od pravěku až po současnost. Zaměřují se především na práci lékařů a jejich předchůdců.

医学史,又称医疗史或医药史,历史学的一个分支,以疾病经验及其对应手段为研究对象。二十世纪初期的医学史,大多由医生所撰写,强调医学技术的进步与突破。近期的医学史,则强调病人的经验,以及不同时代或文化对身体和疾病认知的差异。


Výskyt.

"Nepenthes burbidgeae" je endemickým druhem Národního parku Kinabalu, roste na horách Kinabalu a Tambuyukon (například na plošině Márai Parai). Nejčastěji uváděná nadmořská výška hovoří 1200 až 1800 m n. m. Roste převážně v mlžných či horských lesích na ultramafických půdách, v exponovanějších oblastech často v blízkosti keřů "Leptospermum javanicum" a někdy i v bambusových lesích. Roste rovněž v blízkosti jiných láčkovek druhů "Nepenthes edwardsiana", "Nepenthes rajah" a "Nepenthes tentaculata", z nichž se všemi hybridizuje. Nejvýznamnějším hybridem je "N. burbidgeae × N. rajah" popsána jako "N. × alisaputrana".

Popis.

"Nepenthes burbidgeae" je druh plazivé rostliny, jejíž stonek může měřit až 15 metrů a dosahuje tloušťky okolo 18 mm. Listy jsou světlezelené. Jsou kožovité a velké až 40 cm na délku a 10 cm na šířku. Z listů vyrůstají láčky, jež mají bělorůžové zbarvení, jejich vnitřek je bílý, někdy rovněž poset růžovými skvrnami. Rostlina vytváří dva typy láček naplněných trávicí tekutinou, horní a spodní. Spodní láčky jsou velké asi 25 cm a široké asi 10 cm. Obústí měří až 3 cm na šířku a je lemováno malými zuby. Víčko měří asi 8 cm a brání napršení do rostliny a zředění tekutin uvnitř láčky. Horní láčky vypadají podobně jako spodní, ale jsou menší; měří okolo 13 cm na výšku a 7 cm na šířku. Na láčky rostlina přilákává drobné bezobratlé (mravencovití), kteří jsou přilákáni nektarem a barvou rostliny na hladké obústí, ze kterého spadnou do láčky a útopí se v trávicí tekutině. Uvnitř láček těchto rostlin mimo to také žije řada zvířat, jimž toto prostředí nevadí, například jeden druh pavouka, "Misumenops nepenthicola".  "Nepenthes burbidgeae" je dvoudomá rostlina a začne kvést až po vytvoření horních láček. Květenstvím je hrozen, roste na stonku o délce okolo 25 cm. Opylování obstarávají dvoukřídlí a noční motýli, kteří jsou na květy přilákávání vůní nektaru. Plody zrají okolo 3 měsíců, poté se z nich uvolní 100 až 500 semen rozptylovaných větrem.

Ohrožení.

Druh "Nepenthes burbidgeae" je ohrožen nelegálním sběrem a ztrátou přirozeného prostředí následkem kácení lesů a vysazování plantáží namísto nich. Rovněž jev El Niño, jenž nastal mezi lety 1997 až 1998, způsobil velký pokles populací láčkovek. Způsobil sucha a požáry v Národním parku Kinabalu.  Mezinárodní svaz ochrany přírody tento druh hodnotí jako ohrožený, je zařazen rovněž do přílohy II Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin. Všechny populace se vyskytují v národním parku Kinabalu, chráněné jsou rovněž v takzvané "Nepenthes Garden" v oblasti Mesilau.

Pěstování.

"Nepenthes burbidgeae" je tolerantní k různým teplotám i složení půdy; odolá teplotám od 9 do 41 °C. Noční teploty by však měly dosahovat pod 18 °C, jinak rostliny rostou pomaleji. Optimální teploty pro dobrý růst jsou 20 až 29 °C ve dne a 12 až 16 °C v noci. pH půdy by mělo dosahovat 4,8 až 5,5.  Úroveň světla závisí na zdroji: například sluneční světlo by mělo mít intenzitu 8 100 až 11 000 lx, halogenidová výbojka 6 500−9 100 lx a zářivka 5 400−7 300 lx. Rostlinu lze pěstovat i za snížených světelných podmínek, avšak láčkovky mají světlejší zbarvení.

Nepenthes burbidgeae je druh masožravé rostliny z čeledi láčkovkovité ("Nepenthaceae") a rodu láčkovka ("Nepenthes"). Druh v roce 1858 objevili při výstupu na horu Kinabalu Hugh Low a Spenser St. John. Mezi jedny z prvních přírodovědců, kteří ji ve volné přírodě sbírali, patřil také Frederick William Burbidge. Rostlinu popsal Joseph Dalton Hooker a pojmenoval ji po jeho manželce. Vzhledem k dalším druhům je nezaměnitelná díky zvláštním láčkám. Podobají se jí "Nepenthes chaniana" a "Nepenthes pilosa".

豹斑猪笼草(学名:"")呈片状的分布于婆罗洲沙巴的基纳巴卢山及坦布幼昆山附近。 其种加词“"burbidgeae"”来源于弗雷德里克·威廉·伯比奇的姓氏“Burbidge”。


Průběh události.

Požár vypukl v neděli 8. října 1871 okolo deváté hodiny večer v domě katolických irských přistěhovalců, rodiny O’Learyových ("De Koven Street 137"). Příčina není jasná: populární historka, že požár založila kráva, která ve stáji při dojení převrhla petrolejovou lampu, se dodatečně ukázala jako novinářský výmysl. Existují také dohady o úmyslném založení. Ke žhářství se údajně krátce před svou smrtí přiznal jistý Daniel "Peg Leg" Sullivan, který byl v době požáru ještě chlapec.  Oheň se šířil velmi rychle, vzhledem k mimořádně suchému a větrnému počasí; Chicago bylo tehdy postaveno z velmi hořlavých materiálů, jako dřevo a dehet, značná část obyvatel chovala dobytek a skladovala pro něj doma seno na zimu, také chodníky ve městě byly zpravidla zpevněny prkny, překotný růst města vedl k zanedbávání bezpečnostních předpisů při stavbě. Hasičský sbor byl velmi špatně vybaven (na celé město připadalo pouze sedmnáct stříkaček tažených koňmi), navíc v uplynulém létě řádilo v oblasti Chicaga množství menších požárů, což způsobilo vyčerpání příslušníků sboru i nedostatek vody na hašení. Další neštěstí bylo v tom, že si dispečer po ohlášení požáru spletl adresu a poslal vozy opačným směrem. Všechny tyto faktory vedly k tomu, že během noci se ocitlo v plamenech celé centrum města (Chicago Loop), požár se poté rozšířil i na opačný břeh Chicago River, kde začaly hořet sklady uhlí. Nastala panika a lidé začali prchat z města. Ve vysokých domech vytvářel rozpálený vzduch komínový efekt, který přispíval k šíření plamenů. Výbuch cisterny s petrolejem na North Side vedl ke zničení okolní čtvrti, která byla nejluxusnější částí Chicaga. Po celodenním řádění živlu se 9. října večer spustil silný déšť, který pomohl do rána zlikvidovat poslední ohniska požáru. Ve zdevastovaném městě následovala vlna rabování a násilností, k jejímu zvládnutí vyhlásil starosta Roswell B. Mason stanné právo.

Následky.

Zničena byla oblast o rozloze přes osm čtverečních kilometrů, ale i v epicentru požáru se zachovaly jednotlivé budovy jako redemptoristický kostel svatého Michaela nebo Chicagská vodárenská věž. Celkové škody se odhadují na 222 milionů tehdejších dolarů (asi třetina městského rozpočtu). Následovala rozsáhlá obnova města, díky níž v Chicagu vyrostlo množství moderních budov, výsledkem je jeho přezdívka "Second City" (Druhé město).  Na místě, kde začalo hořet, byl roku 1961 vybudován památník v podobě bronzových plamenů. Na paměť požáru je pojmenován místní fotbalový klub Chicago Fire i univerzitní tým UIC Flames. Brian Wilson byl událostí inspirován k vytvoření instrumentální skladby „Mrs. O'Leary's Cow“. Ve městě Peshtigo ve státě Wisconsin vypukl 8. října 1871 další velký oheň, který si vyžádal přes dva tisíce životů a je označován za nejhorší v amerických dějinách, v obecném povědomí ho však zastínil požár Chicaga.

Velký požár v Chicagu ("Great Chicago Fire") byla ohnivá bouře, která v říjnu 1871 zničila velkou část amerického města Chicago. Při požáru zahynulo okolo tří stovek lidí a bylo zničeno 17 000 domů, takže více než pětina obyvatel půlmilionového velkoměsta ztratila přístřeší.

芝加哥大火是一起发生在1871年的火灾,从10月8日星期日一直到10月10日星期二的早晨,近300人被夺去性命,约100,000人无家可归,毁坏了约9平方公里范围的芝加哥。虽然这起火灾是美国19世纪最大的灾难之一,其重建却也促使芝加哥的发展,使其成为美国经济上的重要都市。


Historie a stavební vývoj.

O umístění Dionýsova divadla na jižním svahu Akropole se vědělo již v 18. století. Řecká archeologická společnost odkrývala pozůstatky divadla od roku 1838, v roce 1862 se přikročilo k jejich úplnému odkrytí pod vedením německého architekta Heinricha Stracka. Nejstarší nálezy pocházejí z 6. století př. n. l. z období Peisistratovy vlády, ale divadlo zde bylo postaveno až o století později. Nejstarší památky na konstrukci divadla jsou kamenné bloky, které byly druhotně použity ve 4. století př. n. l.  V 6. století př. n. l. se představení spojená s oslavami boha Dionýsa pravděpodobně odehrávala na athénské agoře, kde byli diváci usazeni na dřevěných nekrytých tribunách ("ikria") okolo kruhového prostoru ("orchestra"). Po propadnutí dřevěné tribuny na agoře byly slavnosti přeneseny na svah Akropole do míst Dionýsova divadla. V bezprostřední blízkosti divadla byly dva chrámy zasvěcené Dionýsovi.  Nejstarší podoba divadla byla jistě velmi prostá s plochým prostorem orchestry zaujímající pravděpodobně kruh o poloměru 27 metrů a s několika řadami dřevěných nebo kamenných lavic zasazených do svahu. V zadní části orchestry byla vystavěna dřevěná budova (skena) sloužící pro kulisy a zřejmě i ke zlepšení akustiky. V divadle této podoby se odehrávaly nejslavnější tragedie starořeckého období.  Ke konci 5. století př. n. l. byly některé dřevěné konstrukce vyměněny za kamenné. Základ současné monumentální podoby byl vytvořen v době vlády athénského státníka Lykúrga (cca 390–325/4 př. n. l.). Divadlo pak mělo stálé jeviště před orchestrou a třístupňové hlediště ("theatron") ve svahu. Orchestra zůstala dusaná a uprostřed stál zřejmě oltář. Budova skeny byla doplněna bočními přístavbami ("paraskenia"), které pravděpodobně sloužily i jako sklady kulis. Podle některých názorů je kamenná skena Dionýsova divadla nejstarší skenou ve starověkém Řecku. Skrývala v sobě sál (46,5 x 6,4 m) pravděpodbně se sloupořadím.  V helénistickém období bylo pořízeno několik přístaveb a úprav včetně 67 mramorových trůnů s vytesanými jmény hodnostářů, kteří je užívali. Dnešní podoba trůnu, které mají podobu křesel "klismos", je pravděpodobně římskou kopií původních trůnů. Uprostřed této řady je velký trůn sloužící pro Dionýsova kněze.  Dionýsovo divadlo prodělalo modernizaci v římské době, ale integritu a celkovou podobu si zachovalo z doby řecké. V 1. století n. l. bylo postaveno zcela nové jeviště věnované bohu Dionýsovi a císaři Neronovi, a to u příležitosti císařovy návštěvy, během níž chtěl v divadle vystoupit v roli zpěváka. Orchestra byla vydlážděna mramorovými deskami a kolem jejích hran byla osazena nová čestná sedadla. Reliéfy, které ozdobily přední část jeviště za císaře Hadriana, byly druhotně použity při další přestavbě za archonta Faidra ve 3. století n. l., který nechal divadlo upravit i pro hry vodní, kdy do orchestry mohla být napuštěna voda. Pozůstatky této podoby jsou v divadle k vidění dodnes.  Divadlo bylo zasvěceno Dionýsovi, bohu vína a patronu divadla. Odehrával se zde také festival městských nebo také velkých dionýsií (na rozdíl od malých venkovských), jehož součástí bylo i soutěžení v dramatickém umění – nejdříve v tragédii (její vynález je přičítán právě Athéňanům a této první scéně, v níž je zmiňován vznik tragedie z dithyrambů), později i v komedii. Mezi soutěžícími byli i dramatici klasické éry, jejichž díla se zachovala do dnes: Aischylos, Sofoklés, Eurípidés, Aristofanés a Menanderos. Zpočátku byly do soutěže zařazeny tři tragédie a jedna satyrská hra na lehčí téma. Často se objevovaly tematicky podobná dramata, někdy zřejmě přímo trilogie jako dnes jediná dochovaná Aischylova "Oresteia" ("Agamemnon", "Choéfory", "Eumenidy", z roku 458 př. n. l.), která vypráví příběh Átreova rodu.  V době, kdy byla uvedena "Oresteia", pravděpodobně již existovala budova skeny a zároveň i kruhová platforma pro zvláštní efekty ("ekkyklema") a zdvihací stroj ("mechane"). Vývoj divadla spěl od jednoho herce ("protagonista") a chóru k postupnému zařazení druhého a v době "Oresteii" již i třetího herce, příčemž úloha chóru ustupovala. Herci koncem 4. století používaly výrazné masky, které byly považovány za důležitý prvek pro zdůraznění charakteru vzhledem k početnému diváctvu.  Dionýsovo divadlo také někdy hostilo zasedání athénské ekklésie poté, co byl Pnyx shledán nevhodným. V římské době se v divadle odehrávaly i gladiátorské zápasy a další římské zábavné hry a závody, v době byzantské celý komplex zcela zanikl.

Kapacita.

Hlediště Dionýsova divadla bylo 31 m vysoké a mělo 78 řad. Kapacita je počítána podle rozdělení na místa k sezení (rýhami) z doby římské na 17 000 diváků, podle jiných badatelů byla ale původně ještě vyšší – až 30 000 diváků. Zachovala se zmínka o tom, že diváci, kteří se nevešli do divadla, lezli na blízký topol na skále za hledištěm. Pro srovnání kapacita divadla v Epidauru byla asi 14 000 diváků, v Megalopoli 16 000, divadlo v Efezu z období helénismu pojmulo až 25 000 diváků.

Dionýsovo divadlo je hlavní divadlo v Athénách, postavené na úpatí athénské Akropole. Bylo zasvěceno Dionýsovi Eleutheriovi (eleutherios = osvoboditel), bohu her a vína. Divadlo, které bylo vytesáno do jižního svahu akropole, mohlo pojmout více než 17 000 lidí, mělo vynikající akustiku a odehrávala se v něm největší divadelní oslava Dionýsie. Pravděpodobně jde o první kamenné divadlo na světě a zároveň se zde zrodila první dramatická forma – řecká tragédie. Vykopávky odkryly podobu divadla po římských úpravách a dnes jsou přístupné veřejnosti. Divadlo se někdy mylně zaměňuje za nedaleký Odeon, postavený za Héróda Attica.

狄俄倪索斯剧场(Theatre of Dionysus)是希腊雅典的一个露天剧场。这是世界上最古老的剧场之一。在节日,会在此表演戏剧,献给葡萄酒和农业之神,戏剧的保护神狄俄倪索斯。它常会与兴建较晚,保存较好的希罗德·阿提库斯剧场(Odeon of Herodes Atticus)相混淆,后者位于雅典卫城的西南山坡。


Historie.

Před startem.

Nápad na spuštění sportovního kanálu cíleného výhradně na golf se zrodil v roce 1991 u mediálního podnikatele Josepha E. Gibbse, pocházejícího z Birminghamu v Alabamě. Ten vytušil dostatečný zájem veřejnosti a nechal si provést průzkum. Gibbsovi se podařilo zahájit spolupráci s americkým profesionálním golfistou Arnoldem Palmerem, který měl velmi dobré znalosti golfu a kontakty v golfovém prostředí, zatímco Gibbs měl zkušenosti s provozováním dalších kabelových sítí. Své plány na spuštění "Golf Channelu" společně oznámily veřejnosti na profesionálním golfovém turnaji Bob Hope Chrysler Classic v únoru roku 1993 a začaly hledat investory. To se jim nakonec podařilo. Kabeloví operátoři "Continental Cablevision", "Comcast Cable Communication", "Newhouse Broadcasting", "Cablevision Industries", "Adelphia Communications" a "Times Mirror Company" poskytly na spuštění nového kanálu a vybudování plně digitálně vybaveného studia celkem 80 milionů amerických dolarů.

1995 - 1999.

Na sestavení pestrého programového schématu byl přijat zkušený manažérský tým a odborník na line up vysílání. "The Golf Channel" zahájil své vysílání 17. ledna 1995 a již od 19. do 22. ledna 1995 odvysílal první živý přenos soutěže Dubai Desert Classic. "The Golf Channel" se stal prvním sportovním kanálem věnující se výhradně golfu. V prvním roce bylo odvysíláno 23 tuzemských turnajů a 41 evropských a australských událostí.  V roce 1996 byly spuštěny webové stránky "GolfChannel.com", jejíž hlavním cílem bylo sdružovat komplexní informace pro golfisty a fanoušky, nejnovější zprávy, video návody a další informace z oblasti golfu. Ve stejném roce "Golf Channel" expandoval do zahraničí a zahájil vysílání v Japonsku.  Na konci roku 1998 měl "The Golf Channel" 22 milionů předplatitelů.

2000 - 2009.

V roce 2002 "The Golf Channel" zaměstnával ve studiu v Orlandu 330 lidí.  O rok později provozovatel britského televizního programu Golf TV ("Golf TV Ltd.") oznámil spojenectví s americkou základnou "Golf Channel" a tak ke dni 22. listopadu 2003 byla spuštěna britská verze Golf Channel UK. První vysílání bylo možné sledovat od 19. hodiny v digitální satelitní platformě Sky Digital na kanálu 429.  V roce 2006 došlo ke spojenectví DirecTV s podnikatelem Carlosem Avilou, což vedlo ke spuštění verze "Golf Channel" pro Latinskou Ameriku s výjimkou Brazílie. Program je vysílán ve španělštině.  Úspěch zaznamenali v roce 2007, kdy se podařilo uzavřít exkluzivní patnáctiletý kontrakt s největším organizátorem golfových turné PGA Tour. Tento kontrakt zcela pokryl Mercedes Championship, Sony Open, Bob Hope Chrysler Classic a FedExCup, včetně World Golf Championships, The Tour Championship a Players Championship. PGA zaručuje 47 PGA tour událostí. Na konci roku 2007 bylo ukočeno vysílání britské verze Golf Channel UK. Příjmy z reklamy a teleshoppingu nepokryly výdaje stanice na její provoz.  Od roku 2008 se název programu zkrátil na "Golf Channel" a bylo zahájeno vysílání v České republice a na Slovensku.

2010 až současnost.

K dalšímu rozšíření partnerství na deset let, tentokrát s organizací LPGA, sdružující profesionální golfistky, došlo v roce 2010. To umožní odvysílat Premier Women's Professional Golf Tour a získali výhradní práva k Solheim Cupu. V téže roce se "Golf Channel" stává součástí portfolia skupiny Comcast, jehož součástí jsou televizní stanice E!, Style Network, PBS Kids Sprout a další. Po tomto spojení došlo k výraznému zvýšení podílu sledovanosti.  Roku 2010 byla podepsána smlouva s francouzským provozovatelem satelitní televize AB Groupe, na jejíž základě vzniká francouzská verze Golf Channel (France) vysílající z Lucemburska. Obdobně vzniká i verze pro Thajsko a Tchaj-wan.  V roce 2011 dochází ke sloučení skupiny Comcast s americkým konglomerátem "NBCUniversal", čímž se "Golf Channel" stal součástí NBC Sports Group, které se podařilo rozšířit multiplatformní partnerství s PGA of America a stal se výhradním partnerem vysílání Ryder Cupu v USA až do roku 2030.  "Golf Channel" v roce 2014 expandoval také na polský trh, kde je v anglickém jazyce vysílán prostřednictvím kabelové televize "EchoStar Studio" v Poznani.

TV pořady.

Golfové soutěže.

"Ryder Cup" je nejsledovanější golfová týmová soutěž na světě, ve které bojuje o vítězství Evropa se Spojenými státy.  "PGA Tour" a "FedExCup" jsou nejprestižnějším okruhem mužského golfu v zámoří, kde hráči bojují o prémii 10 milionů amerických dolarů. Každý rok je zakončen čtyřmi díly Play Off.  "Presidents Cup" - Výběr světa bez hráčů Evropy s USA  "World Golf Championship" jsou po majorech nejprestižnější golfové turnaje mužského golfu.  "European Tour" - Nejlepší golfisté z Evropy se v závěrečném turnaji představí v katarském Dubaji.

Zpravodajství a analýzy.

"Denní zpravodajství" - Aktuální informace ze světa golfu v rámci relace "Golf Central".  "Morning Drive"

Pro rekreační golfisty.

"Tréninkové lekce" (Playing Lessons) - Lekce amerických trenérů pro začínající golfisty.  "Golf Channel Academy"  "PGA Tour Champions Learning Center"  "Škola golfu" (School Of Golf)  "The Golf Fix"

Ostatní pořady.

"Feherty" - Talk show uváděná Davidem Fehertym.  "Golf's Greatest Rounds"  "The Big Break"

Dostupnost.

Níže jsou uvedeny pouze satelity, na níž probíhá vysílání americké verze "Golf Channelu". Distribuční neveřejné trasy zde nejsou uvedeny.

Kabelové sítě.

"Golf Channel" je dostupný v mnoha kabelových sítích ve Spojených státech amerických a Kanadě.

Golf Channel (do roku 2008 pod názvem The Golf Channel, zkráceně "TGC") je americký placený sportovní kabelový a satelitní televizní kanál, jež je úzce profilován na tematiku golfu. Stanice vysílá nepřetržitě 24 hodin denně. Programová skladba je tvořená živými přenosy z golfových turné, dokumenty o golfu a slavných golfových hráčích, pořadů typu talk show se slavnými golfisty a golfovým zpravodajstvím s aktuálními výsledky. Pro rekreační golfisty vysílá také instruktážní videa a školu golfu. Podle licenčních podmínek může "Golf Channel" odvysílat také teleshopping propagující firmy působící v golfovém prostředí.

高尔夫台(Golf Channel,1995年至2007年曾名为The Golf Channel)是美国的一个有线电视和卫星电视频道,由NBC环球旗下的NBC体育集团所有。高尔夫台专门播出有关高尔夫的节目,创建于亚拉巴马州伯明翰。现在高尔夫台总部位于佛罗里达州奥兰多。2015年2月,高尔夫台的收视户有79,250,000,占美国电视用户总数的68.1%。高尔夫台开始播出于1995年。


Děj.

Film se odehrává dvacet let po ničivé mimozemské invazi z prvního dílu. Organizace spojených národů vytvořila Zemskou Vesmírnou Obranu (anglicky ESD), globální obranný a výzkumný program využívající mimozemšťanskou technologii jako obranu proti hrozbám z vesmíru. Tyto hlavní obranné síly byly zřízeny na orbitě Země, Měsíci, Marsu a Saturnově měsíci Rhea. Oblast 51 v Nevadě se stala velitelstvím této obrany.  Svět se připravuje na oslavu dvacátého výročí porážky vetřelců. Mezitím se však ředitel ESD David Levinson (Jeff Goldblum) ve Střední Africe setkává s doktorkou Catherine Marceauxovou (Charlotte Gainsbourg) a válečníkem Dikembem Umbutu, který jej dovede do mimozemské lodi, která zde při invazi přistála a už neodletěla. Uvnitř zjistí, že loď vysílá nouzové volání. Kromě toho se doktor Oblasti 51 Brackish Okum probudí z dvacetiletého kómatu, přičemž Okum, Umbutu a bývalý americký prezident Thomas Whitmore, kteří prodělali telepatický kontakt s mimozemšťany, spatří vizi, v níž vidí zvláštní, neidetifikovatelný kulovitý objekt.  Neidetifikovatelná ohromná kulovitá loď, zcela odlišná od lodí vetřelců před dvaceti lety, se vynoří z červí díry blízko obranné stanice ESD na Měsíci. Levinston je přesvědčen, že se jedná o jinou mimozemskou rasu, kterou doposud neznají, a proto doporučuje, aby neútočili. Přesto však použijí ničivé energetické dělo vetřelců a kulovitou loď sestřelí, načež se zřítí do kráteru Van de Graaff. Kvůli tomu dva piloti z Měsíce, Jake Morrison (Liam Hemsworth) a Charlie Miller (Travis Tope) vyzvednou vesmírným tahačem Levinstona, Marceauxovou, Umbuta a amerického federálního pracovníka Floyda Rosenberga, načež zamíří k troskám neznámé lodi. Mezitím se však z hlubokého vesmíru objeví obrovská loď vetřelců, stejných vetřelců, jaké napadli Zemi před dvaceti lety, s 5000 kilometry v průměru. Během chvilky zničí celou obrannou síť děl kolem Země. Jake s ostatními seberou z trosek kulovité lodě zvláštní kontejner se symbolem kulovitého objektu, načež je zachytí gravitační pole obrovské mimozemské lodi. Od gravitace se odputají až nad Atlantikem, kde loď přistane, a společně odletí v tahači do Oblasti 51. Zjistí, že se loď začíná provrtávat do Zemského jádra, aby jej využila jako pohonnou hmotu, kvůli čemuž vyhubí všechen pozemský život.  Mezitím se Whitmore v Oblasti 51 zavře do cely s jedním z živých vetřelců, kteří se náhle probudili z dvacetiletého spánku. Všichni se prostředním Whitmora, kterého mimozemšťan využívá jako telepatický prostředek k řeči, dozví, že jedna z jejich královen velí zdejší invazi. Následně Whitmore upadne do bezvědomí, z něhož se později opět probere. Levinston má hypotézu, že pokud zabijí královnu, vetřelci přestanou vrtat a ustoupí. ESD zavelí letcům, mezi nimiž je i Jake a Charlie, pod velením Dylena Dubrow-Hillera, syna Stevena Hillera, aby vlétli do úseku mateřské lodě nad Atlantikem, ve které je královna. Avšak jedná se o past, proto všichni ztroskotají uvnitř mateřské lodě.  V Oblasti 51 Okun otevře mimozemský kontejner, díky čemuž uvolní velkou bílou kouli. Tu aktivují a zjistí, že se jedná o posledního člena velmi vyspělé rasy, která si svá vědomí přesunula do těchto kulovitých robotických těl. Dokáže mluvit lidskou řečí, podle níž se jedná o primitivní jazyk, díky čemuž se od ní dozví, že ony vetřelce nazývá „Sklízeči", a vede planetu plnou přeživších uprchlíků, jejichž rasy byly vlivem Sklízečů vyhubeny. Společně vedou odboj proti Sklízečům. Jelikož se Sklízeči této bílé sféry obávají, chtějí jí zničit a získat její vědomosti. Lidé se zavážou, že jí ukryjí. Avšak sféra nevědomky vysílá signál, který upoutá pozornost Sklízečů, kvůli čemuž se k Oblasti 51 začne přibližovat loď Sklízečů s královnou na palubě. Avšak lidé tento signál použijí jako návnadu, aby královnu přilákali do pasti.  V mateřské lodi Sklízečů se Dylen, Jake, Charlie a ostatní proberou, načež úspěšně ukradnou několik jejich stíhačů a odletí z lodě pryč. Mezitím se Whitmore, proti vůli své dcery, dobrovolně přihlásí na sebevražednou misi v jednom z vesmírných tahačů. Úspěšně vletí dovnitř přibližující se královniny lodi, kde odpálí zbraň na studenou fúzi, přičemž zemře. Loď sice exploduje, ale královna kvůli osobnímu silovému poli přežije. Několik stíhačů se pokusí královnu sestřelit, ale neúspěšně. Později se královna začne dobývat ke sféře, ale to jí stihne porazit Jake a ostatní ve stíhačích Sklízečů. Všichni Sklízeči ustoupí a mateřská loď přestane vrtat, načež odletí pryč. Okun všem řekne, že jim sféra nabídla, aby lidé vedli meziplanetární odboj proti Sklízečům. Velitelé souhlasí, přičemž to Okun komentuje slovy: „Pojďme mimozemšťanům nakopat jejich zadky."

Den nezávislosti: Nový útok (v originále "Independence Day: Resurgence") je americký sci-fi film německého režiséra Rolanda Emmericha, který se také podílel na scénáři spolu s hlavním scenáristou Deanem Devlinem. Film je pokračováním prvního dílu z roku 1996. Emmerich potvrdil, že se v roce 2017 máme dočkat třetího dílu, který se dle jeho slov bude odehrávat ve vesmíru.

《ID4星际重生》(英语:"Independence Day: Resurgence",或简称英语:"IDR")是一部2016年美国科幻灾难片,由罗兰·艾默瑞奇执导。为1996年电影《ID4星际终结者》的续集。电影主演除了杰夫·高布伦、比尔·普曼、裘德·赫希、薇薇卡·A·福克斯和布伦特·斯派尔等人回归出演自己的角色外,本集还新加入了连恩·汉斯沃、杰西·亚瑟、麦卡·门罗、莎拉·华德、夏绿蒂·甘丝柏、乔伊·金、Angelababy与威廉·菲德内尔。


天使之城 (1998年電影)

Děj filmu.

Anděla Setha (Nicolas Cage), který doprovází zemřelé do dalšího života, při čekání na úmrtí muže, kterého operuje doktorka Maggie Rice (Meg Ryan), zaujme doktorčina snaha o záchranu pacientova života a smutek při jejím neúspěchu. Přestože je Seth pro smrtelníky neviditelný, v jednu chvíli se zdá, že Maggie se na Setha dívala. Při příštím setkání se Seth rozhodne doktorce zjevit.  Vzájemné přátelství přerůstá do přitažlivosti, přesto je však Maggie již ve vztahu se svým kolegou z nemocnice, Jordanem Ferrisem (Colm Feore). Seth se poté setká s Nathanielem Messingerem (Dennis Franz), jedním z pacientů Maggie, který vycítí jeho přítomnost v pokoji. Nathaniel mu prozradí, že býval také andělem, ale rozhodl se stát se člověkem tzv. „pádem“, skokem z velké výšky. Seth začne zvažovat využití této možnosti, tak aby mohl plně fyzicky a emocionálně prožít vztah s Maggie.  Maggie, která si všimne, že Seth je nezranitelný, požaduje po něm vysvětlení. Tvrzení, že je andělem však není schopna přijmout a pošle jej pryč. V pozdějším rozhovoru s Nathanielem, který postupně odhaluje svůj andělský původ, se Maggie dozvídá, že existuje možnost stát se člověkem. Seth se rozhodne tento krok udělat, skrz symbolické gesto skoku z vrcholu mrakodrapu. Mezitím Maggie Jordan požádá o ruku.  Ihned po probuzení začne Seth vnímat pocity a vjemy, které do této doby neznal, včetně fyzického zranění a bolesti. Bývalý anděl vyrazí do nemocnice za Maggie, kde se však dozví, že si vzala dovolenou a odjela do hor na chatu. Seth se tam vydá, po cestě jej však potká několik nepříjemností – je okraden o boty, bez peněz neměl na autobus a v dešti promokl. Poté co se na chatu dostane, Maggie ihned pozná, že se vzdal svého způsobu života a stal se člověkem.  Druhý den ráno jede Maggie na kole do místního obchodu. Po cestě zpátky jede plná štěstí se zavřenýma očima a rozpaženýma rukama. Proti ní se však objeví kamion, s nímž už nemůže odvrátit střet. Seth vycítí, že Maggie je v potížích a běží jí na pomoc. Když dorazí, Maggie mu říká, že vidí anděla, který ji přišel doprovodit. Přestože ji Seth prosí, aby se dívala na něj, Maggie odpoví, že se nebojí.  Truchlícího a samotného Setha navštíví Cassiel (Andre Braugher), přítel z doby, kdy byl andělem. Seth se ptá, zdali byl potrestán za odchod z nebe, Cassiel jej ujišťuje, že ne a řekne, že lidé umírají a tak jednou umře i Seth. Cassiel se zeptá, zdali by to udělal i kdyby věděl, že se to stane, na což Seth odpovídá: „Vždy bych dal přednost přivonení k jejím vlasům, jedinému polibku od ní, doteku její dlaně, před věčným životem bez ní“.

Město andělů (v anglickém originále City of Angels) je romantické drama USA z roku 1998 režiséra Brada Silberlinga. V hlavní roli se objevil Nicolas Cage jako anděl Seth a Meg Ryan jako doktorka Maggie Rice. Film je remake německého snímku Nebe nad Berlínem z roku 1987.

《天使之城》(英语:"City of Angels"),是一部上映于1998年的美国电影,由尼可拉斯·凯吉等主演。讲述一名天使与一位人类女医生的爱情经历与命运曲折。该片曾获1999年美国青少年观众票选大奖等奖项。