Historie psychologismu.

Zakladatelem psychologismu je francouzský sociolog a sociální psycholog Gabriel Tarde. Považoval za nutné definovat v rámci sociologie elementární sociální fakt. Tím byl psychický stav jednotlivce. Začátkem 19. století se psychologie zabývala jedincem a sociální procesy nebrala v potaz. Ke konci století se situace zásadně změnila, Tarde sociální jevy považoval za jevy vznikající na základě vzájemného vztahu individuí. Psychologismus se velmi rozšířil, a to jako obecná tendence psychologicky zdůvodnit vědecké poznání a objasnit nejrůznější jevy. Psychologické zdůvodňování gnozeologie (F. E. Beneke), lingvistiky (G. Paul), estetiky (G. T. Fechner), logiky (J. Lipps), dějin a literární vědy (H. Taine) i dalších disciplín se stalo moderním.  Poprvé Erdmann použil pojem „psychologismus“ při kritické charakteristice filozofického postoje Fridricha Eduarda Benekeho, který pokládal psychologii za veškerý základ filozofie. Podle Benekeho je psychologie nástrojem, který umožňuje propojit filozofii s vnitřní individuální zkušeností a z výsledku poté vyvodit strukturu lidského poznávání.  Počátky psychologismu tak začínají v 60. letech 19. století, kdy psychologové a sociologové začali přicházet na to, že fungování lidského života, potažmo lidské chování, není možné nazírat jen z fyziologického hlediska. Psychologové dospěli k závěru, že lidské chování je ovlivněno i společenským životem člověka, naproti tomu sociologové pochopili, že lidské chování nelze posuzovat jen na základě chování ve společnosti, ale i na základě dílčích projevů chování, jako je například rozhodování.  K rozvoji zkoumání tohoto fenoménu dochází tedy zejména v 19. století, a to hlavně ve Francii, kde dlouhodobě dochází k rozsáhlým společenským změnám, a to především kvůli francouzským revolucím. Francouzská revoluce jako taková se stává příčinou změn a zároveň těžištěm zkoumání tohoto období. Vzhledem k tomu dochází k rozsáhlému zkoumání tzv. psychologie davů, neboť to byly právě lidové davy, které ve francouzských revolucích sehrály klíčovou roli.  Zastánci psychologismu se v této době shodují na těchto rysech lidského chování:  · Lidská mysl má společný, nadosobní základ daný společností, ve které žije  · Člověk je svou povahou spíše bytost iracionální; to implikuje, že ani společnost nelze posuzovat na základě víry v rozumné chování členů, víry v logiku  Na počátku 20. let 20. století se na našem území sporem o psychologismu zabýval český filozof a sociolog Josef Ludvík Fischer. Tuto problematiku rozebral především ve své publikaci "Úvod do filozofie", zejména v oddílu věnovaném její metodě.  S postupem času se náhled na psychologismus mění a je chápán v nových souvislostech. Současný americký filozof Ned Block ve své knize "Psychologism and Behaviorism" líčí psychologismus jako pohled na inteligentní chování soudíc podle toho, jak člověk vnitřně zpracovává myšlenky konatele. Tento postoj je v kontrastu s behaviorálním pohledem, který tvrdí, že inteligence může být přisuzována bytosti výhradně skrze pozorování jejího chování.

Kritika psychologismu.

Termín psychologismus vyvolával zejména v 19. století značné spory. Vznikaly dobové kritiky, zaměřené zejména na to, zda logika a epistemologie jsou součástí psychologie. Přestože se diskuze o pojetí psychologismu vedly zejména v německém prostředí, do debaty významně přispěl také anglický filozof John Stuart Mill. Jeho následovníci se však dodnes nemohou shodnout, zda byl zastáncem psychologismu, či nikoliv, a to z toho důvodu, že ve svých dílech někdy zmiňuje závislost logiky na psychologii a jindy naopak tento vztah popírá.  Kritikou psychologismu v logice se zabýval německý filozof moravského původu Edmund Husserl ve svém díle "Prolegomen k čisté logice". Pojem psychologismus v logice vykládá, že logika je brána jako součást psychologie, jež se považovala za jediný a dostatečný teoretický základ logiky. Husserl se zabýval dvěma linkami kritiky psychologismu, které detailně popisuje ve svém díle. První princip vychází z analýzy povahy zákonů čisté logiky, podle níž se tyto zákony nemohou zakládat na empirických psychologických pravidlech, a tedy psychologie nemůže být základem logiky. Druhá linie Husserlovy kritiky se snaží dokázat vnitřní rozpornost psychologistického stanoviska, jsou-li z něj vyvozeny jeho nejzazší důsledky.  Dalším významným kritikem psychologismu byl německý fenomenologický filozof Martin Heidegger, žák a následovník myšlenek Edmunda Husserla. Na jeho raných publikacích se podepsal nejvíce kritický realismus a katolická filozofie, byl silným odpůrcem modernismu. V mládí byl hodně ovlivněn freiburským teologem a filozofem Carlem Braigem. Spor o psychologismus podle něj nebyl primárně sporem s psychologií, ale příležitostí k odhalení hlubokých filozofických problémů, které přímo vedly ke Kantovi a jeho filozofii. Významná je Heideggerova dizertace s názvem "Nauka o soudu v psychologismu."  V článku "Psychologie náboženství a podvědomí" vedl otevřený spor s psychologií a byl proti psychologizaci víry. Nechápal spor o psychologismus jako spor přímo s psychologií, ale jako možnost odhalení filozofických významů. Psychologizace logiky totiž nepramenila z psychologie, ta se ovšem právě díky psychologizaci logiky začala prezentovat jako samostatná vědní disciplína. K psychologizaci logiky mimo jiné vedlo nepochopení Kantových transcendentálních výzkumů výbavy lidského rozumu.  O spor o psychologismus a logicismus se ve 20. letech 20. století zajímal také J. L. Fisher ve svém díle Úvod do filozofie. Pokusy logicismu dát poznávaným pravdám nadsubjektivní hodnotu podle J. L. Fishera končily nezdarem. Dle jeho slov,logicismus chtěje ujíti domnělé absurdnosti psychologismu, který ujišťuje o pouze relativní povaze všech pravd, musí strpěti, aby byl obviněn z absurdnosti ještě větší‘‘. Podle něj nelze obejít subjektivní účast při vzniku poznání. Hlavní překážkou, jež se musela překonat, byla možnost veškerých psychologických bádání opřít se o prostý fakt, že logika je jako disciplína pojednávající o myšlení bezpochybně vnořena do psychických procesů myslícího subjektu.  Významně se sporem o psychologismus ve 20. století zabýval Přemysl Dvorský, který teoreticky vycházel z Heideggerových myšlenek.

Psychologismus je názor považující psychologii za základ vší filozofie a za základní vědu vůbec. Vztahuje psychologické techniky do řešení filosofických technik a vychází z pojetí, že psychologie je základem každé vědy, neboť neexistuje vědecké odvětví, v němž by také nešlo o vnímání, myšlení apod. V současné sociologii představují psychologismus zejména směry neofreudismus, fenomenologická sociologie a etnometodologie. Psychologismus je také označení pro jakékoliv přeceňování významu a dosahu psychologie, kdy jiná hlediska bývají zanedbána nebo zcela odmítnuta. Jiné definice říkají, že psychologismus spočívá v chybné identifikaci nepsychologických subjektů s psychologickými. Název vymyslel německý historik a filozof Johann Eduard Erdmann. Termín psychologismus vyvolával zejména v 19. století značné spory a vznikaly dobové kritiky.

心理主义(Psychologism)是一种哲学立场,其核心主张是:心理学对于解释其他非心理的事实或法则起着基础作用。


Historie.

Předchůdci.

Hobbes, Rousseau a Marx se jako jedni z prvních pokouší objasnit tajemství jednání kolektivních aktérů. Avšak počátky „moderních“ dějin teorie kolektivního jednání se pojí s analytikem davu Gustavem Le Bonem. Francouzský sociolog ve svých výzkumech čerpá z revolučních časů Francie a dochází k závěrům, že aristokracie, která do potenciálně destruktivního chování vnášela racionalitu, odchází a nastává čas davu, ve kterém jsou individuální chování, morální soudy a prožívání ovládány sugescí, která často vzniká působením vůdcovské osobnosti.

Počátky.

Po 1. světové válce, kdy se studium sociálních hnutí přesouvá do USA, z myšlenek Le Bona a pod vlivem Tarda vychází představitel Chicagské školy Robert Park, který stojí na počátku teorie, kterou dnes známe po názvem "teorie kolektivního chování" a pokládá tak základy racionálnímu pojetí kolektivního chování (iracionálním je Le Bonovo pojetí zmíněné výše). Na počátku 20. Století na něj navazuje Blumer, který se věnuje problému kolektivní identity v práci Outline of Collective behavior. Od většiny ostatních předchůdců (zejména těch evropských), kteří připisovali kolektivnímu chování davový a iracionální charakter, vnesl do teorie nový prvek – tvořivost. Tvořivost byla základem Blumerova interakcionizmu, který naznačuje racionální přizpůsobení lidí proměnám jejich prostředí. Mezi další významné sociology sociálních hnutí patří Smelser, chápající kolektivní chování jako neinstitucionalizované v důsledku nestrukturované situace. Jako jeho nejdůležitější formy uvádí paniku, mánii, výbuch nepřátelství, normativně orientované hnutí a hodnotově orientované hnutí. Aby určil, které příčiny rozhodují o té či oné formě kolektivního chování, konstruuje model "přidané hodnoty" ("value-added" model). Teorie Blumera a Smelsera se pak vzájemně doplnily a vytvořily tak ucelenou teorii kolektivního chování. Teorie je vybudována na předpokladu, že chování člověka, který je součástí spontánně se tvořící skupiny, se liší od jeho chování individuálního.

Moderní pojetí.

Po 2. Světové válce vzniká teorie masové společnosti inspirující se v díle iracionalistů, zejména Le Bona a Ortegy y Gasseta, která ve velkém reaguje na zkušenosti s autoritativními a totalitními režimy. Od 50. Let probíhají v USA hnutí za občanská práva a v západní Evropě bylo možno vídat pochody organizované mírovým hnutím. Velice šokující však bylo hnutí 60. let, kde jako sociální aktéři působili studenti a profesoři. Problémem bylo, že dominující sociologické školy neuměly na fenomén sociálních hnutí odpovědět, protože studenty a učitele nebylo možné považovat za iracionálního společenského aktéra (vyhýbali se elitářství, nechtěli převzít politickou moc). Studentské hnutí uvedlo do pohybu hnutí starší (př. feministické, environmentální) a také dalo vzniknout novým hnutím (př. hnutí za práva homosexuálů). Na události této doby reaguje sociologie nejen změnou principů vysvětlujících kolektivní jednání, ale také terminologickými inovacemi, kdy do jejích textů začíná pronikat termín "sociální hnutí", který se objevoval vedle již zavedeného označení "kolektivní chování", aniž by byl řádně vysvětlen vztah obou významů. Velmi brzy se termín "sociální hnutí" stal označením tak rozmanitých forem jednání kolektivit, že dnes lze jen stěží odpovědět na otázku, co se pod tímto názvem vlastně skrývá, a tak tím je dnes označován téměř každý stabilnější komplex jednání menší nebo větší skupiny lidí.

Typy sociálních hnutí.

Rozlišujeme tři typy:

Smelserův model přidané hodnoty.

Tento model přináší hierarchii podmínek, za nichž dochází ke kolektivnímu chování. Od podmínek méně specifikujících projevy kolektivního chování tak lze dojít až k podmínkám určujícím konkrétní formy chování kolektivit. Úrovně podmínek následují v tomto pořadí:

Sociální hnutí je sítí neformálních interakcí mezi větším počtem individuí, skupin nebo organizací angažovaných v politických nebo kulturních konfliktech na základě sdílené kolektivní identity s cílem rozšířit občanské svobody. Obecným cílem teorie sociálních hnutí je snaha o vysvětlení důvodů, proč dochází ke kolektivní akci, tedy k mobilizaci a protestu občanů. Teoretici zabývající se sociálními hnutími se snaží přijít na to, proč v některých zemích k mobilizaci občanů dochází a v jiných ne, zda je příčinou např. nastavení politických systémů nebo schopnost vůdců mobilizovat občany.

社会运动(英语:Social movement)是由个体或社会群体松散组织为了实现推动、执行、抵制、阻止或撤消社会变革变化,而用体制外的策略,来改变现有体制的一种政治现象行动与集体。社会运动被描述为“组织结构和战略,这些结构和战略可能使被压迫人口能够提出有效的挑战,并抵抗更强大和更有优势的精英”。


Funkce veřejného mínění.

Demokratizační - projevují se důrazem na přihlížení k tomu, co si lidé myslí. Veřejné mínění zde plní funkci při rozhodování o politických záležitostech. Tato funkce může být naplňována různými způsoby, v podobě referend při přímé demokracii, či v podobě voleb volených zástupců v rámci zastupitelské demokracie.  Kontrolní - představuje formu sociální kontroly a to např. v případech veřejných činitelů, kteří prezentují své sliby, a následně veřejnost chce vědět, jak byly splněny, pokud nebyly tak proč atp.  Hodnotící – plní funkci poskytování zpětné vazby  Morální až právní – základem je, že veřejné mínění představuje hodnocení jednání, činů. (může také urychlit přijetí zákona)  Artikulační – veřejné mínění takto formuluje a vyjadřuje, co společnost shledává svými zájmy a potřebami v nejrůznějších oblastech.

Historie.

Význam veřejného mínění se v minulosti znatelně vyvíjel. Dříve bylo v některých teoriích chápáno jako přímý výsledek aktivit veřejnosti. Rozhodující význam mělo za antiky, kdy tehdejší formy demokracie na něm byly de facto založené. Podstatně méně významným bylo veřejné mínění ve středověku, avšak s nástupem renesance jeho význam opět stoupá, objevují se autoři přímo se zabývající touto tematikou, mezi něž patří například i Niccoló Machavelli. Postupem času, se sílícím kapitalismem a ústupem feudalismu, vliv a význam veřejného mínění postupně roste. Později reagují některé sociologické přístupy na urbanizaci a hledají inspiraci v poznatcích rozvíjející psychologie. Ve 30. letech 20. století vypracoval základy empirických kvantitativních výzkumů George Gallup, ve kterých se zaměřil na zkoumání jednotlivců. Do té doby převažující model veřejnosti ustoupil chápání veřejného mínění jako souboru individuálních názorů.  V České republice má veřejné mínění nemalou tradici. První výzkumný institut byl založen již v roce 1946 v tehdejším Československu. O čtyři roky později byl ale zrušen jako nepotřebný. Před rokem 1989 zde působily tři instituce, které se zabývaly výzkumem trhu a veřejného mínění. V roce 1967 vznikl jako součást Akademie věd Sociologický Ústav pro výzkum veřejného mínění, který v průběhu „pražského jara“ zkoumal politické názory a postoje. Dále existoval Výzkumný ústav obchodu, který také patřil pod Akademii věd a přibližně od roku 1972 několikrát přejmenovávaný Institut pro výzkum veřejného mínění působící pod Státním statistickým úřadem, který po roce 1989 přechází pod vedením Bohumila Jungmanna pod Akademii věd jako součást Sociologického ústavu.  Po roce 1990 vznikla řada agentur, zabývající se průzkumem trhu a veřejného mínění. První výzkumné agentury či sdružení agenturního typu se objevily bezprostředně po revoluci na začátku roku 1990. Mnozí lide přešli ze Sociologického ústavu, Výzkumného ústavu obchodu nebo Ústavu pro výzkum veřejného mínění, bylo založeno například Středisko empirických výzkumů – STEM, Asociace pro nezávislou sociální analýzu – AISA, DEMA, Dema Rapid, Marktest, Ecoma, Raisa, Amasia, Factum, a řada dalších. V tomto období se tak uplatnilo české majetkové a duševní vlastnictví plynoucí z akademické sféry. To bylo do jisté miry podporováno i velkým zaměřením na sociálně politické výzkumy (alespoň během prvních let). Dalším motorem tohoto prudce se rozvíjejícího oboru byl bezesporu hlad po informacích ze strany velkých marketingových zahraničních společností a později médií.

Vlivy.

Veřejné mínění lze ovlivňovat mnoha způsoby. Je formováno faktory materiálního a duchovního rázu, spolu s poznatky a emocemi, též zmiňuje podstatnou roli širokého spektra dostupných informací. K nejčastěji skloňovaným faktorům patří média, dále vlastní zkušenost, zájem o danou problematiku.

Faktory.

Osobní a zprostředkovanou zkušenost - poznání, jehož zdrojem je vnější prostředí člověka.  Hodnotový systém - hierarchie hodnot, závisející na preferenci jednotlivých hodnot, vznik i změny hierarchie závisí na činitelích, mezi něž patří věk, inteligence, vzdělání, výchova, profese, rodina a společenské zařazení.  Výchova - systematické rozvíjení emocionálních a racionálních schopností jedince, utváření postojů, způsobů chování a to v souladu s cíli dané skupiny kultury.  Vytvořené postoje a názory - komplexní tendence vyjadřovat se ustáleným způsobem na určité situace, myšlenky, objekty, osoby, atp.  Bezprostřední okolí - postoje a názory členů bezprostředního okolí jedince  Stereotypy - základ pro nezdůvodnitelné předsudky  Názorové vůdcovství - sociologický koncept, podle něhož existuje ve společnosti část aktivních a informovaných jedinců, kteří názorově ovlivňují ostatní  Spirála mlčení – situace, kdy se z jakéhokoliv důvodu o něčem „raději nemluví“ či nějaký názor „raději neříká“, rozšiřuje se toto mlčení ve společnosti a je tak vytvářen dojem, že tento postoj ve společnosti neexistuje, přestože je z důvodu jevu spirály mlčení pouze lidmi nevyjadřován.  Média - veřejný sdělovací prostředek s velkým počtem oslovených příjemců

Výzkum.

Výzkum veřejného mínění je jednou ze složek sociologie jakožto společenskovědního oboru a zabývá se názory a postoji obyvatelstva k nejrůznějším aspektům společenských vztahů. Dnešní výzkum veřejného mínění se principielně příliš neliší od metody, kterou při svém výzkumu ve 30. letech 20. století aplikoval George Gallup. Jeho metoda výzkumu spočívá ve dvou nejdůležitějších aspektech:  1. Je prováděn pomocí standardizovaného rozhovoru tazatele s dotázaným. Takový rozhovor spočívá v předčítání otázek i možných odpovědí dotázanému tazatelem, kdy odpovědi vybrané dotázaným jsou zaznamenávány.  2. Je používán reprezentativní statistický výběr respondentů. Takto je docilováno vědeckosti postupu a věrohodnosti výsledků.  V České republice se výzkumem veřejného mínění aktuálně zabývají vědecké ústavy, tedy Centrum pro výzkum veřejného mínění při Sociologickém ústavu akademie věd ČR, a dále specializované agentury, jako např. SC&C, TNS AISA či agentura STEM.

Veřejné mínění (anglicky "public opinion", německy "öffentliche Meinung, francouzsky opinion publique") je koncept a pojem používaný ve vícero společenskovědních disciplínách, jako například sociologii, sociální psychologii, politologii filosofii, žurnalistice a dalších. Tento pojem nemá ustálenou definici, existuje několik definic, ale nejčastěji je veřejné mínění definováno jako souhrn názorů a hodnocení, které členové veřejnosti vyjadřují k určitému tématu, nebo jako shoda názorů mezi členy veřejnosti dosažená vzájemnou diskuzí (jednoduše řečeno je to názor či smyšlení společnosti). Někdy může být též označováno jako „pověst“, „fáma“, „hlas lidu“, veřejná (obecná) „reputace“, „souhlas lidu“ atp.

舆论,或称民意(英语:Public opinion),其定义非常多样化,人们都意识到舆论的重要性,但是对于什么是舆论却从来没有达成一致的意见,就和其它社会科学一样,舆论学对舆论的定义决定了舆论学的发展。


Příznaky.

Příznaky se mohou projevit kdykoliv v těhotenství, nebo v průběhu prvního roku života dítěte. Aby rodič obdržel diagnózu poporodní deprese, musí příznaky přetrvávat alespoň 2 týdny. Poporodní deprese se vyskytují i u žen, které utrpěly přirozený potrat, nebo porodily mrvý plod.  Mezi hlavní příznaky poporodní deprese patří stavy spojené s pláčem, únavou, celkovou nechutí, otupělostí, zpomalením a poruchami spánku. Dalšími příznaky mohou být prudká náladovost, úzkost, strach či panika doprovázená zrychleným tepem, bolestmi na hrudníku, třesem a malátností, změny v apetenci, změna libida. Rodiče také pociťují potíže s navázáním pouta mezi nimi a dítětem, slabé sebevědomí v péči o dítě, obavy, zda se o ně dokáží dobře postarat. Mohou se objevovat myšlenky zahrnující posedlost zdravím dítěte, projevující se například neustálým mytím rukou.  Poporodní deprese může mít negativní vliv na pouto mezi matkou a novorozencem, v dlouhodobém měřítku může narušit normální vývoj dítěte, jelikož poporodní deprese může způsobit, že je chování matky k dítěti nestálé a nepravidelné (např. v dodržování jídelních a spánkových návyků), či zanedbává péči o něj.

Příčiny.

Příčiny poporodní deprese nejsou jasně známy. Potenciální příčiny jsou hormonální změny, genetické faktory, a významné životní události a změny.

Rizikové faktory.

Velmi významným faktorem je dědičnost. Proto pokud se v rodinné anamnéze vyskytuje deprese, riziko poporodní deprese se zvětšuje. Podobně pokud se nachází v osobní historii jedince, nebo dokonce přímo v těhotenství, výskyt poporodních depresí je více pravděpodobný. Poporodní depresí jsou velmi vážně ohroženy ženy, které byly před porodem vystaveny strachu, bezmoci či měly při porodu pocit špatného zacházení. U těchto žen se mohou objevit noční můry, strach z kontaktu s ostatními a pocit paniky. Mezi ohrožující faktory dále patří sociologické faktory, jako je například vystavení stresové situaci nebo sociálnímu konfliktu. Dalšími možnými faktory, které mohou předznamenat poporodní depresi, jsou například cukrovka, poruchy spánku nebo kouření. Za rizikový faktor se také považuje předchozí úmrtí plodu či přirozený potrat.

Diagnóza.

Diagnóza je stanovena na základě symptomů poporodní deprese. Aby byla označena za velmi vážnou depresi, musí se objevit alespoň 5 symptomů. Alespoň jeden z těchto symptomů musí být anhedonie nebo depresivní nálada. Dalšími symptomy mohou být například únava, poruchy spánku či sebevražedné sklony. Rozlišuje se, zdali se jedná pouze o poporodní deprese či o poporodní psychózu, která je doprovázená halucinacemi, neschopnosti spát několik nocí po sobě a celkovým zmatením. Na stanovení diagnózy se používá především Edinburská škála poporodní deprese, ale i další metody jako Škála poporodních depresí, nebo Beckův depresivní inventář. Doporučuje se otestovat rodiče při návštěvě lékaře hned po porodu, ale také průběžně před porodem pomocí standardizovaných testů na úzkost a deprese.

Léčba.

Antidepresiva.

Farmakologická léčba je vhodná především pro ženy s diagnózou těžké poporodní deprese. Vzhledem k tomu, že jsou ženy krátce po porodu citlivé na vedlejší účinky léků, měla by být léčba zahájena polovinou doporučené denní dávky, která se případně postupně navyšuje. Pokud žena již dříve úspěšně reagovala na nějaký druh antidepresiv a pokud jsou tyto léky účinné i proti depresi poporodní, je dobré jejich opětovné použití. Léčba by měla trvat nejméně ještě 6 měsíců po vymizení příznaků, aby bylo zabráněno jejich návratu. 50-80 % pacientů s jedinou epizodou těžké deprese má po vysazení léků alespoň jednu další epizodu, přičemž se toto riziko zvyšuje s počtem předchozích epizod. Proto je dlouhodobá léčba nutná pro prevenci recidivy, a to především u žen, které měly tři nebo více epizod těžké deprese. Pokud nedojde ke zlepšení po šesti týdnech farmakoterapie nebo dojde k návratu nemoci, je třeba zvážit doporučení k psychiatrovi.. Antidepresiva však nejsou ideální volbou, jelikož látky, které tato psychofarmaka obsahují, přecházejí do mateřského mléka, a tak jejich uživatelky nemohou kojit.

Hormonální léčba.

Estrogenová terapie může snížit příznaky deprese již po 12 týdnech léčby, a to především u žen s těžkou poporodní depresí.. Tato léčba je však velmi kontroverzní, jelikož podávání estrogenu není povolené, pokud má pacient zvýšené riziko krevní sraženiny, což má prvních 12 týdnů po porodu každá matka.

Psychoterapie.

Depresivní symptomy u žen s poporodní depresí může pomoci redukovat také psychologická intervence, která je vhodná především pro ženy s mírnou až středně těžkou depresí. Může být prováděna samostatně nebo ve spojení s antidepresivy. Psychologická intervence zahrnuje jak individuální tak skupinovou psychoterapii, konkrétně například interpersonální psychoterapii či kognitivně behaviorální terapii. Může však trvat několik měsíců, než jsou pozorována zlepšení.

Prevence.

Preventivní léčba postnatální deprese by měla být zvážena především u žen, které dříve prodělaly jakoukoli epizodu deprese. Důležité je pečlivé sledování po porodu a připravení plánu pro rychlý zásah, pokud se objeví depresivní symptomy. Předepisována bývají antidepresiva, které byla již dříve úspěšně užívána. K prevenci je velmi vhodná prenatální i postnatální psychologická intervence, která rizika vzniku poporodní deprese výrazně snižuje. Vhodná je opět jak individuální tak skupinová terapie. Efektivní je také poporodní psychoedukace.

Poporodní deprese jsou deprese, které se objevují v rozmezí dní až měsíců, po porodu potomka. Jako poporodní deprese se podle Americké psychologické asociace označují i depresivní stavy, kterými trpí žena během těhotenství. Postihují především ženy, ale mohou jimi trpět i muži. Hlavními příznaky jsou především deprese, anhedonie, únava, nechuť a poruchy spánku. Jedná se o stav odlišný od poporodní psychózy.

产后抑郁症(英语:postpartum depression,PPD)也叫产后忧郁症,是妇女在分娩孩子之后由于生理和心理因素造成的抑郁症,症状有紧张、疑虑、内疚、恐惧等,极少数严重的会有绝望、离家出走、伤害孩子或自杀的想法和行动。产生产后抑郁症的生理因素是内分泌的变化。妇女在怀孕时,雌激素升高,孩子出生后,雌激素迅速下降。心理因素包括太担心孩子,无法应付产后忙碌的生活,不能接受自身的角色变化等。


Základní vysvětlení principu W. D. Hamiltonem.

William Donald Hamilton ve své práci "Extraordinary sex ratios" z roku 1967 popsal Fisherův princip takto:

Fisherův princip.

Ronald Fisher ve své teorii předpokládá, že rovnovážný poměr pohlaví v populaci je podmíněn stejnými náklady rodičů na vychování potomka jakéhokoli pohlaví. Tedy, že pro rodiče je stejně náročné vychovat samce jako samici.  Pokud by tomu tak nebylo a výchova například synů byla pro rodiče méně náročná, začali by upřednostňovat „levnější“ pohlaví. Namísto 3 dcer by zplodili 6 synů. Tímto by se ale staly reprodukčně cennějšími dcery. Někteří jedinci by poté preferovali výchovu právě dcer, jelikož by toto pohlaví mělo více příležitostí k páření.  „"Pohlavním výběrem rodiče získávají výhodu před všemi ostatními, kteří i nadále investují do potomků nadbytečného pohlaví."“  Postupně by se zvyšoval počet rodičů preferujících výchovu reprodukčně cennějšího pohlaví a v důsledku toho by došlo k vyrovnání poměru, pravděpodobně i k vychýlení na druhou stranu.  „"Dcery by se tak naopak mohly stát nadbytečnými. Znovu by tlak působil na dorovnání vychýlení. Poměr pohlaví by se nakonec pod vlivem selekčního tlaku ustálil s mírnými oscilacemi přibližně uprostřed.“"

Fisherovy zdroje.

V roce 1997 publikoval A. W. F. Edwards práci "Natural Selection and the Sex Ratio: Fisher ́s Sources", kde se zabývá zdroji, které inspirovali R. A. Fishera. Podle Edwardse mohou být Fisherovy zdroje vystopovány až k Darwinově knize "The Descent of Man and Selection in Relation to Sex" (1871). Touto knihou se totiž inspirovali Düsing a Gini, jejichž knihy Fisher prokazatelně znal.

Přirozená nerovnováha.

V lidské populaci nebyl poměr pohlaví 1:1 nikdy. Historicky se vždy rodilo o něco víc mužů, přirozený poměr se pohybuje okolo 105:100. Tento fakt je určován hlavně tím, že muži mají větší šanci zemřít, od pravěku riskují při lovu potravy, válkách a podobně. I celkově se dožívají méně let, v Česku je to u žen asi 81 a u mužů o 6 let míň.  I přesto, že se obecně rodí víc mužů než žen, je v mnoha zemích napříč všemi věkovými kategoriemi víc žen. Platí to v podstatě u celé Evropy, USA a Ruska, kde je nepoměr obzvlášť výrazný. Na 10 mužů tam připadá necelých 12 žen, u věkové kategorie nad 65 let je poměr dokonce 30:70 ve prospěch žen.

Nepoměr v Asii.

Čína a Indie mají v současné době opačný problém s nerovnováhou mezi pohlavími. Důsledkem zavedení politiky jednoho dítěte se rodí větší počet mužů než žen. Muži jsou žádanější z čistě praktických důvodů - muži vydělávají víc peněz, a tak jsou schopni se později postarat o stárnoucí rodiče. Naopak dcera, když se vdá, odchází k manželově rodině a nelze očekávat, že se bude starat o své rodiče. Od dob, kdy jsou doktoři s pomocí sonografu schopni odhadnout pohlaví plodu, mají rodiče možnost výběru. Generace těchto „vybraných“ je dnes již v produkčním věku a proto je první generací s takto velkým nepoměrem.  “"Therese Heskethová z londýnské University College a JIang Min Min z Če-ťiangské univerzity rozebrali čínský přebytek synů v časopise EMBO reports. V roce 1979 Připadalo na 100 novorozených čínských děvčat 106 chlapců, tedy přibližně normální stav. V roce 1990 to bylo 111, o deset let později už 117 a v roce 2005, z něhož pocházejí poslední dostupné údaje, už to bylo 121.”"

Fisherův princip je evoluční model, který vysvětluje, proč je poměr pohlaví u většiny druhů, které se rozmnožují pohlavně, přibližně 1:1 mezi samci a samicemi. Tento princip poprvé vysvětlil Ronald A. Fisher ve své knize "The Genetical Theory of Natural Selection" z roku 1930. Fisherova teze zobecňuje a upřesňuje myšlenky Darwina, Giniho a Düsinga.

费雪原理(英语:Fisher's principle)解释了为何大多数物种的性别比接近于1:1。 此原理最初由Düssing在1887年提出,之后在罗纳德·费雪1930年的巨著《自然选择的遗传理论》中提到的,被错误的认为是费雪原创。尽管如此,A. W. F. 爱德华兹()仍将其评价为“或许是进化生物学最著名的论证。” 特别的,费雪用亲代支出一词来表达他的论证,并预测在两性上的亲代支出应是均等的。1:1的性别比因此被称为“费雪式”性别比;非1:1的那些则被称为“非费雪式”或“反常”的,这些发生在费雪模型的假设被打破的情况下。


Počátky bobo.

V padesátých letech byli v Americe vládnoucí elita takzvaní waspové, neboli waspovská elita. Zakládali si na svých mravech a předcích, po kterých zdědili své bohatství. Svou pozici odvozovali od svého původu nikoli od svých intelektuálních dovedností. Brooks je kritizuje za jejich elitářství a segregaci. Jejich úpadek započal s otevřením vysokých škol i lidem z jiných ekonomických vrstev. Došlo tak k tomu, že se i člověk mimo majetné vrstvy mohl vypracovat na vysoké pozice. Šedesátá léta se vyznačovala kulturními revolucemi a odmítáním všeho spojeného s předcházející americkou elitou. Postupně se začala vyvíjet nová elita - intelektuální. Nástup informačního věku dal vzniknout zcela novým profesním kategoriím. Najednou se platová propast mezi vzdělanými a nevzdělanými zněkolikanásobila a původně chudé, bohémské vzdělané elity zjistily, jaké je to disponovat obrovským jměním. Začaly zastávat pozice, proti kterým původně bojovaly, a začaly se potýkat s tím, aby se nestaly odsuzovanou waspovskou elitou. A tak se spájí vzpoura šedesátých a sedmdesátých let s výkonem let osmdesátých a vytváří se nová elita. Všeobecně se začínají přijímat nová pravidla asimilující principy buržoazie a bohémství a vzniká bobo.

Znaky.

Bobo se vyznačuje důrazem na práci, ambicemi a zároveň i bohémstvím, tolerancí a otevřeností. Je umírněný a střídmý. Může být označen za alternativního kapitalistu. Rád nakupuje drahé věci, ale rozhodně ne okázalé. Bobo není materialista, vyznává funkčnost, originalitu a kvalitu. Podle bobo není špatné utratit velkou sumu za praktické každodenní věci, doporučené odborníky, které nepůsobí nijak luxusně a ani nejsou nijak komerčně známé. Naopak se vyhraňuje proti snobství, luxusu a okázalosti, které jsou podle něj vulgární a nepřípustné. Odmítá jakoukoliv reklamu. Svoji práci považuje více za koníčka než za povinnost a tráví v zaměstnání dlouho dobu. Je to pro něj cesta k sebenaplnění a seberealizaci. Velké množství peněz, které vydělá, je ochotný utratit za svoje další drahé záliby a za vybavení, které k nim potřebuje a často ani účelně nevyužije. Takovým typickým sportem je golf. Jeho mottem je sportem ku zdraví. Dále také vydává velké obnosy peněz za dobročinné a humanitární akce a na životní prostředí. Rád cestuje a nebojí se navštívit neobvyklá a odlehlá místa i na úkor pohodlí. V domácnosti je pro něho jedna z nejdůležitějších místností kuchyně, která je typicky obrovská. Díky rozšíření kuchyně a odstraněním přebytečných stěn byl vytvořen otevřený prostor, který je i dnes moderní.

Spiritualita.

60. léta měla vzhledem k náboženství emancipační charakter, následkem čehož došlo k uvolnění poměrů doposud zkostnatělého spirituálního smýšlení ve společnosti. Lidé začali uvažovat individuálně a zároveň realizovali nejrůznější formy svých duchovních ambicí. Po určité době začalo být jasné, že lidem chyběla kolektivní forma sdílení duchovních hodnot a tudíž došlo k návratu k tradičnějším formám, které ale byly ochuzeny o autoritářský prvek, což zapříčinilo vznik tzv. flexidoxie, která je charakterizována jako kompromis liberálních a ortodoxních hodnot. Bobo tedy ambivalentně uznávali určité principy pravidel, která obecně náboženství ukládalo, ale zároveň nepodléhali submisivnímu chování vůči těmto pravidlům.

Politické hodnoty.

Kompromis dominuje i v oblasti politického života bobo. Nelze jednoznačně určit, jaké hodnoty bobo vyznávají, protože jejich hodnoty jsou mnohdy nastaveny jako průsečík mnoha protipólů v rámci různých politických přesvědčení napříč celým spektrem. Zachovávají si autonomní stanovisko, které jim neumožňuje opoziční aktivity. Proběhnuvší společenské změny v 60. a 80. letech reflektovaly individualismus a svobodu, v reakci na tyto změny bobo začali vyznávat hodnoty společenství a regulace. Bobo tedy raději než bezbřehou svobodu respektovali spíše kontrolu a odpovědnost, což mělo zajistit eliminaci násilnických, revolučních tendencí společnosti, které měly být nahrazeny reformami. Za nejlepší způsob, jakým lze řešit jakékoliv politické a sociální problémy, je dle bobo považován způsob eliminace jakéhokoliv problému na lokální úrovni.

Termín bobo je abreviace dvou předtím existujících slov buržoazie a bohémství (bourgeois bohemian), označující nově vzniklou sociální elitu v Americe. Zavedl jej americký novinář a spisovatel David Brooks ve své knize "Bobos in Paradise".

布波族(bobo)是作者大卫·布鲁克斯最有名的新词,有时亦被翻为 BOBO族、BOBOS族 或 布尔乔亚波希米亚族,是 bourgeois bohemian(中产阶级式的波希米亚人)的缩写,为1980年代「雅痞」一词的衍生词,形容1990年代之后,因为信息时代的快速来临,随着高度的创作空间与快速的财富累积,而来到中上到上层阶级的新高级知识分子。他们鲜少违背主流社会,对于社会中不同的声音有极高的容忍度,不会吝惜购买昂贵的物品,相信现今的资本主义社会(如美国)是属于精英领导的社会。


Metoda měření.

Způsob měření materialismu/postmaterialismu je poměrně jednoduchý. Zpočátku Inglehart používal tzv. čtyřpoložkovou baterii. Otázka pro respondenta zněla takto:  „Hodně se dnes hovoří o tom, k jakým cílům by naše země měla směřovat v nejbližších deseti letech. Na tomto lístku jsou uvedeny některé z cílů, jimž by různí lidé dali přednost. Kdybyste si musel(a) vybrat, kterou ze snah na tomto lístku byste označil(a) za nejdůležitější?“  Respondent měl vybrat jednu odpověď, kterou považoval za prioritní a jednu, kterou považoval za druhou nejdůležitější. Pokud odpověděl např. „Udržet pořádek ve státě“ a „Bojovat proti růstu cen“, byl označen za materialistu. Pokud odpověděl např. „Dát lidem větší možnost hovořit do důležitých vládních rozhodnutí“ nebo „Bránit svobodu projevu“, byl označen za postmaterialistu. Kombinace materialistické a nematerialistické odpovědi značila smíšeného respondenta.  Inglehart později přistoupil k používání dvanáctipoložkové baterie. Součástí výzkumu byly tři čtyřpoložkové baterie obsahující i původní baterii, ale postup se od původní výzkumné metody lišil.  Inglehartova koncepce vzbudila v odborné politologické i sociologické veřejnosti značnou pozornost. Jeho položky měřící postmaterialismus byly aplikovány v různých zemích a různými autory.

Postmaterialismus v České republice.

Výzkumy ISSP 2000 dokazují, že se postmaterialisté nejvíce objevují mezi osobami ve věku 18-29 let. Nejméně jich poté najdeme ve věku 60 let a více. Dále se postmaterialismus vyskytuje častěji u osob s vyšším vzděláním. Část respondentů s vysokoškolským vzděláním byla téměř rovnoměrně rozdělena mezi postmaterialisty a materialisty. U osob se základním vzdělání je značná převaha materialistů. Ve všech kategoriích převládají smíšení respondenti. Obavy postmaterialistů bývají často spojené s environmentálními problémy současné společnosti. Postmaterialisté mají větší cit k životnímu prostředí a k problémům s ním spojenými než materialisté, jsou ochotni platit například vyšší daně, pokud jejich placení přispěje k nápravě poškozené přírody. Také se v této otázce více angažují, podepisují petice či se omezují v jízdě autem nebo darují peníze neziskovým organizacím pomáhajícím životnímu prostředí. Na přelomu tisíciletí se v populaci České republiky vyskytovalo zhruba 10 % postmaterialistů.

Alternativní význam.

Označení "Post-materialismus" bývá někdy používáno v rámci kritiky materialismu jakožto filosofického směru (též označovaného jako metafyzický naturalismus), který mimo jiné vylučuje existenci čehokoliv transcendentního či paranormálního.

Postmaterialismus (z angl. originálu "Postmaterialism") je výraz, užívaný v sociologii pro označení hodnotové orientace nebo směru, jež upřednostňuje nemateriální hodnoty (humanismus, možnost seberealizace, účast na správě věcí a politickém dění atd.) nad materiálními hodnotami typu ekonomický růst a prosperita, blahobyt, nebo bezpečnost ve státě. Termín byl poprvé použit americkým sociologem Ronaldem Inglehartem "v článku The Silent Revolution in Europe: Integenerational Change in Post-Industrial Societies" v roce 1971. Svou teorii podrobně rozpracovává v knize "The Silent Revolution: Changing Values and Political Styles Among Western Publics (19"77).

后物质主义(英语:Post-materialism)是后现代的新理论:指由个体及社会所带动的持续转变,使他们从基本的物质需要中释放出来的持续革命。 「后物质主义」这个概念及相关连的「」是由政治及社会科学家朗奴·英高赫(英语:Ronald Inglehart)于1970年代在他的著作《宁静革命—后物质主义价值变迁》(英语:"The Silent Revolution: Changing Values and Political Styles Among Western Publics")里所提出。


Původ slova.

Pojmenování konkrece vzniklo spojením latinských slov "con" ("spolu") a "crescere" ("růsti"). Takto vytvořený latinský výraz "concretio" znamená v českém překladu "zhuštění".

Vznik a vzhled.

Konkrece mívají velmi často kulovitý nebo vejčitý tvar, avšak existují i konkrece nepravidelných tvarů. Základem vzniku konkrece je obvykle jádro, kolem něhož se začnou zhutňovat a zahušťovat minerální látky z okolního prostředí. Tímto jádrem bývá nějaký cizorodý prvek, nezřídka organického původu – například list či jiná část rostliny, zub, malý organismus apod. Jako základ jádra konkrece může posloužit i zrnko písku nebo dokonce tak cizorodý materiál, jako jsou střepiny munice, jak ukazují nálezy sideritových konkrecí, vznikajících kolem těchto pozůstatků bojů z období 2. světové války v slaných pobřežních mokřinách v hrabství Lincolnshire na východě Anglie. Často se konkrece začaly vytvářet také kolem různých fosilií, s čímž souvisel již od 18. století zájem sběratelů o tyto zvláštní útvary. V tvorbě některých druhů konkrecí hraje roli i působení bakterií.  Rovněž velikost konkrecí bývá značně rozdílná – od několika milimetrů až po tvary o průměru několika decimetrů a dokonce i několika metrů.

Druhy konkrecí a jejich výskyt.

Druhy konkrecí i jejich složení bývají velmi rozmanité – hlavní složkou může být uhličitan vápenatý, křemičitany, hematit, goethit, pyrit, markazit, dolomit, siderit, baryt a další. S výskytem různých druhů konkrecí se lze setkat nejen na souši všech kontinentů, ale i na mořském dně. Odhaduje se, že ve světovém oceánu by mohlo být nejméně 300 miliard tun zásob manganové rudy, a to převážně v podobě železito-manganových konkrecí, nalézajících se na jeho dně. Nejběžněji se konkrece vyskytují v břidlicích, prachovcích a pískovcích.  Jednotlivé druhy konkrecí bývají popisovány z hlediska jejich složení, tvarů, velikostí a vzniku. Specifickým druhem jsou například septárie, což jsou konkrece z jílovitých sedimentů. Pro jejich vzhled je charakteristická síť vnitřních trhlin, které vznikly při diagenezi a nezřídka bývají vyplněny druhotnými minerály. Největší ukázky kulovitých septárii, které měří až 3 metry v průměru, lze spatřit na Novém Zélandu (Moeraki Boulders na pobřeží Jižního ostrova a okolí Hokianga Harbour na Severním ostrově). Velké kulovité konkrece bývají obvykle uváděny pod názvem "dělové koule", anglicky "Cannonball". S tímto pojmenováním souvisí i název řeky Cannonball River v Severní Dakotě (USA), v jejímž okolí se vyskytují koule, které mají až 3 metry v průměru. Obří "dělové koule" o velikosti až 6 metrů se vyskytují i na jiných místech USA, například v přírodním parku Rock City ("Skalní Město") jižně od Minneapolisu v Kansasu.  Ve světě je známa řada dalších lokalit – například Qasr El Sagha u Fajjúmu v severním Egyptě (až 9 metrů velké kulovité konkrece), dále v Kanadě, na Aljašce, v Grónsku, ve fjordu Van Mijenfjorden na Špicberkách, v Bosně a Hercegovině nebo v čínské provincii Chu-nan.  Příklad výskytu obřích kulovitých konkrecí typu "cannoballs" je doložen i ze střední Evropy, a to z česko-slovenského pomezí. Jedná se o lokalitu Megonky v okrese Čadca, která je chráněna jako přírodní památka.

Konkrece je specifický minerální agregát, pevný a tvrdý tvar, vzniklý zahuštěním a spojením minerálů kolem určitého jádra v sedimentárních horninách a půdách.

结核(Concretion)在地质学中,指在沉积岩或土壤中与周边环境成分有明显区别的某种矿物团块。其形状有球形、卵形及各种不规则形状。内部构造式样很多,有同心圆状、放射状等。大小差别很大,直径从几厘米、十几厘米至几米不等。常见的结核主要是由化学沉淀的矿物组成,如菱铁矿、黄铁矿、石膏、磷灰石等。


Historie.

Politická sociologie jako disciplinární odvětví sociologie vzniká ve 20. a 30. letech 20. století, kdy jejími hlavními představiteli byli zejména Gaetano Mosca a Vilfredo Pareto. Avšak oficiálně se politická sociologie jako disciplína institucionalizuje až v roce 1959, kdy byl na IV. světovém sociologickém kongresu založen Výbor politické sociologie. Během sedmdesátých a osmdesátých let zájem o politickou sociologii významně rostl zejména v Německu, díky teorii o materialistickém pojetí společnosti Wilfrieda Röhricha a knize Soziologie der Politik Richarda Müncha, ve které se sociolog zabývá politickým jednáním. V Čechách se politická sociologie významně opětovně rozvíjí v devadesátých letech (J. Fibich, L. Brokl, E. Pecka, J. Kabele), v předchozím období byla českými sociology (Z. Suda, Z. Strmiska, I. Bayer) udržována v zahraničí.

Hlavní témata.

Ústředním tématem politické sociologie je moc a to zejména ta politická, i veškerý politický život se točí kolem moci. Podle Maxe Webera má moc ten, kdo dokáže prosadit svou i proti vůli ostatních. Můžeme ji rozdělit podle rozsahu. Dalším pojmem, který automaticky přichází s mocí, je autorita. Rozdíl mezi autoritou a mocí je v tom, že autorita uplatňuje svůj vliv na základě nějakého nároku a uznané kompetence a převahy. Autorita se může odehrávat ve dvou prostředích, a to v malých skupinách (jinak také osobních či primárních) a velkých organizacích. Velmi často také bývá vázána na určitou pozici. Mocí a autoritou se zabývalo mnoho autorů, ale co do činění s politickou sociologií jsou nejdůležitější Max Weber a Michel Foucault, podle kterého je moc úzce spojena s věděním a každý by k ní měl mít přístup. Podle Maxe Webera rozdělujeme autoritu na tři skupiny: Jinými slovy, politická sociologie se tradičně zabývala tím, jak sociální trendy, dynamiky a struktury nadvlády ovlivňují formální politický proces, stejně tak zkoumá, jak různé sociální síly spolupracují na změně politických zásad. Z tohoto pohledu můžeme vyhodnotit 3 hlavní teoretické vzorce – pluralismus, teorie elit a třídní analýza, která přesahuje marxistické analýzy. Pro současné politické sociology je nejdůležitější význam, povaha a rozdělení moci. Zabývají se také rozdělením politických systémů, zejména na takzvaně (vnějškově/formálně se zdající jako víceméně) demokratické a autoritářské.

Politická sociologie je obor, který se zabývá vztahem politiky a společnosti, tj. jednak společenskými faktory, které ovlivňují politiku a zároveň působením politiky na společnost. Je zároveň oborem, který na základě vztažení jednotlivých problémů k širšímu společenskému kontextu pomáhá porozumět politickým procesům. Mezi hlavní témata sociologie politiky nepochybně patří funkce a formy občanské společnosti a její mocenské struktury (vůdci elit, politické systémy a režimy, instituce, ústavy), celostátní politika, její procesy a působení jejích aktérů (politické strany, parlament, vláda), politická kultura, vztah sociálních nerovností a moci. Naopak do tematického okruhu politické sociologie nepatří zabývání se státovědní problematikou nebo politickou filosofií.

政治社会学(英语:Political sociology)是结合政治学和社会学的跨学科产物,主要研究对象是社会与政治之间的互动关系,以及政治权威的产生及其对社会的影响。研究范围包括:


Popis.

Luskoun tlustoocasý bývá dlouhý 45 až 75 cm a jeho ocas měří dalších 30 až 45 cm. Samci se od samic na pohled odlišují tím, že jsou znatelně větší; statný samec může vážit až 35 kg. Na zádech, bocích a na ocase je pokryt až 18 řadami vzájemně se překrývajících rohovitých šupin. Malá trojhranná hlava navazuje plynule na tělo, podobně jako tlustý ocas. Šupiny, vytvářející tuhý krunýř, vznikly přeměněnou srsti a chrání zvíře před predátory, zraněním, chladem i parazity. Celková hmotnost šupinovitého krunýře žlutohnědé nebo žlutošedé barvy je asi čtvrtina až třetina váhy zvířete. Šupinami nemá porostlé břicho, čumák, uši a okolí očí. Má velmi špatný zrak i sluch, nejdůležitějším smyslem je pro něj čich. Mezi šupinami mu rostou ještě i chloupky chránící ho před útoky jeho kořisti.  Na každé silné končetině má pět drápů, z nichž tři větší jsou uzpůsobeny pro hrabání v zemi. Nemá žádné zuby a jeho hlavním nástrojem pro zachycení jídla je jazyk dlouhý až 25 cm. Polknutou potravu shromažďuje v prvé komoře žaludku a teprve ve druhé komoře, lemované tuhou svalovinou a představující jen pětinu celkového objemu žaludku, ji rozmělní a stráví.

Chování.

Převážně noční zvíře, které den tráví osamoceno ve vyhrabané noře, která může být v měkké půdě až 6 m dlouhá. Na ochranu před nebezpečím se zkroutí do klubíčka a ocasem přikryje hlavu a nechráněné břicho; toto sevření je velmi pevné a luskouna nelze normálně rozvinout. Pro odpuzení nepřítele mu slouží žláza u análního otvoru, ze které vystřikuje páchnoucí tekutinu. Protivníka odrazuje také syčením a funěním, stejně jako sekáním tvrdým ocasem. Tato syčení a funění jsou jeho jedinými hlasovými projevy. Svoje území si značkuje výkaly.  Kromě pomalé chůze po zemi dokáže, díky svým drápům a silnému ocasu, i přes svou značnou váhu šplhat po stromech. Na stromy vylézá za mravenci, kteří se často v korunách stromů živí nektarem květů nebo šťávou z plodů.

Stravování.

Živí se hlavně termity a mravenci. Mohutnými drápy vyhrabe díru do termitiště a vsune dovnitř svůj dlouhý lepkavý jazyk, okolní hmyz slízne a rychle polkne do prvé, větší části žaludku. Při krmení se chrání před útočící kořistí tím, že zavírá oční víčka a svírá nozdry a uši.

Rozmnožování.

Pokud jsou vidět dva luskouni tlustoocasí společně, jde u těchto samotářů s největší pravděpodobnosti o pár připravující se k páření, jedině v tomto období se spolu nacházejí i ve stejné noře. Po období březosti trvající 65 až 70 dnů se rodí, obvykle v lednu až březnu nebo v červenci až listopadu, jedno až dvě mláďata. Váží 200 až 500 gramů, je pokryto měkkými šupinami, hned vidí a je schopno chodit. Asi měsíc mládě zůstává u matky v noře, pak se asi stejnou dobu vozí na zádech matky přichyceno u kořene ocasu; kojeno je obvykle asi 3 měsíce. V zajetí se luskouni tlustoocasí dožívají průměrně 13 let.

Ohrožení.

Mezi jejich největší nepřátele jsou považováni lidé, kteří je i přes přísný zákaz loví. Jsou chytáni pro svou kůži, které se v Asii přisuzují afrodiziakální účinky nebo se z ní dělají kožené výrobky (např. boty) a také pro chutné maso. Tento lov má staleté historické zdůvodnění, jenže v minulosti byl prováděn s jinými zbraněmi.  Není přesně znám počet těchto zvířat vyskytujících se na tak rozlehlém a těžko přístupném území, přesto odborníci soudí, že jeho stavy se nepřetržitě snižují. Luskoun tlustoocasý je chráněn vnitrostátními předpisy ve všech zemích, kde žije, a je zařazen v příloze II CITES. Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) je hodnocen jako ohrožený druh (EN).

Luskoun tlustoocasý ("Manis crassicaudata") je pozemní, bezzubý, šupinatý savec, jeden ze sedmi žijících druhů rodu luskoun. Žije v různých typech tropických a subtropických lesů i na přiléhajících otevřených plochách v Indii, Nepálu, Pákistánu a na Srí Lance, kde se živí výhradně termity a mravenci.

印度穿山甲(学名:""),是穿山甲科穿山甲属的一个物种。印度穿山甲主要分布于印度及斯里兰卡的大部分地区。


Mládí.

Narodila se v roce 1956 v americkém městě Beverly Hills do rodiny zpěváka a entertainera Eddie Fishera a herečky Debbie Reynoldsové. Otec byl židovského původu, syn přistěhovalců z Ruska; od rodiny se odstěhoval, když Carrie byly tři roky, kvůli vztahu s herečkou Elizabeth Taylor.

Kariéra.

Ve svém prvním filmu s názvem "Šampón" si zahrála postavu jménem Lorna Karpf. Hned druhým filmem v její kariéře byly "Star Wars", ve kterém byla obsazena do role princezny Leii. Režisér George Lucas vybral do všech hlavních rolí v tomto filmu neznámé herce jako Marka Hamilla (Luke Skywalker) nebo Harrisona Forda (Han Solo). Natáčení tohoto filmu provázela řada komplikací. Ať už větší, jako že třeba během natáčení v poušti přišly teploty okolo 40 °C, a nebo menší, jako že Fisher měla podle režiséra George Lucase na svou roli až moc velká ňadra. Po velkém úspěchu "Star Wars" přišla pokračování v podobě druhého dílu - "", a třetího dílu - "". Stejně jako Mark Hamill se dále věnovala méně komerčně úspěšným projektům. Možná i proto se herečka v devadesátých letech začala věnovat psaní. V roce 2015 se vrátila na scénu v pokračování Star Wars, po boku Marka Hamilla a Harrisona Forda.

Osobní život.

V roce 1983 se provdala za Paula Simona. Jejich manželství ale moc dlouho nevydrželo. Její osobní problémy ji dohnaly až k závislosti na alkoholu a drogách. Svoje pocity z tohoto období popsala v knize "Postcards from the Edge". Po rozvodu měla vážný vztah s Bryanem Lourdem, s kterým má jedinou dceru Billie Lourd. Ten ji však opustil, jelikož zjistil, že je bisexuál a vyměnil ji proto za Bruce Bozziho.  23. prosince 2016<ref name="http://www.rollingstone.com/movies/news/carrie-fisher-princess-leia-in-star-wars-dead-at-60-w457713"></ref> ji postihl srdeční infarkt, stalo se tak asi 15 minut před přistáním jejího letu z Londýna do Los Angeles. O čtyři dny později, 27. prosince v 8.55, v nemocnici na následky infarktu zemřela.<ref name="http://people.com/movies/carrie-fisher-dies/"></ref> Den nato zemřela její matka Debbie Reynoldsová.

Carrie Fisher (přechýleně Fisherová, 21. října 1956 – 27. prosince 2016) byla americká herečka, známá především rolí princezny Leii v původní trilogii "Star Wars", na niž navázala v roce 2015 filmem "" součásti v pořadí již třetí trilogie, dějově navazující na původní. Dále se objevila například ve filmu "The Woman", kde ztvárnila postavu Bailey Smithové.

嘉莉·法兰西丝·费雪(英语:Carrie Frances Fisher,1956年-10月21日-2016年-12月27日)是一名美国女演员、小说家、剧作家、表演艺术家。她是歌手艾迪·费雪与女演员黛比·雷诺的女儿。她最出名的演出是在《星际大战》三部曲(1977年至1983年)及《星球大战:原力觉醒》(2015年)中饰演莉亚公主。其他知名作品包括电影《洗发精 (电影)》(1975年)、《福禄双霸天》(1980年)、《姊妹情深》(1986年)、《地狱来的芳邻》(1989年)和《90男欢女爱》(1989年)。


Ekologie.

Jsou to rostliny z polostínu, většinou rostou na půdě dobře odvodněné a bohaté na humus. Některé druhy jsou silně tolerantní k suchu, na příliš vlhké půdě bývají napadány houbovými chorobami. V přírodě se dymnivky rozšiřují semeny, která ochotně roznášejí mravenci, v zahradnické praxi jsou množeny dělením hlíz nebo oddenků.

Popis.

Jednoleté nebo vytrvalé byliny se složenými, obvykle šedě zelenými listy. Mají vzpřímené, větvené lodyhy vysoké 10 až 90 cm, které rostou z kulovitých hlíz nebo oddenků. Lodyhy jsou porostlé pouze dvěma až třemi trojčetnými listy.  Souměrné, oboupohlavné květy vyrůstají na stopkách v konečných, listenatých hroznech, které se po odkvětu obvykle prodlužují. Květy s ostruhou mají dva drobné kališní lístky, které často brzy opadávají či dokonce chybí. Korunní lístky jsou čtyři a rostou ve dvou kruzích, bývají růžové, fialově namodralé, modré, oranžové a vzácně i bílé. Menší a užší vnitřní lístky jsou si podobné a vrcholem srostlé. Z větších vnějších je horní lístek prodloužen do ostruhy nebo je vakovitě vydutý. Šest podplodních tyčinek je dvoubratrých, vyrůstají nitkami srostlé po třech. Střední tyčinka má prašník se dvěma pylovými váčky, kdežto krajní jen s jedním; u báze tyčinek jsou nektarové žlázky. Jednopouzdrý, vejčitý, svrchní semeník s mnoha vajíčky je vytvořen ze dvou plodolistů, nese nitkovitou čnělku nejčastěji se dvěma bliznami. Jednotlivé druhy rozkvétají v rozličnou dobu, od jara až do podzimu. Květy jsou opylovány hmyzem slétajícím se pro nektar.  Plod je mnohosemenná, dvoudílná, nepukající, šešulovitá tobolka obsahující černá, kulovitá semena s masíčkem.

Taxonomie.

V České republice rostou tyto čtyři druhy rostlin z rodu dymnivka: Mimo to se v české přírodě ještě vyskytuji dva kříženci: Mezi známější druhy dymnivek dále patří:  Některé druhy byly přeřazeny do rodu "Pseudofumaria" (chocholačka).

Význam.

Některé dymnivky jsou používány jako okrasné rostliny do zahrad, jsou to hlavně dymnivka plná, dymnivka kapraďolistá, "Corydalis aurea", "Corydalis caseana", "Corydalis scouleri" nebo "Corydalis sempervirens".

Dymnivka ("Corydalis") je rod nevysokých rostlin z čeledi makovitých, do které byl přesunut po zrušení čeledi zemědýmovitých. Rod dymnivka je velmi obsáhlý, skládá se asi ze 400 druhů rostlin, které rostou v mimotropických oblastech po celé severní polokouli. Největší počet druhů pochází z Asie a Severní Ameriky, v české přírodě se vyskytují druhy čtyři.

紫堇属(学名:"")是荷包牡丹科的一个属,共有300多个种,广泛分布于北温带和非洲南部地区。该属植物多含有生物碱,故而多又被当地居民用作草药者。


Cesta k válce.

Předválečné násilí.

Roky mezi Velikonočním povstáním v roce 1916 a Válkou za nezávislost byly krvavé. Thomas Ashe, jeden z dobrovolnických vůdců uvězněných za jeho funkci v povstání, zemřel během hladovky v roce 1917. V roce 1918 během nepokojů zahynulo šest civilistů po konfrontací s policií a přes 1000 jich bylo zatčeno. Velké nepokoje v Dublinu si vyžádaly více než 100 zraněných britských vojáků. Konaly se také velké útoky kvůli zbraním pro dobrovolníky. V hrabství Cork byly zabaveny zbraně z kasáren ve městě Eyeries v březnu 1918. V červenci 1918 přepadli dobrovolníci dva členy RIC mezi městy Ballingeary a Ballyvourney. Byl to první ozbrojený útok na RIC od Velikonočního povstání. Jeden policista byl střelen do krku a druhý zbit. Byly jim zabaveny jejich pušky a munice. V září a říjnu byly fyzicky napadeny policejní hlídky v městech Bantry a Ballyvourney. Útoky přinesly britskou vojenskou přítomnost od léta 1918, která jen nakrátko potlačila násilí a zvýšila policejní razie.

Počáteční nepřátelství.

I když na začátku roku 1919 nebylo jasné, zda Dáil má v úmyslu získat nezávislost pomocí vojenských prostředků, došlo 21. ledna 1919, tedy v den, kdy byl First Dáil svolán, k incidentu. Několik členů IRA vedených Seanem Treacym, Seamusem Robinsonem, Seanem Hoganem a Danem Breenem napadlo a zastřelilo dva důstojníky RIC, Jamese McDonella a Patricka O'Connellyho, kteří převáželi výbušniny.

Stupňování násilí.

Dobrovolníci začali útočit na majetek britské vlády, prováděli nájezdy pro zbraně a fondy a zabíjeli prominentní členy britské administrativy. První byl soudce John C. Milling, který byl zastřelen ve městě Westport za to, že poslal dobrovolníky do vězení za nezákonné shromažďování. Ačkoli někteří republikánští vůdci, zejména Éamon de Valera, preferovali konvenční válku, Michael Collins a širší vedení IRA oponovalo těmto taktikám, protože vedly k vojenskému debaklu z roku 1916. Ostatní, zejména Arthur Griffith, upřednostňovali kampaň občanské neposlušnosti před ozbrojeným bojem. Během rané fáze konfliktu, zhruba od roku 1919 do poloviny roku 1920, bylo množství násilí poměrně omezené.

Organizace a operace IRA.

Michael Collins byl hnací silou hnutí za nezávislost. Ministr financí republikánské vlády a také šéf zpravodajství IRA byli zapojeni do poskytování finančních prostředků a zbraní IRA. Collinsovo charisma a organizační schopnosti povzbudily mnoho lidí, kteří se s ním setkali.  Náčelníkem štábu IRA byl Richard Mulcahy, který byl zodpovědný za organizaci a řízení IRA po celé zemi. Teoreticky se Collins a Mulcahy zodpovídali ministru obrany Cathalovi Brughanovi, ale v praxi měl Brughan jen úlohu dohledu. Velký vliv měli lídři IRA v místních oblastech, kteří organizovali partyzánskou činnost, a to především z vlastní iniciativy. Většinu konfliktu byla činnost IRA soustředěna v Munsteru a Dublinu a jen s izolovanými aktivními jednotkami, např. v hrabství Roscommon, Longford a Mayo.  Zatímco papírově měla IRA přes 100.000 členů, Michael Collins odhadoval, že během války jich bylo aktivních jen 15.000, s asi 3.000 členy ve stálé službě. Měli také podporu organizace Ženská liga ("Cumann na Mbanu") a Fianna Éireann, které zabezpečovaly zbraně a zpravodajství pro IRA a zajišťovaly jim jídlo a ubytování. IRA těžila z rozsáhlé pomoci běžné irské populace, která odmítala předávat informace RIC a britské armádě a často poskytovala úkryty pro členy IRA, kteří byli na útěku. Mnoho popularity získala IRA díky přehnaným reakcím britských sil na její aktivity. Když se Éamon de Valera vrátil z USA, požadoval v Dáil, aby IRA upustila od přepadu a vražd, které pomáhaly Britům vykreslovat ji jako teroristickou skupinu a aby přešla na konvenční bojové metody jako britská armáda. Návrh byl okamžitě zamítnut.

Stanné právo.

Britové zvýšili použití síly, ale zdráhali se nasadit britskou armádu do země ve větším počtu. Nasadili však dva polovojenské policejní oddíly na pomoc RIC. Black and Tans měli 7.000 členů, hlavně bývalých britských vojáků demobilizovaných po první světové válce. V Irsku byli nasazeni v březnu 1920 a většina pocházela z anglických a skotských měst. Oficiálně byli součástí RIC, ale ve skutečnosti byli polovojenskou jednotkou. Rychle si získali špatnou reputaci pro opilost, nedisciplinovanost a tím, že uškodili britské autoritě v Irsku více než kterákoliv jiná skupina. V reakci na aktivity IRA příslušníci Black and Tans v létě 1920 vypálili mnoho malých měst v celém Irsku včetně Ballbrigganu, Trimu, Templemore a jiných. V červenci 1920 přišly do Irska další pseudovojenské jednotky, tzv. Auxiliaries. Bylo to 2.215 bývalých britských armádních důstojníků. Měli stejně špatnou pověst jako Black and Tans kvůli jejich špatnému zacházení s civilním obyvatelstvem, ale byli aktivnější proti IRA.  9. srpna 1920 prošel v britském parlamentu zákon o „obnovení pořádku v Irsku“. Dne 10. prosince 1920 bylo vyhlášeno stanné právo v provincii Munster v okresech Cork, Kerry, Limerick a Tipperary. V lednu 1921 se rozšířilo na zbytek Munsteru v okresech Clare a Waterford, stejně jako na okresy Kilkenny a Wexford v provincii Leinster. Pravomoci vojenských soudů byly rozšířeny na celou populaci a bylo povoleno používat trest smrti a internace bez soudu. Vládní platby místním vládám Sinn Féin byly pozastaveny. Tento zákon je historiky interpretován jako výběr premiéra Davida Lloyda George, aby potlačil vzpouru v Irsku dříve, než začnou jednání s republikánským vedením. Jako důsledek uplatňování zákona se začalo od léta 1920 násilí postupně zvyšovat a poté prudce rostlo od listopadu 1920 až do července 1921.

Stupňování: říjen - prosinec 1920.

Řada akcí výrazně stupňovala konflikt koncem roku 1920. Primátor města Cork Terence MacSwiney během hladovky zemřel v říjnu ve vězení Brixton v Londýně. Dva další vězni z IRA zemřeli během hladovky ve vězení v Corku.  21. listopadu 1920 byl den dramatického krveprolití v Dublinu. V časných ranních hodinách se Collinsova IRA „Squad“ pokusila vyvraždit britské zpravodajské pracovníky v hlavním městě. Postřelili celkem 19 lidí, z toho 14 smrtelně a 5 zranili. Byli to britští armádní důstojníci, policisté a civilisté, členové tzv. „Cairo Gangu“.  Jako odezvu na tento útok vtrhli Auxiliaries na stadion Croke Park v Dublinu během fotbalového zápasu a začali střílet do davu. 14 civilistů včetně jednoho hráče bylo zabito a dalších 65 civilistů bylo zraněno. Později v ten samý den byli v Dublin Castle zabiti dva republikánští vězni, Dick McKee a Peadar Clancy, a jejich přítel Conor Clune, který byl zatčen spolu s nimi. Oficiální zpráva tvrdí, že byli zastřeleni během pokusu o útěk. Nacionalisté jsou si však jistí, že byli mučeni a následně popraveni. Tento den se stal známým jako Krvavá neděle.  28. listopadu 1920, jen týden po Krvavé neděli v Dublinu, jednotky IRA ze západního Corku pod vedením Toma Barryho přepadly hlídku Auxiliaries ve městě Kilmichael v provincií Cork. Zabili všech 18 členů hlídky. Dne 12. prosince 1920 členové Black and Tans vypálili centrum Corku a následně stříleli na hasiče, kteří se pokoušeli oheň uhasit. Byla to odveta za přepadení Auxiliaries v Corku členy IRA, kdy zabili jednoho z členů a 11 zranili.

Vyvrcholení násilí: prosinec 1920 - červenec 1921.

Během následujících osmi měsíců až do července 1921 bylo během konfliktu zabito přes 1.000 lidí včetně členů RIC, britské armády, dobrovolníků IRA a civilistů. To představuje asi 70 % celkového počtu obětí v tříletém konfliktu. Navíc v té době bylo internováno 4.500 členů a stoupenců IRA. Během tohoto násilí Dáil v březnu 1921 formálně deklaroval válku s Británií.  Dne 19. března 1921 100 členů IRA pod vedením Toma Barryho provedlo rozsáhlou akci proti 1.200 britským vojákům, při které jich 10 až 30 zabili. O dva dny později IRA přepadla vlak u Killarney. Bylo zabito 20 britských vojáků, 2 členové IRA a 3 civilisté.  Jediná větší ztráta IRA byla 25. května 1921 v Dublinu. Několik set členů IRA z brigády Dublin obsadilo a vypálilo Custom House (centrum místní správy v Irsku) v centru Dublinu. Bylo zamýšleno ukázat, že britská vláda v Irsku je neudržitelná. Nicméně z vojenského hlediska to byla katastrofa, v níž bylo pět mužů IRA zabito a přes osmdesát bylo zajato. Ukázalo se, že IRA nebyla dost dobře vybavena nebo vycvičena, aby se podílela na útocích proti britským jednotkám konvenčním způsobem.  Přesto mnoho vojenských historiků tvrdí, že IRA bojovala úspěšně a partyzánská válka donutila britskou vládu k závěru, že IRA nemůže být poražena vojensky. Všeobecné volby do parlamentu Jižního Irska se konaly 13. května 1921. Sinn Féin vyhrála 124 křesel ze 128, ale zvolení členové parlamentu odmítli obsadit svá místa v parlamentu. Podle podmínek aktu irské vlády z roku 1920 byl parlament Jižního Irska rozpuštěn a výkonným a legislativním orgánem nad Jižním Irskem se stal "Lord Lieutenant". Během příštích dvou dnů (14.–15. květen 1921) IRA zabila 15 policistů. Tyto události ukázaly kompletní selhání britské koaliční vlády v otázce irské politiky, neschopnost prosadit urovnání bez jednání se Sinn Féin a neschopnost porazit IRA.  V době příměří však bylo mnoho republikánských vůdců, včetně Michaela Collinse, přesvědčeno, že pokud by válka trvala déle, válečná kampaň IRA by byla uvedena do stavu klidu. Kvůli tomu byly vypracovány plány na „přenesení války do Anglie.“ IRA začala kampaň v ulicích Glasgowa. Bylo rozhodnuto, že klíčové ekonomické cíle, jako například doky v Liverpoolu, by měly být cílem bombových útoků. Jednotky pověřené těmito misemi by se snadněji vyhnuly příměří, protože Anglie nebyla „pod zákonem“ a britská veřejnost by stanné právo nepřijala. Od plánů bylo upuštěno kvůli příměří.

Příměří: červenec - prosinec 1921.

Válka za nezávislost v Irsku skončila příměřím 11. července 1921. Konflikt uvízl na mrtvém bodě. Rozhovory, které předchozí rok vypadaly slibně, se přerušily v prosinci, kdy David Lloyd George naléhal, že IRA má nejprve odevzdat své zbraně. Rozhovory pokračovaly na jaře 1921 a vyústily v příměří. Z hlediska britské vlády to vypadalo, jakoby kampaň IRA pokračovala donekonečna, což by se odrazilo na britských obětech a financích. Britská vláda za jednání britských sil v Irsku čelila ostré kritice doma i v zahraničí. Na druhé straně, vůdci IRA a zejména Michael Collins cítili, že tehdejší organizace IRA nemůže pokračovat donekonečna. To by se projevilo nasazením pravidelných britských jednotek do Irska a nedostatkem zbraní a střeliva.  Počáteční průlom, který vedl k příměří, byl přičítán třem lidem: králi Jiřímu V., premiéru Jižní Afriky generálu Smutsovi a předsedovi vlády Spojeného království Davidu Lloyd Georgeovi. Řeč, která byla poslána do Belfastu 22. června, byla obecně dobře přijata. Vyzvala „ všechny Iry ke snášenlivosti, smírčím řízením, odpuštění a zapomenutí, a učinit zemi, která miluje novou éru míru, spokojenosti a dobré vůle“.  24. června 1921 se kabinet britské koaliční vlády rozhodl navrhnout rozhovory s vůdci Sinn Féin. Austen Chamberlain, nový vůdce unionistické strany, řekl, že „králova řeč by měla být sledována jako poslední pokus o mír, než půjdeme do plné délky stanného práva“. 24. června Lloyd George napsal Éamonovi de Valerovi jako „zvolenému vůdci velké většiny v Jižním Irsku“, což svědčí o konferenci. Sinn Féin reagovala tím, že souhlasila s jednáním. De Valera a Lloyd George nakonec souhlasili s příměřím, kterým bylo zamýšleno ukončit boje a položit základ pro detailní jednání. Jeho podmínky byly podepsány 9. července a nabyly platnosti 11. července. Jednání o urovnání však byla odložena o několik měsíců, protože britská vláda trvala na tom, že IRA má nejdříve odevzdat své zbraně, ale tento požadavek byl nakonec zrušen. Bylo dohodnuto, že britští vojáci zůstanou v kasárnách.  Většina důstojníků IRA brala příměří jen na jako dočasný odpočinek a pokračovala v náboru a výcviku dobrovolníků. Ani útoky na RIC nebo britskou armádu úplně nepřestaly. V období od prosince 1921 do února 1922 bylo zaznamenáno 80 útoků IRA na následně rozpuštěnou RIC, po kterých zůstalo 12 mrtvých. 18. února 1922 jednotka Ernieho O'Malleyho zaútočila na kasárna RIC ve městě Clonmel, přičemž vzala 40 policistů jako zajatce a zabavila více než 600 zbraní a tisíce nábojů. V dubnu 1922 členové IRA zabili ve městě Cork 10 místních protestantů podezřelých ze špionáže za to, že natáčeli jednoho z jejich mužů. Ti, kteří byli zabiti, byli uvedeni v získaných britských dokumentech jako informátoři před příměřím podepsaným v červenci. Více než 100 protestantských rodin po zabíjeni uprchlo z oblasti.  Pokračující odpor mnoha vůdců IRA byl jedním z hlavních faktorů vypuknutí Irské občanské války, protože odmítali přijmout anglo-irskou smlouvu.

Britsko-irská válka (jiné názvy: angl(ick)o-irská válka, irská válka za nezávislost; ) byla v letech 1919 až 1921 partyzánská válka mezi Irskou republikánskou armádou a britskými bezpečnostními silami v Irsku.

爱尔兰独立战争(英语:英语:Irish War of Independence;爱尔兰语:')又称英爱战争(英语:英语:Anglo-Irish War;爱尔兰语:'),是一场爱尔兰共和军在爱尔兰发动的游击战,以反对大不列颠及爱尔兰联合王国对爱尔兰的统治。战争理由起因于1918年由大多数爱尔兰籍英国国会议员建立的第一届爱尔兰国会的合法性之质疑。战争从1919年1月21日始,自1921年7月11日休战协议止。参加这场战争的爱尔兰共和军经常被称作“爱尔兰共和军 (1917–22)”(英语:英语:Old IRA),以区别于之后使用同样名称的其他组织。


Účel dohody.

Účel dohody je popsán v jejím článku č. 2 jako „zlepšení implementace“ Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu pomocí: Všechny země musí usilovat dosažení „globálního zlomu v emisích skleníkových plynů co nejdříve“.

Nástroje plnění dohody.

Každá smluvní strana bude pravidelně předkládat svoje vnitrostátně stanovené národní příspěvky (INDC), ve kterých stanoví svoje závazky snižování emisí skleníkových plynů. První příspěvky byly předloženy již v průběhu roku 2015 a to 187 státy. Doposud předložené INDC nejsou dostačující pro splnění cíle omezení nárůstu teploty. Z tohoto důvodu byly stanoveny pravidelné pětileté revize, které mají vést k navyšování ambice jednotlivých států a postupnému snížení emisí na požadovaný objem.  Smluvní strany musí do roku 2020 prezentovat své emisní závazky, nízkoemisní strategie a plány do roku 2050. Rozvojové země musí připravit strategie, plány a akce pro svůj nízkoemisní rozvoj. Každá smluvní strana je zodpovědná za své emise, musí zveřejňovat status plnění svých závazků a provádět analýzu dopadů změny klimatu a účinnosti adaptačních opatření. Smluvní strany budou zvyšovat podporu, plánování a implementaci adaptačních opatření a také odolnost vůči změně klimatu.  Vyspělé státy mají do roku 2020 vytvořit finanční mechanismus, pomocí kterého bude poskytnuto nejméně 100 miliard dolarů ročně na podporu opatření na ochranu klimatu v rozvojových zemích, a nastavit nový cíl financování opatření proti změně klimatu po roce 2025.  Dohoda také zdůrazňuje důležitost zapojení nesmluvních stran a vítá aktivity veřejného sektoru směřující k řešení změny klimatu (občanské společnosti, soukromého sektoru, finančních institucí, měst a dalších orgánů).

Proces ratifikace dohody.

Dohoda byla připravena k podpisu a k uložení ratifikačních listin od 22. dubna 2016 do 21. dubna 2017 v New Yorku, v sídle OSN. Dohoda vstoupila v platnost 4. listopadu 2016, což bylo 30 dní poté, co minimálně 55 zemí reprezentujících minimálně 55 % globálních emisí dohodu ratifikovalo. K 13. červnu 2019 dohodu podepsalo 194 států a Evropská unie a 186 z těchto členů dohodu ratifikovalo. Těchto 186 členů reprezentuje 89,4 % globálních emisí. Nejvýznamnější země, které ratifikovaly, jsou Čína, Spojené státy americké a Indie, tedy země s třemi největšími emisemi skleníkových plynů ze všech signatářů (asi 42 % dohromady). Poslední země Evropské unie, která dohodu ratifikovala, byla Česká republika (předposlední bylo Nizozemsko, které tak učinilo 28. července 2017). Dne 5. září 2017 dala Poslanecká sněmovna souhlas s ratifikací (dříve už tak učinil Senát), prezident dokončil kroky k ratifikaci svým podpisem 14. září 2017. Ratifikace nastala 5. října, samotná dohoda pro Českou republiku vstoupila v platnost 4. listopadu 2017.

Pařížská dohoda je dohoda v rámci Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu, která má omezit emise skleníkových plynů po roku 2020 a navázat tak na Kjótský protokol. Dohoda byla dojednána během Klimatické konference v Paříži 2015, schválena všemi 195 smluvními stranami a přijata 12. prosince 2015. Byla podepsána 22. dubna 2016 (Den Země) celkem 177 členskými státy Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu, 15 z nich ji hned ratifikovalo. K červnu 2019 dohodu podepsalo 195 účastníků Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu, z nichž 186 ji již ratifikovalo. Dohoda vstoupila v platnost 4. listopadu 2016. Stanovuje závazky všech smluvních stran, včetně největších světových producentů emisí skleníkových plynů jako je Čína, Spojené státy americké (USA) či Indie. Hlavní vyjednavač této dohody, francouzský ministr zahraničí Laurent Fabius označil uzavřenou dohodu za „ambiciózní a vyrovnaný“ plán a jako „historický obrat“ v úsilí o dosažení omezení globálního oteplování. Donald Trump 1. června 2017 oznámil, že USA od Pařížské dohody odstupují.

《巴黎协定》(,英语:Paris Agreement,或译巴黎协议)是由联合国195个成员国(包括观察员巴勒斯坦国及圣座)于2015年12月12日在2015年联合国气候峰会中通过的气候协议;取代京都议定书,期望能共同遏阻全球暖化趋势。协议第二条指将通过以下内容「加强《联合国气候变化框架公约》」:


Obsazení.

Herec Anton Yelchin, představitel praporčíka Pavla Čechova, zemřel při autonehodě několik týdnů před uvedením filmu do amerických kin. Producent J. J. Abrams poté prohlásil, že nechce Čechova pro další film přeobsazovat a že raději najde způsob, jak postavu ve scénáři nahradit.

Marketing a uvedení.

V srpnu 2014 byl oznámen záměr společnosti Paramount Pictures uvést film v roce 2016, u příležitosti 50. výročí původního televizního sci-fi seriálu "Star Trek". V prosinci téhož roku bylo ohlášeno zamýšlené datum premiéry 8. července 2016. V září 2015 pak bylo posunuto na 22. července 2016.  Česká premiéra byla nejprve ohlášená na 28. července 2016. Později bylo datum opraveno na 18. srpna.  První trailer k filmu unikl bez předchozího ohlášení už v polovině prosince 2015. Další byl pak oficiálně vydán v květnu 2016.

Přijetí.

V průběhu premiérového víkendu v téměř 4 tisících amerických kin vydělal film na tržbách přes 59 milionů dolarů. Tím obsadil první příčku před reprízovaným animákem "Tajný život mazlíčků" ("The Secret Life of Pets") s 29,6 miliony, oběma dalšími nejambicióznějšími premiérami týdne: hororem "Zhasni a zemřeš" ("Lights Out") i pátým pokračováním prehistorické animované série "" ("Ice Age: Collision Course"), oběma s více než 21milionovými tržbami. Na páté příčce je ještě stíhal reprízovaný komediální sci-fi reboot "Krotitelé duchů" ("Ghostbusters"), který rovněž těsně překročil 21milionovou hranici. Oproti předchozímu filmu série "" se 70milionovým nástupem do kin se však jednalo v případě tohoto snímku o 15% pokles a dosud nejslabší nástup z celé obnovené filmové série. Očekávalo se však, že by to mohly vynahradit zahraniční tržby zejména v Latinské Americe a v Asii, zatímco celkové domácí tržby byly předem odhadovány na částku kolem 180–200 milionů. Jeho produkční rozpočet přitom dosáhl asi 185 milionů dolarů. Týž víkend jako na domácím trhu byl snímek premiérově uveden také ve Velké Británii, kde odhadované tržby dosáhly v přepočtu 6,1 milionu dolarů, i v Německu s 4,5 milionu nebo v Rusku s 3,3 milionu dolarů. V německých i ruských kinech přitom obsadil v návštěvnosti první příčku, v britských druhou.  Druhý víkend již na domácím trhu snímek v návštěvnosti předběhl premiérový akční "Jason Bourne" s utrženými 59 miliony dolarů a těsně za Star Trek se zavěsila rovněž premiérově uvedená komedie "Matky na tahu" ("Bad Moms") s 23,8 miliony. "Star Trek: Do neznáma" tak zůstal nejnavštěvovanějším reprízovaným filmem víkendu 29.–31. července a utržil téměř 24,8 milionu dolarů.

Pokračování.

Ještě před uvedením snímku do kin, v červenci 2016, produkce oznámila záměr natočit v pořadí již čtvrtý film této restartové série.

Star Trek: Do neznáma (v anglickém originále Star Trek Beyond) je sci-fi film z nové filmové série na motivy světa "Star Treku". Pro studio Paramount Pictures jej natáčel Justin Lin, který převzal režii série po J. J. Abramsovi. Ten se na filmu podílel produkčně, zatímco se ujal režie „konkurenčního“ sci-fi spektáklu "". Ústřední dvojici kapitána lodi "Enterprise" Jamese T. Kirka a prvního komandéra Spocka opět ztvárnili Chris Pine a Zachary Quinto. Do amerických kin byl snímek uveden tři roky po předchozím snímku "" a v roce 50. výročí vzniku světa "Star Trek"u, 22. července 2016. Česká premiéra proběhla 18. srpna 2016.

《星际迷航3:超越星辰》(英语:"Star Trek Beyond")是一部于2016年上映的美国科幻冒险片,由林诣彬执导,赛门·佩吉和道格·姜格根据金·罗登贝瑞的同名电视系列来撰写改编剧本。本片为星舰迷航记系列电影的第十三部作品和重启版的第三作,同时也是2013年的《暗黑无界:星际争霸战》的续集。由前作的克里斯·潘恩、柴克瑞·恩杜、赛门·佩吉、卡尔·厄本、柔伊·莎达娜、周约翰和安东·叶尔钦回归主演外,还加入了伊卓瑞斯·艾巴与苏菲亚·波提拉。


Rodina a křížové výpravy.

Jan byl nejstarším synem Jana I. Bretaňského a Blanky Navarrské. Dne 22. ledna 1260 se oženil s Beatrix, dcerou krále Jindřicha III. Anglického. Jan si byl velmi blízký se svým švagrem, budoucím anglickým králem Eduardem I. V roce 1271 ho doprovázel na Deváté křížové výpravě, kde se setkal se svým otcem a francouzským králem Ludvíkem IX. Ludvík v Tunisu zemřel a Janův otec se vrátil do Bretaně. Jan následoval Eduarda do Palestiny. Křížová výprava skončila následujícího roku, aniž by dosáhli výrazných úspěchů. V roce 1285 se Jan zúčastnil Aragonské křížové výpravy na straně krále Filipa III. Francouzského.

Vláda.

Po otcově smrti 8. října 1286, Jan nastoupil na bretaňský trůn, zdědil také hrabství Richmond v Anglii. Jeho syn Jan řídil Guyenne ve jménu svého strýce, krále Eduarda, v květnu 1294 se francouzský král Filip IV. rozhodl mu Guyenne zabavit. Jan svému švagrovi v tomto konfliktu pomáhal, utrpěl však jen samé porážky. Když se však v roce 1296 anglická armáda snažila vybavit tím, že vydrancovala bretaňský klášter Saint-Mathieu de Fine-Terre, rozhodl se Jan Eduarda opustit. Na to ho Eduard zbavil richmondského hrabství. Jan se chtěl spojit s Francouzi, což zajistil sňatkem svého vnuka se sestřenicí krále Filipa, Isabelou z Valois. Filip ho pak v roce 1297 ve Francii povýšil mezi pairy.

Poslední roky a smrt.

V letech 1294 až 1304 Jan pomáhal francouzskému králi v tažení proti Vítovi Flanderskému, účastnil se rozhodující bitvy u Mons-en-Pévèle. Potom, co král Filip v roce 1305 zvítězil, Jan odcestoval do Lyonu, na korunovaci papeže Klementa V. Během oslav vedl papežova koně davem. Na hradbách bylo tolik lidí, že se kus hradeb odlomil a Jana zavalil. Zemřel o čtyři dny později, 18. listopadu. Jeho tělo bylo uloženo do olověné rakve a sesláno po Loiře. Pohřben byl 16. prosince v karmelitánském klášteře, který sám v Ploërmelu založil. Roku 1790 byl jeho náhrobek poničen a znovu obnoven byl díky městské radě v 19. století. Nyní je v místním kostele kostele svatého Armagila.

Jan II. Bretaňský ( "Jean II de Bretagne", 3./4. ledna 1239 – 18. listopadu 1305, Lyon) vládl od roku 1268 až do své smrti jako bretaňský vévoda, a také jako hrabě z Richmondu v Anglii. Zúčastnil se dvou křížových výprav a byl zapojen do konfliktů mezi anglickým a francouzským králem. Byl rozdrcen kamením při nehodě během oslav papežovy korunovace.

约翰二世 Jean II(1239年1月3日~1305年11月18日)法国封建领主,布列塔尼公爵(1286年~1305年在位)和里士满伯爵(英国封号,1268年起)。布列塔尼公爵约翰一世之子,母亲为纳瓦拉公主布朗歇。


Život.

Ludvík II. se narodil v Toulouse jako syn Ludvíka I. a Marie ze Châtillonu. V Angevin, které zahrnovalo Provence, měl soupeře, dědice Neapole, Karla.  Většina provensálských měst se po smrti Ludvíkova otce v roce 1384 vzbouřila. Jeho matka pak sestavila armádu, se kterou pochodovali od města k městu, aby získali podporu. Ludvík byl v roce 1387 uznán za hraběte z Provence.  V roce 1386, byl nezletilý syn Karla III. Neapolského Ladislav, po otcově smrti, vyloučen z následnictví Neapole. 1. listopadu 1389 byl Ludvík korunován králem Neapole avignonským vzdoropapežem Klementem VII. a následujícího roku se zmocnil Neapole. V roce 1399 byl svým protivníkem Ladislavem svržen.  V roce 1409, Ludvík osvobodil Řím od Ladislavovy okupace, v roce 1410, jako spojenec vzdoropapeže Jana XXIII., napadl Ladislava a porazil ho u Roccaseccy (1411). Nakonec Ludvík ztratil neapolskou podporu a musel odstoupit. Jeho nárok na Neapol přešel na jeho syna, Ludvíka III.  V roce 1400 se v Arles oženil s Jolandou Aragonskou.  Syn Ludvíka se zasnoubil s Kateřinou Burgundskou, dcerou Jana I. Burgundského. Nicméně poté, co Jan podnítil útok na francouzského dauphina, se Ludvík a jeho žena přidali k Armagnakům. Spojení s Kateřinou bylo zavrženo, což způsobilo nepřátelství burgundského vévody.  Ludvík se nezúčastnil bitvy u Azincourtu, protože měl zánět močového měchýře. Po bitvě uprchl z Paříže a připojil se ke své ženě a dětem v Angers.  Ludvík II. zemřel na zámku v Angers, v srdci Anjou, kde byl také pohřben.

Potomci.

Ludvík s Jolandou měli pět dětí:

Ludvík II. Neapolský (5. říjen 1377 − 29. duben 1417) byl v letech 1389–1399 králem Neapole a od roku 1384 do své smrti vévodou z Anjou z dynastie Valois-Anjou.

安茹的路易二世(,1377年-10月5日-1417年-4月29日),1384年-1417年间为安茹公爵和普罗旺斯伯爵;他亦宣称拥有那不勒斯王国的主权,但仅在1390年-1399年间实际统治其部分领土。他的父亲,瓦卢瓦-安茹王室的创立者安茹的路易一世,是法兰西的让二世的次子和那不勒斯女王乔万娜一世的养子。当他还是个孩子时,父亲便于1384年那不勒斯的一场军事行动去世。他从父亲处继承了安茹,但他的母亲布卢瓦的玛丽不能说服他的三叔贝里公爵让和四叔勃艮第公爵腓力二世继续她的丈夫在那不勒斯的战争。普罗旺斯的贵族和城镇拒绝承认路易二世是他们的合法统治者,但布卢瓦的玛丽在1385年-1387年间一个个说服他们效忠他。


Děj.

Děj filmu začíná ve viktoriánské Anglii roku 1870. Příběh začíná představením hlavní hrdinky Bathsheby Everdenové, nespoutané, svéhlavé a krásné ženy, která žije se svojí příbuznou na menším statku. Bathsheba se brzy seznámí s novým sousedem, chovatelem ovcí Gabrielem Oakem, ten se do ní na první pohled zamiluje a krátce nato ji požádá o ruku. Bathsheba jej ale odmítá s tvrzením, že je příliš divoká a nezkrotná. Gabriel je jejím odmítnutím zdrcen a vrací se domů. Zatímco hlavní hrdinka po příchodu domů zjistí, že po svém strýčkovi zdědila veškerý majetek, tedy velkou farmu s poli, naopak Gabriel prožívá noční můru; veškeré jeho ovce rozbily ohradu a utekly. Jeho ovčácký pes je zatím mladý a nepříliš nadaný, proto je nažene dolů ze srázu. Gabriel přišel o všechny ovce a po tom, co jej zastřelil, i o psa. Jde tedy na veletrh a shání práci, shodou okolností se dostane i k hloučku lidí, kteří poslouchají hlásící vojáky. Ti rekrutují nové kadety, avšak nikdo se nehlásí. Gabriel váhá nad myšlenkou střechy nad hlavou a jídlem, i přesto se nakonec rozhodne se k armádě nepřidat. V hloučku lidí potkává Fanny Robinovou, která mu prozradí, že jeden z vojáků je její milý.  Bathsheba se stěhuje do svého nového domova a zažívá první šok; tu noc, kdy se nastěhuje začíná hořet stodola s veškerou sezónní sklizní. Náhodou se okolo potlouká Gabriel, kterému se povede úrodu zachránit a Bathsheba mu na svém novém panství nabízí místo ovčáka. Mezitím se Fanny vydává do kostela, kde si má vzít svého milého Franka Troye. Fanny si ale nedopatřením splete kostel a voják Frank na ni marně čeká u oltáře.  Bathsheba se začíná učit práci na farmě a poprvé vezme na veletrh svoji úrodu, aby ji zde prodala. Zákazníci se ale neženou, nakonec prodá úrodu pod cenou jejímu sousedovi a příteli jejího zesnulého strýčka. Zde se také setkává s bohatým a starým mládencem Willliamem Boldwoodem. Jako vtip mu pošle valentýnku a on sám je Bathshebou velmi okouzlen, začíná přemýšlet nad svatbou. Nakonec se odhodlá ji požádat o ruku, Bathsheba jej ale odmítá. Gabriel upozorňuje Bathshebu na nebezpečí, které ji hrozí, ta jej v hádce vyhodí. Gabriel ihned odchází z farmy a Bathsheba se jde projet na koni po svých pozemcích. Při tom narazí na otrávené ovce a její služební jí vysvětlí, že zachránit je může jen schopný ovčák, který trubičkou s ostrým hrotem vytvoří na určitém místě otvor, který jim pomůže dýchat. Bathsheba se rozhodne Gabrielovi omluvit a prosí jej, aby její ovce zachránil. Ten přijímá a ovce skutečně zachrání, také zpět získá místo ovčáka na farmě.  Krátce nato se Bathsheba setkává s vojákem Frankem, který si měl původně vzít Fanny a nadále žije s myšlenkou, že od něj utekla. Frank začne Bathshebě lichotit a přestože jej z farmy vykáže, druhý den se znovu ukáže a pomáhá při sklizni. Nakonec pozve hlavní hrdinku na schůzku, kde s ní flirtuje. Krátce nato porušuje Bathsheba pravidlo, že bude farmu vést sama, a vdává se za něj. Gabriel ji před ním varuje, ale ona ho neposlouchá. Krátce po svatbě při oslavách se ale Frank opije a odmítne jít Grabrielovi pomoct schovat seno před bouřkou. Místo něj mu jde pomoct Bathsheba a omlouvá se Gabrielovi za to, že podlehla Frankově šarmu.  Další den Frank Troy ve městě potkává Fanny, která mu vysvětluje, proč nepřišla do kostela. Pak se mu přizná, že s ním čeká dítě. Frank Fanny stále tajně miluje a slíbí jí, že jí další den přinese peníze a zařídí jí ubytováni, pro ni i jejich dítě. Bathsheba ale odmítne mu peníze dát, protože jsou na zemědělské účely. I přesto další den Frank odjíždí, aby se s Fanny setkal. Ta se ale na smluvené místo nedostaví, až po příjezdu zpět na farmu se Troy dozvídá, že zemřela při porodu jeho dítěte. Po tom, co Frank uvidí v rakvi mrtvou Fanny a jejich dítě, řekne otevřeně Bathshebě, že ji nikdy nemiloval a nikdy pro něj nebude znamenat víc než Fanny. V rozčílení odjíždí a chystá se utopit v moři.  Bathsheba, ač Franka nikdy nemilovala, je z jeho slov zdrcená a svůj smutek utápí v práci. Krátce nato jsou jí přineseny šaty jejího manžela se slovy, že jeho tělo se v moři nenašlo. Bathshebina farma má dluhy a ona se bojí, že ji bude muset prodat. jako kupec se nabízí William, který Bathshebě opět nabízí sňatek. Ta mu řekne, že si jeho nabídku promyslí.  Na pořádané oslavě se objeví i Frank, který je v pořádku a zdráv. Je na Bathshebu hrubý a vyžaduje její peníze. Nakonec se ukáže William a zastřelí jej, za což je uvrhnut do žaláře. Po těchto událostech Gabriel oznámí, že odchází do Ameriky a následující den skutečně odchází. Bathsheba si uvědomuje, jak byla slepá a hloupá a vydává se za ním. Nakonec se Gabriel Bathsheby znovu ptá, zda by si jej vzala a ona souhlasí.

Reakce.

Film "Daleko od hlučícího davu" měl ve Spojených státech premiéru 1. května 2015, v Česku to bylo 9. července toho roku. Od kritiků získal tento film velmi dobré hodnocení, průměrně 85 %. Na Československé filmové databázi film získal přes 70 %. Nejvíce kritizována bývá samotná hlavní herečka, Carey Mulligan, většina se přiklání k názoru, že Julie Christie, která hrála ve stejnojmenném filmu z roku 1967, tuto roli ztvárnila lépe.

Daleko od hlučícího davu (v originále "Far from the Madding Crowd") je americký celovečerní film natočený podle stejnojmenné knihy Thomase Hardyho z roku 1874. Na motivy této knihy byly natočeny celkem čtyři filmy.

《远离尘嚣:珍爱相随》(英语:英语:"Far from the Madding Crowd")是一部2015年英-美合拍的爱情片,由汤玛斯·凡提柏格导演,凯莉·墨里根、马提亚斯·修奈尔、麦可·辛、汤姆·史特瑞吉和茱诺·坦普主演。影片改编自汤玛士·哈代发表于1874年的同名小说《远离尘嚣》,此片是第四次改编这部小说的影视作品。


Historie města.

Od založení do 17. století.

Insterburg byl založen roku 1336 při křížové výpravě proti pohanským Prusům. Založil ho společně s hradem "Instierburgem" velmistr Řádu německých rytířů Dietrich von Altenburg na místě původní pruské pevnosti. Hrad s osadou byl vypleněn v roce 1376 Litevci a 1457 Poláky. Následně byl přestavěn na sídlo prokurátora Řádu a začalo se mu říkat Insterburg. Roku 1525 Albrecht Braniborsko-Ansbašský sekularizoval Řád německých rytířů, a tak se Insterburg stal součástí Pruského vévodství. Městská práva dostala osada roku 1583 dekretem Jiřího Fridricha Braniborsko-Ansbašského. Bohužel většina města byla následně zničena požárem v roce 1590 (zničeno bylo 140 budov z původních 149). Během 17. století bylo město vyplundrováno postupně vojsky Švédů, Rusů a Tatarů. V letech 1643 - 1648 žila ve Insterburgu švédská královna Marie Eleonora, vdova po králi Gustavu Adolfovi.

Od 18. století do roku 1914.

V roce 1709 byla populace města zdecimována morem, a tak nabídl pruský král Fridrich Vilém I. rakouským protestantům vyhnaných ze Salzburského arcibiskupství, aby se usadili v roce 1732 právě v Insterburgu. Pruský královský dvůr se přestěhoval do místního hradu v roce 1723 a k městu byly oficiálně přičleněny okolní osady a i samotný hrad. V letech 1721 - 1748 koupil rozsáhlá území na západ od města kníže Leopold I. Anhaltsko-Desavský a rozvinul výrazně místní zemědělství. V letech 1758 - 1762 během Sedmileté války bylo město obsazeno ruskými vojsky.  Za Napoleonských válek v roce 1812 město navštívil samotný Napoleon. Na cestě do Německa v roce 1818 zde zemřel významný ruský generál Michail Bogdanovič Barclay de Tolly, který se velkou měrou zasloužil za Napoleonovu porážku v ruském tažení. Mezi lety 1828 - 1835 bylo město napojeno na silniční síť a v roce 1860 se Insterburg stal železničním uzlem mezi Köningsbergem a Kaunasem a mezi Tylží a Toruní. Díky dobrému dopravnímu spojení se začal ve městě rozvíjet průmysl. Vznikly zde slévárny, ocelárny a přádelny lnu. Rozvíjelo se i místní školství. V roce 1860 vzniklo gymnázium a dále ve městě fungovala zemědělská a zdravotní škola. V roce 1863 zde začala operovat tajná polská organizace, která zajišťovala zbraně Polákům pro připravované Lednové povstání proti ruské nadvládě. Po vzniku Německého císařství v roce 1871 se stal Insterburg především vojenskou základnou německé armády. V 1914 bylo ve městě na 2 000 vojáků.

20. století.

Na počátku první světové války bylo město na necelý měsíc obsazeno ruskými vojsky (mezi 24. srpnem a 11. zářím 1914) a následně se stalo hlavním stanem pro generála Hindenburga. Mezi světovými válkami došlo k jeho dalšímu rozvoji. Insterburg se stal sídlem místní správy, soudu, celního úřadu, pobočky říšské banky a obchodní komory. Hospodářství se rozrostlo se vznikem závodů na výrobu cukrovinek, octa, chemikálií a dílny na zpracování kůží. Po nástupu nacismu v Německu v roce 1933 vznikly ve městě velké kasárny a vojenské letiště. V roce 1939 došlo k rekonstrukci nejvýznamnějších památek města. Před vypuknutím války mělo město téměř 49 000 obyvatel. Za války byl Insterburg bombardován dne 27. července 1944 britským Royal Air Force. Následně začala německá operace Hanibal, které měla za cíl evakuovat většinu německého obyvatelstva z Východního Pruska do Německa před příchodem Rudé armády. Z původních 50 tisíc zbylo ve městě v lednu 1945 pouze něco okolo 8 - 10 000, zejména těch co pracovali v továrnách a ve státních institucích. Sověti od 20. ledna 1945 město neustále bombardovali, čímž ho v podstatě srovnali se zemí. Rudá armáda vstoupila do města 22. ledna 1945.

Pod sovětskou a ruskou správou.

Po příchodu Rudé armády byl ve městě vytvořen internační tábor pod vedením NKVD. Pro tento účel sloužil místní hrad, z kterého se stal velký tranzitní tábor pro zbylé německé obyvatelstvo, které bylo nuceně posíláno v letech 1946 - 1949 do Východního Německa. Táborem prošlo na 250 000 lidí a na 16 000 jich v táboře zahynulo. Po odsunutí německého obyvatelstva se do města začali stěhovat především Rusové z centrálních oblastí Ruska. Po válce připadlo město pod správu SSSR a bylo přejmenováno na "Čerňachovsk" podle hrdiny Sovětského svazu Ivana Daniloviče Čerňachovského, sovětského generála, který padl při dobývání Köningsbergu. Po rozpadu SSSR v roce 1991 se město stalo součástí Ruska jako jeho exkláva. Výrazně negativně se podepsalo na ekonomice Čerňachovsku přistoupení sousední Litvy a Polska do EU v roce 2004. Celá Kaliningradská oblast se dostala do výrazné izolace, začala se zhoršovat ekonomická situace obyvatel a růst nezaměstnanost. Dokonce poprvé od od konce války začal klesat počet obyvatel města.  V roce 1996 německá organizace "Lidový spolek péče o německé hroby obětí válek" obnovila ve městě hřbitov z první světové války, na kterém leží 556 německých a 165 ruských padlých vojáků. Od té doby bylo na společném hřbitově pochováno na 8 700 vojáků.

Obyvatelstvo.

Etnické složení obyvatelstva.

Při sčítání lidu v roce 2010 bylo etnické složení v městě následující:

Čerňachovsk ( "Черняхо́вск"; Insterburg; "Įsrutis"; "Wystruć", "Instruč" ) je město v Kaliningradské oblasti v Rusku ležící 90 km východně od Kaliningradu s populací čítající v roce 2010 cca 40 000 obyvatel.

切尔尼亚霍夫斯克(俄语:'),又称因斯特堡(德语:'),立陶宛语称“'”,波兰语称“'”,俄罗斯加里宁格勒州的一座城市,2002年人口普查人口44,323。


Život.

Již od mládí byl sportovním nadšencem – krom fotbalu hrál rugby, tenis, golf, provozoval atletiku, plavání i cyklistiku. Roku 1897 se přestěhoval do francouzského Lyonu, kde pracoval pro banku "Crédit Lyonnais". Tato společnost ho roku 1898 poslala do katalánské Barcelony. Gamper v Katalánsku zakořenil, mj. proto, že skvěle zvládl katalánštinu. Také pokatalánštil své jméno, neboť H se Kataláncům obtížně vyslovovalo. Krom obchodu v Katalánsku pracoval jako dopisovatel švýcarských novin a založil i vlastní sportovní noviny "Los Deportes". Právě v nich uveřejnil 22. října 1899 inzerát oznamující, že by rád založil fotbalový klub, a že zájemci se mají dostavit ke gymnáziu Solé. 29. října se tam sešla skupinka sportovních nadšenců, zhusta švýcarských a britských protestantů (sám Gamper byl protestant), a toto datum je tak považováno za vznik klubu FC Barcelona. Je pravděpodobné, že barvy klubu – modrou a červenou – vybral Gamper podle barev FC Basilej.  Za Barcelonu Gamper zpočátku i hrál, jako kapitán (funkce prezidenta ani tehdy neexistovala) – v letech 1899-1903 odehrál 51 utkání, v nichž vstřelil 120 branek. Roku 1901 s klubem vyhrál trofej zvanou "Copa Macaya". Tato soutěž je dnes považována za první ročník katalánského mistrovství. Roku 1902 Gamper vedl svůj tým i ve vůbec prvním ročníku španělského poháru (Copa del Rey), ve finále podlehli klubu Vizcaya.  Roku 1908 byl jmenován prezidentem klubu. Tuto funkci zastával s přestávkami 25 let, přesněji v letech 1908-1909, 1910-1913, 1917-1919, 1921-1923 a 1924-1925. Do roku 1909 Barcelona neměla vlastní stadion, to jako prezident Gamper změnil. První stánek, který v tom roce pořídil, "Camp del carrer Indústria", pojal 6000 diváků, druhý, "Camp de Les Corts", byl dostavěn roku 1922, na něj se vešlo již 20 000 diváků, přičemž postupně byla jeho kapacita navyšována až na 60 000. Barcelona na něm hrála až do roku 1957, kdy se přestěhovala na "Nou Camp". K jeho zásluhám je rovněž přičítáno, že do klubu přivedl legendárního střelce fotbalového pravěku Paulino Alcántaru, dodnes druhého nejlepšího střelce v historii klubu, a anglického trenéra Jacka Greenwella. Během Gamperova prezidentství Barcelona získala tři španělské poháry (1911/12, 1912/13, 1924/25).  Místo prezidenta klubu musel Gamper opustit po skandálu z roku 1925, kdy fanoušci Barcelony vypískali při úvodním ceremoniálu španělskou hymnu a naopak tleskali při britské hymně "God Save the Queen". Španělský diktátor Primo de Rivera obvinil Gampera z podporování katalánského nacionalismu a separatismu a uzavřel na půl roku klubu stadión. Následně Gampera navíc postihly finanční problémy, což vše nakonec vyústilo roku 1930 v jeho sebevraždu.  Roku 1966 prezident FC Barcelona Enric Llaudet založil soutěž Pohár Joana Gampera ("Trofeu Joan Gamper"), k jeho poctě. Hraje se každoročně v srpnu, před začátkem španělské ligy, a účastní se jí týmy z celého světa.

Joan Gamper, původním jménem Hans-Max Gamper (22. listopad 1877, Winterthur – 30. červenec 1930, Barcelona) byl švýcarský fotbalista, průkopník sportu a zejména fotbalu. Založil několik evropských fotbalových klubů, mj. FC Basilej, FC Curych a FC Barcelona.

胡安·甘伯(,1877年-11月22日-1930年-7月30日), 原名汉斯·马克斯·坎佩尔-海西格(),是一位瑞士的足球先驱者、球员和俱乐部主席,他参与创建了巴塞尔足球俱乐部、苏黎世足球俱乐部以及巴塞罗那足球俱乐部。为了纪念他,巴塞罗那足球俱乐部在每个赛季开始前都举办名为甘伯杯的友谊赛。


Historie.

Po úspěšných zkouškách ekranoplánu sovětské námořnictvo objednalo v roce 1963 v loděnicích Volga stavbu ekranoplánu s označením KM ("Korabl Maket") jako vzor pro budoucí bojové ekranoplány.  Ekranoplán byl dokončen v březnu 1966 a po řece Volze byl remorkéry tajně v noci odtažen do Kaspického moře, aby stroj nezpozorovaly západní satelity, nicméně nakonec byl americkými satelity objeven. Obrovský stroj díky své velikosti a zvláštnímu tvaru dostal přezdívku Kaspická mořská příšera (Caspian Sea Monster). Poprvé vzlétl 18. října 1966. Pilotoval ho sám Alexejev, což nebylo obvyklé, neboť většina sovětských konstruktérů své stroje nikdy nepilotovala.  Pro akceleraci na cestovní rychlost sloužilo osm předních motorů, umístěných na dvou pylonech, po dosažení cestovní rychlosti ekranoplán poháněly jen dva proudové motory na zádi. Letová výška se pohybovala mezi 4–14 metry, cestovní rychlost byla 430–500 km/h, maximální rychlost byla 650 km/h, některé zdroje uvádějí až 740 km/h.  KM sloužil 15 let a podle pilotů to byl skvělý stroj pro dopravu po rozlehlých vodních plochách a skvěle sloužil i pro rychlý výsadek.  V roce 1980 ekranoplán pilotoval pilot, který dlouho v podobném stroji neseděl; rozhodl se vzlétnout i přes špatné povětrnostní podmínky – vlny ten den přesahovaly výšku 3,5 metru a stroj byl stavený maximálně na vlny vysoké 2 metry. Pilot nabral rychlost a KM silně přitáhl, čímž nabral kritický úhel, poté zazmatkoval a stáhl plyn, ekranoplán se levým křídlem zabořil do vodní hladiny, začal hořet a potopil se. Osádka stihla opustit vrak bez větších zranění.  Na základu Kaspické příšery byl postaven ekranoplán Lun (pod označením projekt 903) který byl ozbrojen šesticí protilodních raket 3M80 Moskit.

Ekranoplán KM (Корабль-макет), přezdívaný Kaspická příšera, byl prototyp obřího sovětského ekranoplánu využívající k pohybu princip dynamického přízemního efektu, vyvíjeného konstruktérem Rostislavem Jevgeňjevičem Alexejevem v šedesátých letech 20. století, byl to největší ekranoplán na světě. Do pohybu ho dostáválo 10 proudových motorů přičemž 8 z nich dodávalo potřebný výkon při startu a po dosažení cestovní rychlosti zůstaly zapnuty jen zadní 2 motory, které rychlost udržovaly.

KM (Korabl Maket) (俄语:,意为「船-原型」),俗称里海怪物(Ekranoplan 或“Kaspian Monster”,俄语:),原苏联阿列克谢耶夫中央设计局利用地面效应设计的地效飞行器。


Typy dokovacích stanic.

Dokovací stanice se rozdělují na univerzální (ve většině případů se připojují prostřednictvím USB), anebo specifické jen pro určité typy notebooků. Většina dokovacích stanic je proprietárních, od originálního výrobce notebooku, často jsou dokonce uzpůsobeny jen pro jediný typ. Ceny těchto dokovacích stanic jsou velmi vysoké a z tohoto důvodu je pro uživatele mnohdy výhodnější si koupit replikátor portů.

Port replikátory.

Tato zařízení obsahují některé výhody dokovacích stanic, ale za znatelně nižší cenu. Jednou z největších přínosů je možnost snadného připojení k řadě externích zařízení; uživatel, který je většinou na cestách, se tak nemusí zvlášť připojovat k monitoru, klávesnici, myši, tiskárně, ale jen k jedinému replikátoru.

Specifická dokovací stanice.

Tento typ dokovací stanice je přesně určen k danému typu notebooku. Nevýhodou je v některých případech vyšší cena, než jakou můžeme očekávat od univerzálních dokovacích stanic. Konektor pro připojení k dokovací stanici je možné najít především na noteboocích, které jsou určeny pro korporátní sektor. Výhody dokovací stanice ale ocení třeba běžní domácí uživatelé, kteří si v pohodlí domova k notebooku připojí větší stolní LCD nebo prostornější klávesnici.

Univerzální dokovací stanice.

Tento typ dokovací stanice lze k notebooku připojit nejčastěji pomocí USB rozhraní, díky kterému je poté zprostředkováno připojení všech dalších zařízení. Mezi výhody používání univerzálních dokovacích stanic řadíme právě široké spektrum podporovaných notebooků, ale i nižší cenu. U některých modelů však může dojít k neúplné kompatibilitě nebo i chybám při přehrávání videí na externím monitoru, který pomocí univerzální dokovací stanice připojíme.

Dokovací stanice je typ zařízení, které lze připojit pomocí USB portu do počítače. Po zapojení k přístroji umožňuje okamžitě a plně využívat více funkcí přístroje, např. přesun souborů a aktualizaci firmware přehrávače. Měl by zajišťovat připojení k monitoru, klávesnici a k dalšímu příslušenství.

扩展坞(英语:Docking station),又称端口复制器(英语:Port Replicator),是专为笔记本电脑设计的一种外置设备。通过复制甚至扩展笔记型电脑的端口,可使笔记本电脑与多个配件或外置设备(如电源适配器、网线、鼠标、外置键盘、打印机及外置显示器)方便的一站式连接。


Děj.

Po útoku na frakci Odevzdaných vedeném vůdkyní Sečtělých Jeanine nastává v Chicagu zmatek. Někteří Neohrožení se přidali na stranu Sečtělých a stali se z nich zrádci. Tris, Čtyřka (Tobias), Caleb, Marcus a Peter se vydávají na základnu Mírumilovných, aby unikli jisté smrti. Tris jednou zaslechne Tobiasova otce Marcuse, jak někomu povídá o důležité a tajné informaci, kterou chce Jeanine získat a kvůli které zaútočila na Odevzdané. Při procházce v sadech Tris také uvidí, že se k základně Mírumilovných blíží auta Sečtělých. Spolu s ostatními se jim podaří útoku Sečtělých utéct a ve vlaku, do něhož naskočí, se střetnou s odpadlíky. Jejich velitelkou je Tobiasova údajně mrtvá matka Evelyn, která chce svrhnout Jeanine a systém pěti frakcí. Snaží se Tobiase přesvědčit, aby se k nim přidali i Neohrožení.  Poté co se vydají od odpadlíků k Upřímným jsou okamžitě zatčeni a Tris s Tobiasem jsou vyslechnuti pod vlivem séra pravdy, aby se Upřímní ujistili zda opravdu nepomáhali Jeanine. Zde se Tris setkává s ostatními přáteli z Neohrožených. Čtyřka je zvolen jako jeden z nově vybraných vůdců a tak přesvědčí Neohrožené, aby se přidali na stranu odpadlíků a pomohli jim sesadit Jeanine. Jenže ještě dříve stihnou na Upřímné zaútočit Sečtělí, kteří všechny uspí sérem, proti kterému jsou imunní pouze divergentní. Neohroženým se podaří útok zahnat a vydávají se zpět do své základny. Při útoku bylo ovšem mnoho Neohrožených zasaženo drobným čipem, kterým je Jeanine může ovládat a řekne, že pokud se některý z divergentních nevydá jí na milost, každou noc někoho zabije. Tris se i přes slib, který dala Tobiasovi vydává na základnu Sečtělých a vzdá se.  Jeanine na ní testuje séra, kterým Tris úspěšně odolává, ale když už ji nepotřebuje chce ji dát popravit. V den své popravy Tris zjistí, že její bratr Caleb je na straně Sečtělých a tak neví komu ještě může věřit. Tobiasovi a Peterovi se podaří včas Tris zachránit a odvedou ji na území Odevzdaných, kde už chystají útok na Sečtělé odpadlíci a Neohrožení. Marcus však Tris přemluví, aby šla s ním zachránit důležitou informaci, kterou má Jeanine ve svém počítači. Tris tak zradí Tobiase. Když se dostanou k počítači, Neohrožení zaútočí a Jeanine zabijí. Tris je považována za zrádkyni. Onou informací je videonahrávka, která se začne promítat v místnosti plné odpadlíků, Neohrožených a jejich vězňů. Na videonahrávce je jistá Edith Piorová, zastupitelka organizace za oplocením, která sděluje že až bude dostatek divergentních mají vůdci dá příkaz k otevření brány.

Filmové zpracování.

Filmová adaptace režírovaná Robertem Schwentkem měla premiéru 19. března 2015. Natáčení proběhlo v Atlantě a Chicagu. Hlavní postavu, Tris, ztvárnila stejně jako v předchozím filmu s názvem Divergence Shailene Woodley a Čtyřku (Tobiase) si opět zahrál Theo James.

Rezistence je sci-fi román americké spisovatelky Veroniky Rothové a druhý díl v trilogii Divergence. Kniha byla vydána v roce 2012 a navazuje na předchozí díl Divergence. Děj je zasazen do post-apokalyptické verze města Chicaga, kde společnost funguje na základě pěti frakcí utužujících určité schopnosti a ctnosti. Mezi jednotlivými frakcemi narůstá nevraživost a válečný konflikt je téměř na spadnutí. Hlavní hrdinkou příběhu je opět dospívající šestnáctiletá dívku, Tris Priorová.

反叛者(Insurgent) 一部青少年科幻小说,由美国作家韦罗妮卡·罗思所著,哈珀柯林斯在2012年5月出版发行。它是罗思《分歧者三部曲》中的第二部,第一部分歧者在2011年发行,第三部赤诚者在2013年完成。《分歧者三部曲》版权已被狮门娱乐购买,第一部已经改编为电影《分歧者·异类叛逃》,在2014年上映。第二部《分歧者2:反叛者》电影也已进入制作后期,预计将在2015年上映。