Obrazoborectví v Byzanci.

První ikonoklastické období (730–787).

Někdy mezi roky 726 a 730 byzantský císař Leon III. nařídil odstranění obrazu Ježíše Krista, který zdobil bránu konstantinopolského paláce. Někteří z těch, kteří byli úkolem pověřeni, byli zavražděni skupinou ikonodulů. Dochované prameny poukazují na pravděpodobný motiv, který císaře vedl k vydání tohoto rozkazu – zvrat v bojích s muslimy a erupce na vulkanickém ostrově Thera, v nichž Leon III. spatřoval projev Božího hněvu. Leon III. zakázal úctu náboženských obrazů ediktem roku 730, ten však nepostihoval jiné druhy umění než umění náboženské; nevztahoval se na obraz císařův ani na náboženské symboly (např. kříž). Uctívání obrazů označil za formu idolatrie. Při své aktivitě otázku nekonzultoval s církví a zřejmě byl velmi překvapen širokou opozicí, s níž se setkal.  Germanos I., konstantinopolský patriarcha, který se zastával uctívání náboženských obrazů, v návaznosti na edikt buď rezignoval, nebo byl sesazen. Na Západě svolal papež Řehoř III. k vyřešení otázky do Říma dvě synody, které odsoudily Leonovo počínání; v reakci na to Leon zabral některá území, která spadala pod papežovu jurisdikci. V počátku kontroverze se nejednalo o teologických otázkách, avšak spíše o praktické důsledky. V uctívání obrazů spatřoval císař překročení biblického přikázání Desatera, které se staví proti zobrazování Boha.  Leon III. umírá roku 741, ale zákaz ikon dogmaticky potvrdil jeho syn Konstantin V. Kopronymos (741–775), který svolal roku 754 do Hierie tzv. ikonoklastický koncil, jehož se účastnilo asi 330 biskupů. Koncil nebyl později církví uznán jako ekumenický, neboť jej nepotvrdil ani Druhý nikajský koncil, ani papež. Koncil však záležitost neukončil, zahájil však období teologických argumentů pro a proti užívání ikon.  Pevnostmi zastánců obrazů se staly kláštery, nejdůležitějším protagonistou ikonodulů se stal Jan Damašský, který ve svých dílech poprvé podává ucelenou nauku o uctívání obrazů. Jan Damašský se vyrovnává s biblickým příkazem nezobrazování – ve Starém zákoně byl Bůh neviditelný a nepopsatelný, v Novém zákoně se však Bůh zjevil v Ježíši Kristu, kterého již je možné zobrazit. Vyvrací také názor, že by se při uctívání obrazů Ježíše, Panny Marie nebo svatých jednalo o idolatrii, neboť křesťané se přece neklaní obrazu, nýbrž vždy se vztahují k tomu, koho obraz zobrazuje – obraz byl pojat jako prostředek, který přibližuje člověka k Bohu.  V reakci na list Theodora Studijského, který napsal papeži Paschalovi a v němž kritizoval císařovo počínání, Konstantin přistoupil k tažení proti klášterům, během něhož ničil a znehodnocoval ostatky svatých a konfiskoval klášterní majetek. Konstantinův syn Leon IV. Chazar (775–780) byl v otázce více nakloněn vzájemné dohodě, avšak krátce před smrtí začal vystupovat velmi tvrdě proti ikonodulům a pokoušel se zapudit svou manželku Irenu Aténskou. Mezitím však zemřel a Irena se ujala vlády namísto jeho syna Konstantina VI. (780–797) jako regentka.  Irena svolala nový ekumenický koncil, známý jako Druhý nikajský, který se sešel již roku 787 v Konstantinopoli, avšak jehož jednání bránily vojenské jednotky věrné obrazoboreckým snahám císařů. Koncil se přestěhoval do Nikaje a zvrátil rozhodnutí předchozích ikonoklastických synod. Usnesení koncilu potvrdil také papež a pravoslaví považuje tento koncil za poslední z ekumenických koncilů. Pro ikonoduly nastala příznivá doba, která trvala až do nástupu císaře Leona V. roku 813.

Druhé ikonoklastické období (814–842).

Leon V. (813–820) zahájil novou fázi pronásledování obrazů. Motivem mu byly opět vojenské neúspěchy vykládané jako projev božího nesouhlasu. Po něm nastoupil na trůn Michael II., který si roku 824 stěžuje v listu Ludvíku Pobožnému na to, že se v kostelích vyskytují obrazy. Michael II. také opět uvedl v platnost závěry ikonoklastického koncilu v Hierii z roku 754.  Po Michaelu II. se císařem stal jeho syn Theofilos, po jehož smrti jeho manželka Theodora II. vládla jako regentka za nezletilého syna Michaela III. Podobně jako před padesáti lety Irena nyní i Theodora roku 843 opět povolila uctívání ikon a zvrátila rozhodnutí příslušných koncilů, které se k uctívání obrazů vyjadřovaly. Od této doby také východní církev slaví první neděli postní jako svátek triumfu ortodoxie.

Teologická kontroverze ohledně obrazoborectví.

Ikonoklasté odsuzovali zhotovování neživých obrazů (maleb či soch), které měly zobrazovat Ježíše nebo svaté. Jediným skutečným náboženským obrazem pro ně mohl být obraz, který by byl totožný se svým prototypem – to ale zároveň považovali za nemožné. Jedinou povolenou Ježíšovou „ikonou“ pro ně byla eucharistie, v níž je podle křesťanské nauky Ježíš skutečně přítomen. V zobrazování Ježíše spatřovali také obrazoborci zmatení v tom, co se týká Ježíšovy božské a lidské přirozenosti. Užívání obrazů (ikon) pro náboženské potřeby považovali za novotu v církvi a za ďábelský vynález, který měl přivést křesťany nazpět k pohanské praxi.  Hlavním teologickým oponentem obrazoborců byl syrský mnich Jan Damašský. Ten tvrdil, že neuctívá hmotu, avšak „spíše stvořitele hmoty“. Zároveň však píše, že „má úctu k hmotě, skrze kterou ke mně přišla spása, naplněná mocí a milostí“. Za takovou hmotu považuje inkoust, jímž byla sepsána evangelia i barvy na obrazech, dřevo kříže a tělo a krev Ježíšovu.  Ikonodulé tak měli za to, že biblický zákaz zobrazování Boha byl překonán vtělením Ježíšovým, jímž se druhá osoba neviditelného Boha stala viditelnou hmotou. Obraz tedy nezpodobuje neviditelného Boha, ale Boha v podobě, v níž na sebe přijal tělo. Modly na rozdíl od křesťanských obrazů podle ikonodulů zobrazují osoby bez podstaty či skutečnosti, nikoli reálné postavy. Úcta k obrazu byla přirovnávána ke starozákonním obětem, které bylo možné přinést Hospodinu, ale také nebylo přípustné přinášet je cizím božstvům.  Obrazy také považovali jejich ctitelé za součást ústně předávané tradice (παράδοσις "paradosis" podání, předání). Celý spor se však také výrazně týkal vztahu církve a státu, která v této době v Byzanci byla velmi aktuální – kontroverze byla zároveň zápasem církve o nezávislost ve vlastních záležitostech a v otázkách víry.

Obrazoborectví během husitství a protestantské reformace.

Na začátku 15. století, zvláště kolem roku 1420 zasáhlo obrazoborectví také husitské Čechy, kdy husitům padla za oběť při plenění kostelů a klášterů většina starých gotických památek.  Někteří protestantští reformátoři povzbuzovali své stoupence k ničení uměleckých děl, neboť je považovali za modly. Huldrych Zwingli a Jan Kalvín zvolili obrazoborecký přístup při záboru katolických kostelů ve Švýcarsku. V Německu a v Holandsku se odmítání katolického kultu obrazů radikalizovalo z protestantské pozice od roku 1522 pod vedením Andrease Karlstadta, který v nepřítomnosti Martina Luthera ve Wittenbergu začal s odstraňováním obrazů svatých. Martin Luther postupoval mírněji a obrazy později zase připustil, jen pokud však samy nebyly objektem uctívání. Obrazoborecké bouře propukaly postupně i v dalších letech a místech, kam kalvinismus pronikal – v Curychu (1523), Kodani (1530), Münsteru (1534), Ženevě (1535), Augsburgu (1537) a ve Skotsku (1559). Roku 1562 byly takto v Lyonu zničeny kalvinisty ostatky sv. Ireneje, který byl pod oltářem kostela pohřben od roku 202.  Nizozemí zasáhly obrazoborecké bouře v létě 1566, kdy začíná zápas nizozemských provincií o nezávislost na španělské koruně. České země kalvínské obrazoborectví postihlo během vlády „zimního krále“ Fridricha Falckého (1619–1620), kdy byl mj. zničen vzácný gotický mobiliář pražského chrámu sv. Víta. Anglikánský biskup Joseph Hall popisuje události v Anglii roku 1643, kdy vojsko i občané povzbuzení Parlamentem zničili velké množství uměleckých památek.

Obrazoborectví v islámu.

V islámu platí zákaz figurálního zobrazení, a to zejména v mešitách. Tento zákaz je v zásadě totožný jako jedno z přikázání Desatera, které Bůh (Alláh) předal Mojžíšovi (Musa) a které platí i pro židovství a křesťanství. Příležitostně muslimské ikonoklastické skupiny ničí posvátné obrazy jiných náboženství; jednou z posledních událostí tohoto druhu je zničení fresek a monumentálních soch tzv. Bamjánských Buddhů v afghánské provincii Bamján v roce 2001 stoupenci Tálibánu. Bohužel nebyla zcela poslední. Na začátku roku 2015 začala muslimská teroristická organizace "Islámský stát" ničit vzácné starověké památky (především asyrské sochy) ve městě Nimrud poblíž iráckého Mosulu.

Obrazoborectví či ikonoklasmus (z řeckého εἰκῶν "eikón" obraz + κλάστειν "klastein" lámat) označuje původně hnutí, snažící se v náboženství (především v křesťanství) odstranit náboženské obrazy (ikony). V širším smyslu se za obrazoboreckou označuje kultura, která je nepřátelská vůči obrazu (např. osvícenství).

破坏偶像主义(英语:iconoclasm)指一种对宗教偶像或其它象征或纪念物的刻意摧毁的行为,通常带有宗教或政治动机。此行为经常发生在重大政治或宗教变动之后。该术语也包括更为具体的行为:统治者死后或被推翻后,对其形象的摧毁,如古埃及国王阿蒙霍特普四世死后接连发生的活动。


Rozdělení.

Zázraků rozeznávají náboženské systémy několik druhů, jako např.: Za zázrak se považují i některá obrácení – konverze, prototypicky sv. Pavla nebo sv. Augustina po dlouholetých modlitbách jeho matky sv. Moniky.

Zázraky v jednotlivých náboženstvích.

Předkřesťanská Antika.

Ze starověkého Řecka máme zprávy o zázracích, které měl provést Herakles. Pro starořeckou teologii byly důkazem Heraklova božství a staly se součástí evropské kultury. Mezi jeho zázračnými činy vyniká splnění dvanácti úkolů krále Eurystea díky jeho nadlidské síle.  Aristeas z Prokonnesu měl podle Herodota zemřít a opět ožít.  Filosof Apollónios z Tyany se měl narodit při zásahu bleskem své matky mezi sedmikráskami. Později sám konal zázraky, mezi jinými vzkřísil zemřelou dívku.  Historikové Tacitus a Suetonius zaznamenávají svatý zázrak učiněný císařem Vespasiánem. Vyprávění má shodnou strukturu jako zázrak v Novém zákonu. Za smysl zázraku sám Suetonius dodává, že se tím prokazuje Vespasiánův božský majestát.

Křesťanství.

Nejznámějším svědectvím o zázracích je především bible a Starý zákon. Prvotním zázrakem je podle něj již samo stvoření světa a sepsání Bible. Známé jsou zázraky na podporu osvobození Židů (Israelitů) z egyptského zajetí, např. rozestoupení moře nebo tzv. rány egyptské.  Zázraky konali podle Nového zákona také Ježíš Kristus (oživení Lazara, vlastní vzkříšení, zmnožení chleba a vína atp.) a apoštolové. Zázraky v době Nového Zákona byly znamením příchodu mesiášského času. Všechny zázraky v sobě nesly také duchovní poselství (např. uzdravení slepého poukazuje, že věřící začne vidět pravdu o sobě i o druhých ). Ne každý křesťan měl dar uzdravování. Apoštol Pavel v listu Korintským povzbuzuje věřící, aby usilovali o vyšší dary – tj. o lásku a o proroctví. Bible varuje před falešnými proroky, kteří budou dělat zázraky, aby sváděli ostatní na scestí,. Největším zázrakem pro křesťana je, že může zakoušet svobodu od všech žádostí a hříchu a být tak novým člověkem. Podle Nového Zákona má být znamením pro svět láska mezi křesťany a jednota (znaky, které nemohou být napodobeny, ale vychází z nezištné lásky mezi křesťany a z upřímné víry).

Význam v katolictví.

Pro svatořečení určité osoby jsou v současnosti v katolické církvi vyžadovány dva zázraky, ke kterým na přímluvu dotyčného kandidáta svatořečení došlo. Za zázrak se považují např. uzdravení (Lurdy), zjevení (Lurdy, Fatima, katolickou církví dosud neuznaná zjevení v Medžugorje) nebo nerozkládání se tělesných ostatků (které někdy vydávají zvláštní vůni) aj. Příkladem posledně zmiňovaného zázraku je nerozkládání se části těla sv. Jana Nepomuckého, která byla tradičně považována za jeho jazyk (Emanuel Vlček ve 20. století prokázal, že jde o mozkovou tkáň). Přehled eucharistických zázraků, tedy zázraků souvisejících s proměněnou hostií, podává časopis "Milujte se!".

Ostatní náboženství.

Důležitou roli hrají zázraky také v židovství (viz chasidismus) nebo v buddhismu (miska proti proudu) aj.

Racionální přístup.

Snahy o racionální vysvětlení zázraků nalezneme již u středověkých židovských filosofů. Podle nich se zázraky nevymykají „přirozenému“ běhu událostí, protože zázračné jevy, resp. předpoklady pro ně, byly již od samého počátku zakomponovány do díla stvoření a počítalo se s nimi ve vývoji historie. Oporu pro toto pojetí dovozují z Mišny..  Pozdější racionalisté hledají pro zázraky přirozené vysvětlení tak, že se snaží vysvětlit technické, medicínské či přírodovědné aspekty daného jevu. Výraz „zázrak“ se užívá pro událost, která nastala, ač pravděpodobnost jejího výskytu za existujících podmínek byla blízká nule. Skutečnost, že občas nastane i velmi nepravděpodobná událost, však není v rozporu s racionálním pohledem na svět. Je to dáno stochastickým charakterem v něm probíhajících procesů; takovouto událost není nutné vysvětlovat zásahem vyšší moci.  Tento pohled dobře charakterizuje věta, jejímž autorem je David Ben Gurion: ""Kdo nevěří na zázraky, není realista."" Ben Gurionův názor lze ovšem chápat i opačně, tj. jak jej myslel, že právě lidé, kteří nepočítají s možností zásahu "vyšší moci", nejsou realisty.  Skeptický přístup inklinuje k tomu, připisovat zázraky popsané v Bibli nebo jiných tradičních náboženských textech kreativní představivosti věřících, případně dokonce podvodu.

Humeova břitva.

Skotský filosof David Hume ve své knize "An Enquiry Concerning Human Understanding" z roku 1748 publikoval výrok, který dostal označení Humeova břitva: „"Žádné svědectví není s to dokázat zázrak, ledaže by šlo o svědectví takového druhu, že by jeho mylnost byla ještě zázračnější než skutečnost, kterou se snaží doložit."“

Zázrak, "div", "kouzlo" je, zejména v náboženstvích, označení mimořádného jevu či události, který není vysvětlitelný vědecky známými přírodními zákony a považuje se za projev zásahu nadpřirozených sil, např. Boha, bohů, svatých, duchů či proroků, ať už samostatně nebo na základě prosby lidí – modlitby.

神迹或者奇迹来自于希腊语dy′na·mis,英语中常翻译为“miracle”,字面意思是“力量”,也有能力、异能的意思,是指无法用人们的常识所解释的而归于神的作为的一些现象,也就是来自超然力量的作为。在许多宗教典籍中,都有各种各样神迹的记载,这些记载或者用来显示神的能力,或者用来保护某一个或者某一群特定的人。对于神迹,无神论者并不相信,因为一些神迹可以用现代科学解释。


Úvod a motivace zavedení.

V Eukleidovských prostorech známých z geometrie je možné měřit úhly a vzdálenosti. V algebře se tím rozumí, že Eukleidovský prostor dimenze formula_1 můžeme reprezentovat jako vektorový prostor s danou dimenzí a skalárním součinem. Matematici se zabývali otázkou, zda je možné smysluplně definovat velikost úhlu, resp. vzdálenost i mezi prvky vektorových prostorů nekonečné dimenze, jako například různé prostory posloupností nebo funkcí, které již nemají přirozenou geometrickou interpretaci. Snahy o takové definice vykrystalizovaly v zavedení pojmu Hilbertova prostoru, který zobecňuje pojem Eukleidovského prostoru i na nekonečnou dimenzi. Dnes jsou Hilbertovy prostory jedním ze základních objektů studia funkcionální analýzy. Jsou pojmenovány na počest matematika Davida Hilberta, který byl jedním z průkopníků jejich teorie.

Exaktní definice.

Hilbertovým prostorem se rozumí unitární Banachův prostor, jinak řečeno: úplný vektorový prostor se skalárním součinem.

Vlastnosti.

Ortonormální báze.

S pojmem Hilbertova prostoru úzce souvisí pojem ortonormální báze. Ortonormální bází Hilbertova prostoru formula_11 rozumíme takovou množinu formula_12, která splňuje:  Povšimněte si, že z 3. podmínky nutně nevyplývá, že by každý prvek musel být vyjádřitelný jako lineární kombinace prvků ortonormální báze. Pojem ortonormální báze tedy není totéž, co lineární báze. V prostoru konečné dimenze je každá ortonormální báze zároveň bází lineární, ale v nekonečné dimenzi nikoliv.  Hilbertovy prostory mají důležité následující vlastnosti:  Dimenzí Hilbertova prostoru rozumíme mohutnost ortonormální báze. Libovolné dva Hilbertovy prostory se stejnou dimenzí jsou izomorfní, důležitým důsledkem je, že každý separabilní Hilbertův prostor je izomorfní s formula_3.

Ortogonální rozklady.

Projekční věta.

Uzavřeným prostorem, nazveme takový podprostor, pro který platí formula_20. Kolmý podprostor formula_21 definujeme takto: formula_22. Značením formula_23 rozumíme, že:  Platí, že je-li formula_27 uzavřený podprostor Hilbertova prostoru formula_11, pak formula_29.  Hilbertův prostor je tedy možné rozložit na vzájemně kolmé podprostory.

Ortogonální projekce.

Pro libovolný podprostor formula_30 existuje lineární operátor formula_31, který každému prvku formula_32 přiřadí jeho nejlepší aproximaci z formula_27, tzn: formula_34.  Má-li formula_27 konečnou ortonormální bázi formula_36, pak lze projekci stanovit takto: formula_37.  V praxi má ortogonální projekce velké využití v kvantové mechanice a v aproximačních úlohách.

Využití.

Teorie Hilbertových prostorů se používá v kvantové mechanice, kde se stavy fyzikálního systému popisují pomocí prvků nějakého Hilbertova prostoru. Často se předpokládá, že daný Hilbertův prostor je navíc reprezentace nějaké grupy (obvykle grupy Lorentzových transformací). S termínem Hilbertův prostor se dále setkáte u jádrové transformace u metody support vector machines populární v strojovém učení.

Hilbertovým prostorem je v matematice a fyzice označován vektorový prostor, v kterém je možné měřit úhly a velikosti vektorů a konstruovat ortogonální projekce vektorů na podprostory.

在数学里,希尔伯特空间(英语:Hilbert space)即完备的内积空间,也就是说一个带有内积的完备向量空间。希尔伯特空间是有限维欧几里得空间的一个推广,使之不局限于实数的情形和有限的维数,但又不失完备性(而不像一般的非欧几里得空间那样破坏了完备性)。与欧几里得空间相仿,希尔伯特空间也是一个内积空间,其上有距离和角的概念(及由此引申而来的正交性与垂直性的概念)。此外,希尔伯特空间还是一个完备的空间,其上所有的柯西序列会收敛到此空间里的一点,从而微积分中的大部分概念都可以无障碍地推广到希尔伯特空间中。


Původ názvu.

Na etymologii samotného výrazu existuje více názorů. Název může pocházet z druhé poloviny 19. století, kdy byl odvozen od slova "sketch" (anglicky skica). Tu si údajně žádali američtí turisté v Mnichově místo originálního obrazu, aby ušetřili peníze. V meklemburském nářečí existuje ovšem daleko starší výraz "kitschen", který znamená ""sbírat bláto na ulici"" nebo ""falšovat nábytek, aby vypadal jako starožitný"".

Definice.

Podle Umberta Eca.

Italský filozof a spisovatel Umberto Eco definuje kýč jako prostředek, který vyvolává psychologický efekt, předstírá uměleckost a estetičnost a působí v konzumentovi dojmem, že tyto emoce jsou správné a žádoucí, protože posilují jeho estetické cítění a výsledný umělecký prožitek.  Problematice kýče se věnuje ve svém díle Skeptikové a těšitelé. Zejména v esejích "Stylistika kýče," "Kýč a masová kultura" a "Kýč jako „boldinismus“" zkoumá fenomén pomocí lingvistické, estetické i literární reflexe. Vychází z předpokladu, že i věci nehodnotné (a kýčovité) je potřeba důkladně vědecky zkoumat, protože nejlépe odráží žitou realitu. Výsledné poznání má být podle něj měřeno kvalitou použité metody a ne kvalitou zkoumaného objektu.  Masová kultura podle Eca funguje jako jeden z nositelů kýče. Zdůrazňuje, že pojem "masová kultura" spadá do kategorie "pojmový fetiš", tedy pojmu, který je natolik opředen významy a představami, které do něj jeho uživatelé vkládají, že znemožňuje jakoukoliv další diskuzi.  Kýč neboli "nevkus" je podle něj odlehčenou, nejjednodušeji stravitelnou formou umění. Projevuje se tak, že konzumenta nutí podlehnout určitému "efektu", nejčastěji emočnímu. Také v podstatě předurčuje, jak by měl konzument výsledný efekt přijímat. Nástrojem kýče je "zaměření na citovou stránku" cílové skupiny – např. nadbytečnost slov mající poetický význam (něžný noční vánek). Spočívá tedy v umělém vytvoření známé "poetické" atmosféry pomocí vrstvení falešných poetických významů a symbolů, které jsou ve výsledku nadbytečné.  Otázkou zůstává, zda lze kýč ještě považovat za umění. Usiluje-li nějaké dílo o efekt, pak to podle Eca nemusí nutně znamenat, že je automaticky vyloučeno z umění. V případě kýče ovšem změna uměleckých forem neslouží k důkladnějšímu proniknutí do děje a k jeho lepšímu uchopení, ale funguje jako prostředek, který konzumenta nevybíravě nutí, aby podlehl celkové citové atmosféře díla. Čtenář tedy nepodléhá dobrovolně, ale nemá na výběr, což kýč staví do pozice "uměleckého klamu".  Kýč a jeho postupy ovlivňují i tzv. vysokou kulturu. Jelikož prodávají namísto uměleckých děl jejich efekty, reagují na to umělci tak, že se snaží spíše než o dílo samotné zajímat o postup jeho vytváření. Eco přitom souhlasí s tvrzením Clementa Greenberga, že ""zatímco avantgarda (...) napodobuje napodobování, kýč (...) napodobuje efekt napodobování." Tento efekt vzájemného podporování nazývá Eco dialektikou avantgardy a kýče – tedy výslednicí působení těchto dvou sil.  Rozpoznání a následná definice určitého typu kýče je podle Eca stejně jako v případě umění nesnadná. Dle jeho názoru svůj úsudek o kýči stavíme v rámci obyčejů a mravů našeho prostředí na postojích znalců, kteří vkus mají, a proto jsou schopni jeho výchylky představované kýčem rozpoznat. Instinktivní rozpoznání vychází často z podrážděné reakce vůči příliš zjevné disproporci. Tou může být ztráta míry – např. ignorace sladění oblečení (kombinace modré a zelené barvy), nezdůvodněný nadnesený výraz (v hrnci bylo kvadrilion kaše), v případě mravů obecně známá netaktnost (vyprávění anekdot v krematoriu). Nebo míra v samotném objektu je a snižují ji okolnosti – jednak časové (vytesat Venuši Mélskou v 21. století) a jednak místní (umístit Venuši Mélskou na fotbalové hřiště). Eco také upozorňuje, že někteří kritici svým odsuzováním kýče sami ukazují svojí náchylnost k němu, protože ""touha po kýči je právě v jeho kriticích tak silná, že ji ukájejí jeho odsuzováním a chválou umění, formulovanou však podle zásad emotivity, na níž stojí kýč.“"  Jako příklad kýče uvádí Eco lidové tisky ze 16. století. Ty byly tištěny v malých tiskárnách, často nekvalitně, a prodejci a zpěváci je posléze prodávali na tržištích. Nesly ""primární konotaci každého výrobku určeného masám, a to v tom, že nabízejí city a vášně, lásku a smrt už předem namíchané tak, aby vyvolaly žádoucí efekt"". Zpravidla také měly jepičí život.  Jako příklad kýče uvádí i Hemingwayovu povídku Stařec a moře, na základě kritiky od Dwighta MacDonalda, amerického spisovatele a filozofa. Ten ukazuje na Hemingwayovo užívání archetypálních názvů (Stařec, Chlapec), které ve čtenáři působí dojmem, že se jedná o zásadní postavy, které mají všeobecnou platnost a důležitost. Podle MacDonalda se jedná o užití falešně biblického stylu, který pracuje s poskytovanými informacemi tak, jakoby samy byly estetickým zážitkem, ačkoliv nejsou nebo nutně nemusí být.  V eseji "Kýč jako „boldinismus“" (podle italského malíře Giovanniho Boldiniho) Umberto Eco uvádí, že za kýč lze považovat také vytržení informace z kontextu a její následné zasazení do kontextu zcela nového. Jako příklad lze uvést malíře Boldiniho. V jeho portrétech žen můžeme sledovat dvě disproporční roviny – konzumní a uměleckou. Hlava a tělo žen působí na první pohled lákavě, aby malíř uspokojil zadavatelku i diváka, zatímco při malbě šatů malíř prezentuje vlastní umělecký záměr.

Podle Tomáše Kulky.

Co se první podmínky týče, jejím literárním analogem je, že děj kýčovitého románu má silný emocionální náboj. Literární kýč využívá standardních emocionálních situací, které vyvolávají spontánní nereflektivní emocionální odezvu. Je podřízen morálním standardům a společenským ideálům dané doby. Obdobně jako vizuální kýč zpravidla zobrazuje to, co je všeobecně považováno za krásné, typický kýčovitý román popisuje to, co je všeobecně považováno za dobré, mravné či správné v daném společensko-historickém milieu.  Literární paralelou druhé podmínky je okamžitá srozumitelnost. Jazyk literárního kýče musí být dostatečně jednoduchý a styl vyprávění se nesmí vymykat dobovým konvencím. Kýč nepotřebuje výklad. Stejně jako v umění vizuálním je literární kýč zpravidla explicitní: nic není ponecháno fantazii.  Třetí podmínka stanovuje, že čtení literárního kýče příliš nerozšíří obzory a neobohatí naši zkušenost o nové aspekty reality. Na rozdíl od skutečné literatury kýč nezintenzivňuje senzibilitu, ani nepomáhá provádět jemnější rozlišení.

Podle Milana Kundery.

Milan Kundera v románu "Nesnesitelná lehkost bytí" předkládá definici kýče jako "druhé slzy": objekt sám o sobě se kýčovitým stává pouze tehdy, nestavíme-li se k němu s pomyšlením „To je krásné!“, ale s úvahou „To je tak krásné, že nás to dojímá!“

Podle Gabriele Thullerové.

Kýč primárně působí na city. Vyvolává sentimentální náladu, která je jedním z charakteristických znaků kýče. Kýč usiluje, aby představoval vyšší kvalitu, než jakou ve skutečnosti má. Často se jedná o náhražku: umělá hmota místo dřeva, napodobenina místo originálu. Kýč je spíše zdání než bytí, není autentický. Kýč je to, co je masově vyráběné a masami přijímané.

Kýč (z německého "Kitsch") je druh umění, které se snaží sentimentálně zapůsobit pomocí jednoduchých, přehnaných emocí. Ty se snaží prezentovat jako velkolepější, než ve skutečnosti jsou. Často je označován za nízké umění.

媚俗()是一种被视为次等的视觉艺术形式,对现存艺术风格欠缺品味地作复制,又或是对已获广泛认同的艺术作毫无价值的模仿。这个概念亦有关于任何刻意地在作品中使用被公认为文化象征的元素然后廉价地大量生产这些非原创的东西。


Historie.

Starověk.

Místo bylo osídleno už v pravěku. Od roku 89 př. n. l. to byla římská kolonie, která se postupně vyvinula ve významnou metropoli celé oblasti. Císař Augustus zde dal postavit velkolepý amfiteátr (dokončený kolem roku 30 za císaře Tiberia) a další císařové město obehnali hradbami.

Středověk.

Ve středověku se Verona těšila největšímu významu. Ostrogótský král Theodorich Veliký (+526) si ji zvolil spolu s Ravennou a Pavií za svoji residenci, stejně jako král Valerián, až byla vypleněna v gótské válce v letech 532-552. Alboin, král Lombardů, který ji roku 569 učinil jednou ze dvou sídelních rezidencí svého království, zde byl roku 572 zavražděn. Poslední král, Desideriův syn Adalgisus, až do roku 774 odolával nájezdům Karla Velikého, který však potom Lombardské království zničil. Později zde sídlili franští králové, kteří odtud ovládali severní Itálii.

Veronští vládci.

Někdy kolem roku 1100 město, které zbohatlo hlavně obchodem a hedvábnictvím, získalo městská práva. Roku 1117 je postihlo velké zemětřesení, po němž byla většina kostelů a veřejných budov přestavěna. Od 12. století, kdy o severní Itálii usiloval římský císař, zde probíhal zápas mezi papežskou a císařskou stranou (Guelfové a ghibellini). V roce 1263 začalo 127leté období vlády rodu Scaligerů (it. "de Scalis" nebo "della Scala"). Jejich cesta k moci byla nemilosrdná a krutá, Scaligerové však přinesli městu, vyčerpanému sváry a nepřátelstvím mezi rody, mír a velmi je zvelebili. Ukázalo se, že byli poměrně spravedlivými vládci. Dante Alighieri, který pobýval na jejich dvoře počátkem 14.století, věnoval svůj "Ráj", poslední část Božské komedie, Cangrandovi I. V 15. a 16. století působila ve Veroně slavná malířská škola, zejména Pisanello (1387-1451), a narodil se zde Paolo Veronese, který však působil hlavně v Benátkách. V roce 1387 padla Verona do rukou Viscontiů z Milána. Od roku 1404 patřilo město Benátkám, roku 1797 je dobyl Napoleon I., který je však předal Rakousku. Roku 1866 bylo Benátsko připojeno ke sjednocené Itálii.

Pamětihodnosti.

Střed města.

Středem historického města je podlouhlé tržiště Piazza delle Erbe (Zelný trh) na místě římského fóra, s měšťanskými domy a paláci ze 13.-17. století. Uprostřed náměstí stojí "Capitello", pavilon na čtyřech sloupech ze 16. století, směrem k SZ je fontána s římskou sochou "Madona da Verona" a ještě dál sloup s benátským lvem. Na severu náměstí uzavírá renesanční "Palazzo Maffei" se středověkou věží a podivuhodným točitým schodištěm uvnitř. Západní stranu náměstí tvoří měšťanské domy, zbruba uprostřed "Casa dei Mercanti" s loggií a cimbuřím. Na východní straně je několik paláců s malovanými fasádami a dále na jih mohutná radnice, "Palazzo della Ragione" s věží "Torre dei Lamberti" vysokou 98 m z roku 1194.  Pod obloukem na východní straně náměstí kolem "Palazzo della ragione" se prochází na náměstí Piazza dei Signori, v jehož středu stojí pomník Dante Alighieriho. Jižní stranu tvoří radnice a soudní palác s velikým arkádovým dvorem. Na východní straně stojí "Prefettura" ze 13. století a severní stranu představuje slavná "La Loggia", raně renesanční radnice z konce 15. století. Východně od tohoto náměstí se nacházejí pozdně gotické "Arche Scaligere" a kostelík "S. Maria Antica", snad z 9. století.  Na jih od náměstí "delle Erbe", v ulici Capello, stojí Casa di Giulietta, středověký měšťanský dům, který patřil rodu Capuletů; ve dvoře je „Juliin balkon“ a v domě muzeum staré Verony.

Římské stavby.

Centrum města zhruba zachovalo plán římského města s křížem ulic (dnešní "Corso Porta Borsari" a "Giuseppe Garibaldi") a fórem v místech dnešního "Piazza delle Erbe". Úroveň však byla tehdy o několik metrů níže, takže římské stavby jsou často v podzemí a sklepích.  Aréna v jižní části historického města o rozměrech 139 x 110 m, dokončená za císaře Tiberia v roce 30, je třetí největší na světě po římském Koloseu a po amfiteátru v Capui nedaleko Neapole. Aréna pojala téměř 30 tisíc diváků a návštěvníci sem přicházeli z celého Veneta, aby zhlédli bitvy a gladiátorské zápasy. Amfiteátr se proto později využíval k veřejným popravám, veletrhům, divadelním a operním představením a býčím zápasům. Zemětřesení v roce 1117 přečkala pouze čtyři pole ozdobné vnější stěny s mramorovým obkladem. Vnitřní dvoupatrové arkády se 74 oblouky se však zachovaly, stejně jako vnitřek arény. Dnes aréna slouží k divadelním představením, v létě se zde konají divadelní festivaly.  Římské divadlo za řekou v severní části města pochází z 1. století, po staletí se však nepoužívalo, až v 18. století bohatý měšťan skoupil všechny domy, jež v něm stály, a divadlo obnovil. Také část mostu "Ponte di Pietra", který k divadlu vede, je z 1. století.  Brána "Porta Borsari" ve stejnojmenné ulici a zbytek brány na "Via Leoni" na východě pocházejí z císařské doby (Gallienus, 3. století).

Románské stavby.

Po zemětřesení roku 1117 byla většina kostelů ve Veroně přestavěna v románském slohu, často s typickým střídáním vrstev cihel a bílého mramoru.  Katedrála "Duomo S. Maria Matricolare" v severní části města je mohutná trojlodní stavba ze 12. století bez příční lodi. Po stranách vstupního portálu s kamennými lvy a polychromovaným tympanonem jsou reliéfy rytířů Olivera a Rolanda s meči, dvořanů Karla Velikého, z roku 1135 a další reliéfy světců a šiřitelů evangelia. Také jižní boční portál má bohatou sochařskou výzdobu s kamennými lvy, s Jonášem a velrybou. Prostorný interiér působí mohutnými profilovanými sloupy z červeného mramoru a bohatou výzdobou. Perlou interiéru je Tizianovo "Nanebevzetí" (1535–1540) v první kapli. V chóru vlevo je přístup do staršího baptisteria ("San Giovanni in Fonte") s bohatě zdobenou kamennou křtitelnicí a ke zbytkům starokřesťanského kostela s mozaikou ze 6. století.  Původní stavba baziliky San Zeno Maggiore západně od města vznikla již v 5.století nad hrobem prvního veronského biskupa sv. Zena. Později tu byl vybudován klášter a bazilika se stala klášterním kostelem. Podle údajů na místě jej po jedné z přestaveb roku 983 vysvětil svatý Vojtěch, blízký přítel císaře Oty III. Trojlodní stavba s nižšími bočními loděmi a s rozlehlou kryptou pochází z 11. století, průčelí a zvonice ze 12. a chór i profilovaný dřevěný strop ze 14. století. Bohatě zdobený portál s reliéfy po obou stranách je z roku 1139 a těžká vrata jsou pokryta figurálními bronzovými reliéfy z 11. století. Vnitřek je bohatě vyzdoben různými sochami a freskami, hlavně ze 13. a 14. století. Severně ke kostelu přiléhá rajský dvůr ze 13. století.  Zpočátku klášterní kostel San Fermo Maggiore z let 1065-1140 je velmi zajímavá dvoupatrová stavba s věží. Stojí u řeky ve východní části města, na konci "Via Leoni". Spodní kostel se zachoval v původní podobě jako čtyřlodí s velmi tenkými nosnými sloupy a zbytky fresek. Větší a honosnější horní kostel byl přestavěn kolem 1310, má velmi bohatou a pestrou vnitřní výzdobu a dřevěný strop zajímavého tvaru s malbami.  Kostel San Lorenzo stojí v blízkosti řeky u "Castello Vecchio" z 11. století se dvěma nízkými okrouhlými věžemi v průčelí a zbytky freskové výzdoby uvnitř.  Prostý kostelík "San Giovanní in Foro" s plochým dřevěným stropem se nachází na "Via Porta Borsari", blízko "Piazza delle Erbe". Zvenku umístěná kamenná deska připomíná požár města v roce 1172.  Za řekou, severně od centra a na západ od římského divadla, stojí kostel "Santo Stefano" z 9. století, přestavěný po roce 1117, který snad původně sloužil jako katedrála. Má plochý dřevěný strop a kryptu s náhrobky středověkých biskupů.

Gotické stavby.

Z pozdního středověku pochází městská hradba, jejíž velké části se zachovaly jednak uvnitř města, od velkého oblouku a věže na "Piazza Bra" u arény podél "Via Pallone" až k řece, jednak na návrších za řekou severně a východně od města.  Castel Vecchio, scaligerský hrad s cihlovým mostem přes řeku Adiži ze 14. století, se rozkládá v západní části města. Gotický most s oboustranným cimbuřím a jedním velikým obloukem byl na jaře 1945 vyhozen do povětří ustupujícím wehrmachtem, ale po válce byl pečlivě znovu postaven ze součástí, vyzdvižených ze dna řeky. V hradu se nachází jedna z nejlepších veronských galerií v pozoruhodné moderní instalaci.  Cihlový kostel Sant ́ Anastasia severozápadně od středu města, na konci stejnojmenné ulice, je veliká trojlodní stavba s vysokou věží z let 1290-1323, přestavovaná v 15. století. Velkolepý vnitřní prostor s 12 sloupy a mimořádně pestrou dlažbou z barevných mramorů je velmi světlý a má bohatou freskovou výzdobu z 15. století.  Františkánský kostel San Bernardino z let 1451-1466 s krásným rajským dvorem stojí v západní části města, jižně od kostela San Zeno. Kostel má bohatou freskovou výzdobu z 15. a 16. století.  Bývalý kostel "Sant ́Eufemia" v západní části města je vysoká a rozlehlá, ale prostá cihlová stavba s barokní klenbou, v současnosti nepřístupná.

Pozdní renesance a baroko.

Nejnápadnější stavbou je pás hradeb s hlubokým příkopem, dělostřeleckými bastiony a mohutnými nízkými branami, vybudovaný po polovině 16. století. Táhne se od řeky k řece a tvoří jižní hranici historického města. Architektonicky významné jsou zejména brány "Porta del Palio" a "Porta Nuova" od Sanmicheliho blízko hlavního nádraží. Po hradbě dnes vede krásná parková promenáda.  Kostel San Giorgio in Braida ze 16. století s cennými obrazy (Paolo Veronese, Tintoretto, Moretto a další) se nachází za řekou na SZ od města.  Za řekou a "Ponte Nuovo", východně od středu města, je Palazzo Giusti (kolem 1580) s velkým terasovitým parkem a krásnou vyhlídkou na město. Jiná pozoruhodná vyhlídka se otevírá z návrší Castel San Pietro severně od města, nad římským divadlem. Už v římském období na tomto místě stála pevnost, později několikrát modernizovaná.  Z 16.-18. století pocházejí další nesčetné paláce a měšťanské domy, které tvoří celek historického města.

Doprava.

Dálnice A4 prochází jižně v těsné blízkosti města. Jihozápadně od města je křižovatka dálnic A4 (Milán - Benátky) a A22 (Brenner - Bolzano - Modena, kde navazuje na A1). Ve městě je velmi obtížné parkování a automobilová doprava v historickém městě je silně omezená. Městskou dopravu obstarávají autobusové linky.  Ve Veroně (nádraží "Porta Nuova") se kříží dvě důležité železniční trati, severojižní, která vede od Brennerského průsmyku do Říma, a západovýchodní, která spojuje Milán s Benátkami. Kromě toho odtud vyjíždí několik místních tratí, například ke Gardskému jezeru nebo do Mantovy. Druhé nádraží, "Porta Vescovo" na východě města, slouží jen pro místní dopravu.  Letiště Verona leží asi 5 km na JZ od města a má přímá spojení s řadou velkých evropských letišť. S městem je spojeno autobusy.  Veřejnou dopravu z Česka zajišťují autobusy společností Tourbus a Student Agency, letecky lítá do Verony přímá linka ČSA, přímá železniční doprava není.

Sport.

Ve městě sídlí fotbalové kluby Hellas Verona a AC ChievoVerona.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Verona je město v severní Itálii v oblasti Benátsko a hlavní město provincie Verona. Je to druhé největší město v Benátsku, hned po Benátkách. Město leží asi 100 km Z od Benátek, 30 km V od Gardského jezera, historické město ze tří stran obtéká řeka Adige. Pro svoji krásu a bohatství památek je Verona vyhledávána turisty. Anglický dramatik William Shakespeare do ní zasadil děj své slavné tragédie Romeo a Julie.

维罗纳(意大利语:)是位于意大利北部威尼托阿迪杰河畔的一座历史悠久的城市,2000年入选联合国教科文组织的世界遗产。


Původ.

Termín "Upósatha" se poprvé objevuje ve Védách, kde označuje dny půstu a přípravy na tzv. rituál „pití somy“. Také jiné náboženské sekty používaly v předbuddhistických časech tyto dny k shromažďování svých stoupenců a ke kázání svého učení. Na návrh magadhského krále Bimbisáry převzal i Buddha tuto praxi.

Výpočet data konání.

Konkrétní data svátku "Upósatha" se vypočítávají podle složité tradiční formule. To vede k tomu, že data svátků nemusí souhlasit s vlastními měsíčními fázemi. Různé théravádové školy se navíc řídí lehce odlišnými výpočty. Odstup mezi svátečními dny může činit pět, šest nebo sedm dnů.

Praxe.

Svátky "Upósatha", které připadají na den úplňku a novu jsou významnější než dny 1. a 3. měsíční čtvrtě, protože v těchto dnech mniši navíc recitují Pátimokkhu, neboli 227 řádových pravidel (311 pro mnišky), obsažených ve vinaji.  Laici se během svátku řídí Osmi pravidly jednání (attha-síla), které slouží jako podpora jejich meditační praxe a jako způsob, jak podpořit odhodlání následovat Buddhovo učení. Pokud je to možné, navštěvují také místní kláštery, aby vyslechli přednášení Nauky a věnovali se zde meditaci.

Dnešní situace.

V théravádových zemích (Thajsko, Myanmar, Srí Lanka) byly dříve svátky "Upósatha" dny pracovního volna. Snaha přizpůsobit se Západu vedla postupně k přijetí západní podoby pracovního týdne. V některých théravádových klášterech na Západě se přešlo k praxi držet tyto svátky v neděli, aby se jich mohlo zúčastnit více laických stoupenců. Pátimokkha je nicméně recitována ve správné dny.  I když v tradičních buddhistických zemích navštěvují kláštery o svátcích "Upósatha" většinou už jen starší lidé, tyto dny stále ještě mají velký vliv na náboženský život.

Zvlášť důležité svátky.

Některé svátky "Upósatha" mají zvláštní význam v buddhistickém kalendáři:

Upósatha (páli, doslova „půst, den půstu“) je buddhistický svátek, připadající na dny úplňku, novu, 1. a 3. měsíční čtvrti.

布萨(、,),佛教节日的名称,也是在这个节日中举行的仪式名称。在每个月的新月及满月时举行,佛教出家众在那天会举行诵波罗提木叉戒的仪式,因此又被译为诵戒、诵戒日。在家众则会接受八关斋戒,俗称六斋日。源自于印度吠陀时代,是婆罗门教中的节日,后被佛教所吸收。


Životopis.

Albus Brumbál byl nejstarším synem Kendry a Percivala Brumbálových. Měl mladšího bratra Aberforta a sestru Arianu. Během studia v Bradavicích byl velmi nadaným studentem, podle slov Griseldy Marchbanksové uměl s hůlkou neuvěřitelné věci. Po studiu se seznámil s dalším nadaným mladým kouzelníkem Gellertem Grindelwaldem, do kterého se zamiloval a se kterým chtěli pomocí relikvií smrti získat nadvládu nad světem. Po smrti Albusovy matky se stal nejstarším členem rodiny a musel se starat o rodinu, což mu zhatilo plány na cesty. Jeho bratr Aberforth mu vyčítal jeho touhu po slávě a že se nestará o nemocnou sestru. Jednou se Albus, Aberforth a Grindelwald v sestřině přítomnosti pohádali, začali bojovat a jeden z nich zabil Arianu. Grindelwald utekl. Od té doby se Brumbál začal vyhýbat moci, protože se bál, že by ji mohl zneužít a vyčítal si Arianinu smrt.  V kouzelnickém světe se proslavil především porážkou Grindelwalda v roce 1945. Souboji s ním se dlouhou dobu po zkušenostech z mládí vyhýbal, i když věděl, že k němu nakonec dojde. Souboj mezi Grindelwaldem a Brumbálem je označován za vůbec největší kouzelnický střet v historii. Proslavil se také spolu se svým přítelem Nicolasem Flamelem objevem dvanácti způsobů využití dračí krve, a alchymistickými pracemi. Byl mu udělen Merlinův řád první třídy, byl Nejvyšším divotvorcem Starostolce a Nejhlavnějším hlavounem Mezinárodního sdružení kouzelníků. V temné době vlády černokněžníka lorda Voldemorta založil Fénixův řád, sdružující ty, kdo se Voldemortovi odhodlali postavit.  Po pádu lorda Voldemorta a vraždě Jamese a Lily Potterových svěřil jejich syna Harryho do péče rodině Lilyiny sestry Petunie kvůli rodinnému poutu, které mu dá největší ochranu, jakou může dostat (Harryho matka se pro něj obětovala). Věděl, že se u Dursleyových nebude mít nejlépe, ale ochranu před silami lorda Voldemorta Harry potřeboval více.  O Harryho schopnostech se přesvědčil, když chlapec nastoupil do Bradavic a hned v prvním ročníku zabránil profesoru Quirellovi, aby pomohl získat Voldemortovi nové tělo. Vzestupu Voldemorta zabránil Harry znovu ve druhém ročníku, ale ten stejně znovu získal moc o dva roky později.  Brumbál tehdy znovu obnovil Fénixův řád a o rok později se s lordem Voldemortem utkal na půdě ministerstva kouzel. Brumbál a Lord Voldemort byli nejmocnějšími kouzelníky světa, a tak nevyhrál ani jeden, ale Voldemort byl nucen uprchnout. Střet s Voldemortem však Brumbálem otřásl. V té době se však už dávno dovtípil, jak mohl Voldemort přežít smrtící kletbu, neboť už dřív horlivě pátral po jeho minulosti. Po získání vzpomínek několika osob se jeho domněnky potvrdily. Klíčová pak byla zejména vzpomínka jeho přítele Horacia Křiklana, který Voldemortovi ještě v jeho školních letech řekl o viteálech (horcruxech), což jsou předměty nejtemnější magie, do kterých může čaroděj pomocí vraždy a zaklínadla ukrýt část své rozervané duše a zajistit si tak nesmrtelnost. Brumbál tedy za zády nejen Voldemorta, ale i všech ostatních lidí odhalil, že Voldemort nebyl kletbou "Avada kedavra" zabit proto, že si vytvořil ne jeden viteál, ale dokonce šest, svou duši tedy rozerval na sedm částí. Brumbálovi došlo, že jeden viteál už byl zničen Harry Potterem, totiž Voldemortův deník, díky němuž byla otevřena ve druhém roce Harryho studií Tajemná komnata.  Albusovi se podařilo díky vzpomínkám lidí najít i druhý viteál, prsten Rojvola Gaunta, Voldemortova děda, kterému ho Raddle ukradl. Při jeho objevení ale Brumbál zjistil, že je zaklet strašnou kletbou, když neodolal pokušení prsten nasadit (správně se domníval, že kámen v prsteni umí oživit mrtvé). Byl kletbou zasažen a musel zavolat Severuse Snapea - ten sice kletbu poté uvěznil do Brumbálovy ruky, ale ta už zůstala navždy odumřelá. Brumbál poté začal usilovně pátrat po zbývajících čtyřech viteálech, aby je zničil. Celé toto tajemství odkryl Harrymu, aby mohl s pátráním pokračovat po jeho smrti. Když Brumbál zjistil, že další viteál se pravděpodobně skrývá v jeskyni, kde Voldemort jako chlapec kdysi týral dvě děti ze sirotčince, vydal se tam i s Harrym. Skrýš viteálu skutečně našli uprostřed temného jezera, ale Brumbál kvůli získání viteálu vypil neznámý lektvar, který ho připravil téměř o všechnu sílu. Díky Harrymu se jim však podařilo přemístit se zpět do Bradavic, nad kterými však viděli Znamení zla, a tak se do hradu ihned vydali. Zjistili, že škola byla napadena Smrtijedy: na astronomické věži byl Albus Brumbál odzbrojen Draco Malfoyem a poté zabit kletbou "Avada kedavra" vyslanou Severusem Snapem. Jako první ředitel Bradavic v historii byl pohřben na půdě školy, v bílé hrobce u jezera.  V posledním dílu vyšlo najevo, že Brumbál byl smrtelně nemocný a svoji vraždu si od Snapea vyžádal, aby zachránil Draca Malfoye a posílil šance Harryho Pottera na vítězství nad Voldemortem. V roce 2007 spisovatelka J. K. Rowlingová uvedla, že Brumbál byl homosexuál. Ve svých sedmnácti letech se zamiloval do výše zmiňovaného Gellerta Grindelwalda.

Rodina.

Aberforth Brumbál.

Aberforth Brumbál je mladší bratr Albuse Brumbála a prý ten méně nadaný z nich. Albus prohlásil, že si není jistý, jestli umí Aberforth číst. Žil vždy v pozadí za Albusem a když zemřela jejich matka, staral se o jejich sestru Arianu. Kvůli péči o ni se pohádal s Albusem a jeho přítelem Gellertem Grindelwaldem, při souboji nešťastnou náhodou Ariana zemřela (nejspíše rukou Gellerta). Na Arianině pohřbu se znovu s bratrem pohádal a rozbil mu nos. Má velmi blízký vztah ke kozám, možná proto, že Brumbálovi vlastnili kozí farmu během jeho dětství.  Ve čtvrtém díle Albus říká, že byl Aberforth zatčen za nevhodné pokusy na kozách. Harry Aberfortha poprvé uvidí v pátém díle na fotce původního Fénixova řádu, kterou mu ukázal Alastor Moody. Později ho uvidí při návštěvě hostince Prasečí hlavy v Prasinkách, který Aberforth vlastní, při zakládání Brumbálovy armády, ale nepozná ho. Dříve byl také jen jako hostinský v Prasečí hlavě zmíněn jako zdroj různých informací Albuse Brumbála.  V šestém díle ho Harry vidí spolu s Mundungusem Fletcherem před hospodou. Fletcher mu nabízel nějaké věci, které ukradl na Grimmauldově náměstí 12, které od tohoto dílu patřilo Harrymu. Byl také viděn na pohřbu svého bratra.  Identita hostinského u Prasečí hlavy byla ale odhalena až v sedmém díle. Nejdříve zajistil bezpečnou cestu obnovené Brumbálově armádě v čele s Nevillem Longbottomem z Bradavic před hrůzovládou Alekty a Amycuse Carrowových a Severuse Snapea přes portrét své sestry. Tím jim také dodával jídlo a jiné věci. Poslal také domácího skřítka Dobbyho za Harrym, když ho viděl ve dvousměrném zrcátku v sídle Malfoyových.  Hlavní trojici zachránil před smrtijedy, když se přemístili do Prasinek. Pustil je do Prasečí hlavy a smrtijedy přesvědčoval, že Harryho patron (jelen) byl ve skutečnosti jeho patron (kozel). Během této návštěvy trojici řekne, že už není členem Fénixova řádu, protože věří, že válka proti Voldemortovi je zbytečná. Také jim řekne něco o historii rodiny Brumbálových. Přes Arianin portrét je pustí do Bradavic, pak stejnou cestou umožní evakuaci Bradavic. I přes to, že nevěřil v úspěšnost bitvy, zapojil se do bitvy o Bradavice a naposled je viděn jak bojuje s Rookwoodem. Podle Rowlingové bitvu přežil a je stále v Prasečí hlavě, kde nadále chová kozy.

Ariana Brumbálová.

Ariana Brumbálová byla jedinou dcerou Kendry a Percivala Brumbálových, mladší sestrou Albuse a Aberfortha Brumbálových. Byla o sedm let mladší než Albus a o pět než Aberforth. Poprvé byla zmíněna až v sedmém díle. Její kouzelnické schopnosti byly narušeny, když na ni zaútočili tři mudlovští chlapci, když ji viděli kouzlit. Z knihy není jasné, jak na ni zaútočili, ale její otec byl uvězněn v Azkabanu, když se za svou dceru pomstil.  Kvůli tomuto traumatu se Ariana bála dál používat kouzla. Proto byla svou rodinou držena v izolaci. Starala se o ni hlavně její matka a bratr Aberforth. Ariana ale byla mocná čarodějka a kouzelnické schopnosti se v ní držely a během stresových situací se staly nekontrolovatelnými a způsobovaly např. silné exploze. Jednou Ariana nešťastnou náhodou zabila svou matku. Její rodina se bála, jak by se kouzelnické společenství zachovalo, kdyby se o tom dozvědělo. Ariana byla zabita pouze několik měsíců po matce, když se snažila zasáhnout do sporu mezi Albusem, Aberforthem a Grindelwaldem. Není jisté, který z těch třech ji zabil (ale nejpravděpodobněji Grindelwald). Kvůli tomu byl Albusův bubák Arianina mrtvola.  Aberforth měl její portrét v poschodí Prasečí hlavy. Ten sloužil jako tajný tunel mezi bradavickou Komnatou nejvyšší potřeby a Prasečí hlavou během sedmého dílu. Pomocí něho se do školy dostali Harry, Ron a Hermiona a další bojovníci při bitvě o Bradavice a také pomocí něj byly evakuovány Bradavice.

Kendra Brumbálová.

Kendra Brumbálová byla matka Albuse, Aberfortha a Ariany Brumbálových. Po tom, co její dcera onemocněla, se s rodinou přestěhovala do Godrikova dolu, aby nikdo nevěděl o Arianině příhodě. Tam o Arianě téměř nikdo nevěděl, že existuje a Kendra se o ni starala. Při jedné nešťastné příhodě, kdy Ariana neudržela své kouzelnické schopnosti, byla Kendra zabita.  Rita Holoubková Kendru v životopisu Albuse obvinila z toho, že Arianu týrala a že kdyby Kendra nezemřela první, řekla by, že Kendra zabila Arianu, protože nesnesla, že měla v rodině motáka.

Percival Brumbál.

Percival Brumbál byl otec Albuse, Aberfortha a Ariany Brumbálových. Po tom, co jeho dceru napadli tři mudlovští chlapci, když ji viděli kouzlit, se je vydal najít a napadl je. Kvůli tomu byl na doživotí uvězněn v Azkabanu, kde také zemřel. Nikdy neřekl, proč ty mudly napadl, protože nechtěl, aby byla Ariana zavřena u svatého Munga. Rita Holoubková v životopise Albuse Brumbála tvrdila, že Percival mudly napadl, protože je nesnášel.

Fawkes.

Fawkes je fénix Albuse Brumbála a jeho ochránce. Z jeho per vyrobil Ollivander hůlky, které později dostali Harry Potter a lord Voldemort. Podle Fawkese byl pojmenován Fénixův řád.  Fénixové jsou vyobrazeni ve znaku rodu Brumbálů.  Poprvé Harry spatřil Fawkese ve druhém díle v Brumbálově pracovně. V té době byl Fawkes těsně před svým znovuzrozením. Před Harryho očima shořel, aby se po chvíli znovu zrodil ze svého popela. Když se Harry v témže školním roce dostal do tajemné komnaty, pomohl mu Fawkes tím, že oslepil baziliška svými drápy a donesl Harrymu moudrý klobouk, ve kterém byl meč Godrika Nebelvíra. Nakonec mu svými léčivými slzami vyléčil smrtelné zranění způsobené baziliškem.  V pátém díle pomohl Brumbálovi uniknout ze své pracovny, když ho přišel ministr kouzel zatknout.  V šestém díle po Brumbálově smrti Fawkes zpíval nad bradavickou školou teskné písně, pak odletěl a již nikdy nebyl spatřen.

Brumbálova hůlka.

Brumbál vlastnil více hůlek, ale v knize a filmu má pouze Bezovou hůlku, která je jednou z relikvií smrti. To je také jeden z důvodů, proč je Brumbál tak mocný. Dále umí Brumbál používat bezhůlkovou magii, takže často kouzlí a nevytáhne hůlku. Hůlku nosil v pravém rukávu, jak je znázorněno ve filmu Harry Potter a Princ dvojí krve.

Brumbálova armáda.

Po Brumbálovi se v potterovských románech jmenuje také Brumbálova armáda, neboli BA. Tajná kouzelnická společnost poprvé zmíněná v knize Harry Potter a Fénixův řád. K založení armády dala popud Hermiona Grangerová, společnost vznikla na obranu proti Dolores Umbridgeové, učitelce obrany proti černé magii. Hlavním cílem Brumbálovy armády je zdokonalit studenty v používání obranných kouzel, protože v hodinách jim to nebylo umožněno.

Albus Percival Wulfric Brian Brumbál (: "Albus Percival Wulfric Brian Dumbledore"; 1881–1997) je literární postava z románů o Harrym Potterovi spisovatelky Joanne K. Rowlingové.

阿不思·博知维·巫服利·布莱恩·邓不利多(英语:Albus Percival Wulfric Brian Dumbledore,1881年7月-1997年6月30日,共115岁),是英国作家乔安·罗琳的奇幻小说《哈利·波特》系列中的人物,霍格华兹魔法与巫术学院校长。


DOM Level.

Specifikace "W3C DOM" jsou rozděleny do několika úrovní (DOM level), z nichž každá obsahuje povinné a volitelné moduly. K tomu, aby nějaká aplikace mohla prohlásit, že podporuje určitý "DOM level", musí implementovat všechny požadavky dané úrovně a všech nižších. Aplikace mohou též podporovat specifická rozšíření (anglicky "vendor-specific extensions") za podmínky, že nejsou v konfliktu s W3C standardy. V současnosti (leden 2014) existují čtyři úrovně (Level 1, Level 2, Level 3 a Level 4), z nichž první tři jsou již ve stádiu W3C Recommendation.

Level 0.

Podpora "Intermediate DOM", jenž existoval před vytvořením "DOM Level 1". Například "DHTML Object Model" vyvinutý firmou Microsoft, nebo nepojmenovaný "Intermediate DOM" od Netscape. "Level 0" není formální specifikací publikovanou W3C, ale používá se jako srozumitelná zkratka odkazující na věci existující před standardizačním procesem.

Level 1.

Navigace v DOMu (HTML a XML) dokumentu (resp. jeho stromové struktuře) a manipulace s obsahem (včetně přidávání elementů). Specifické elementy HTML jsou obsaženy také.

Level 2.

Podpora jmenných prostorů (anglicky "XML namespace"), událostí a filtrovaných pohledů.

Level 3.

Standardizovaný mechanismus načítání a ukládání a podpora XML schémat. Navíc umožňuje například dynamické vkládání obsahu do dokumentu a přidává některé nové metody a vlastnosti.

Level 4.

Vývoj se zaměřuje na sloučení předchozích standardů DOM Level 3 Core, Element Traversal, Selectors API Level 2, DOM Level 3 Events a DOM Level 2 Traversal and Range a jejich zjednodušení a přiblížení již existujícím standardům, především specifikacím JavaScriptu a HTML5. Specifikace dále zjednoduší časté DOM operace.

Specifikace.

Všechny dokumenty jsou v angličtině

DOM (akronym anglického Document Object Model – "objektový model dokumentu") je objektově orientovaná reprezentace XML nebo HTML dokumentu. DOM je API umožňující přístup či modifikaci obsahu, struktury, nebo stylu dokumentu, či jeho částí.

文件物件模型(英语:Document Object Model,缩写英语:DOM),是W3C组织推荐的处理可扩展置标语言的标准程序接口。


Mládí.

Francisco José de Goya y Lucientes se narodil 30. března 1746 ve vesničce Fuendetodos na severu Španělska jako pátý syn zlatníka José Goyi z Baskicka a šlechtičny z Aragonie. První roky života ale strávil v Zaragoze, protože zde měl jeho otec zlatnickou dílnu. Navštěvoval školu kněze Joaquína, kde se naučil číst a také se tu seznámil se svým celoživotním přítelem Martínem Zapaterem. Jejich rozsáhlá dopisová korespondence je významným zdrojem informací o umělcově životě.  Otec zpozoroval jeho zájem o umění a poslal ho do učení k malíři Josému Luzánovi. Goyovu genialitu potvrzují i jeho malby v relikviáři ve Fuendetodos, které vytvořil kolem roku 1762 v pouhých šestnácti letech. Můžeme tu pozorovat jak originální náměty, tak i velkou obratnost malíře.  V letech 1763 a 1766 se přihlásil na Královskou akademii výtvarných umění sv. Ferdinanda v Madridě, ale vždy bez úspěchu. Už v té době se setkal s Franciscem Bayeuem, který ho později významně podporoval. Kolem roku 1770 odešel do Říma a získává pochvalné uznání poroty parmské Královské akademie. V říjnu roku 1771 se vrací do Zaragozy, kde si zřídil vlastní dílnu a získal řadu věrných zákazníků.

Vzestup v kariéře.

Po návratu do Zaragozy roku 1771 získal první zakázky pro církev a jeho úspěchy se stupňovaly. V roce 1773 se oženil s Josefou Bayeu, sestrou Francisca Bayeu. Dál pracoval v Zaragoze, kde vytvořil fresky pro kartuziánský klášter Aula Dei. Roku 1774 dostal Goya od Královské gobelínové manufaktury sv. Barbory zakázku na předlohy k tapiseriím. Přestěhoval se natrvalo do Madridu.  Roku 1780 byl Goya jednomyslně zvolen členem Královské umělecké akademie sv. Ferdinanda. V roce 1783 si královský ministr hrabě de Floridablanca u Goyi objednal svůj portrét. Následovali další příslušníci aristokracie, takže se Goya stal vyhledávaným portrétistou. Roku 1786 byl Goya jmenován královským malířem (Pintor del Rey) s ročním platem 15 000 reálů. Svými portréty si Goya získal slávu a obdržel čestné tituly. V roce 1789 se stal dvorním malířem (Pintor de Cámara) a v roce 1799 pak prvním dvorním malířem (Primer Pintor de Cámara) s ročním platem 50 000 reálů. Roku 1795 byl jmenován ředitelem královské akademie.  Goya svým modelům nelichotil. „Ozdobil je šerpami a navlíkl do bohatých šatů, ale nenamaloval ani trůn, ani erb nijak se nepokusil podtrhnout vznešené postavení tohoto rodu králů a královen z milosti boží.“

Španělské ženy, Majas.

Maja znamená ve španělštině mladou, pěknou ženu se zálibou v provokativním vystupování. Majas se živily prodejem jedlých kaštanů a pomerančů. Živily i své manžele. Od ostatních se lišily svým zevnějškem : vlasy zakryté síťkou, pestré šaty s hlubokým výstřihem, které odhalovaly nohy ke kotníkům. Během doby se tato skladba oblečení stala módní i ve vyšších kruzích na protest proti francouzské módě až se dnes chápe téměř jako národní kroj.

Rozmary – Los Caprichos.

Roku 1792 vytvořil Goya poslední kartony k tapiseriím. Poté odcestoval do Andalusie, kde vážně onemocněl a ohluchl. 1793 se Goya vrátil do Madridu a začal znovu pracovat. Jeho práce se ale začala značně lišit od předchozí tvorby. V tomto roce vyhlásila Francie Španělsku poprvé válku. Roku 1799 vydal Goya "Rozmary – Los Caprichos", soubor 80 leptů. Lepty mu poskytly možnost oslovit širší publikum. K častým námětům patřily noční můry, společenská kritika neřestí, výstředností a bláznovství zosobňovaných španělskými hidalgy. 15 % španělské populace se hlásilo ke šlechtickému původu, byli tedy hidalgové. To byl pro mnohé důvod, proč nepracovat. Proto je Goya zobrazoval posměšně jako osly.  Nejznámějším leptem série je "Spánek rozumu plodí nestvůry".

Počátek 19. století: Hrůzy války.

Roku 1807 navzdory paktu neutrality zahájila francouzská vojska v čele s císařem Napoleonem invazi do Španělska. 2. května 1808 propuklo v Madridu lidové povstání proti francouzské nadvládě, bylo ale krutě potlačeno. Začala španělská válka za nezávislost, která trvala pět let. Z toho období pochází další známý Goyův cyklus s názvem "Hrůzy války".  V roce 1810 začal Goya pracovat na souboru leptů "Hrůzy války" a zároveň portrétoval Josepha Bonaparta, Napoleonova bratra, kterého císař Francouzů dosadil na španělský trůn. O dva roky později, tedy v roce 1812, zemřela Goyova manželka Josefa Bayeuová. O rok později se k němu nastěhovala Leocadia Weissová.  Po Napoleonově porážce a abdikaci (1814) se vrátil do Španělska král Ferdinand VII., který zahájil tvrdé represe vůči liberálům. Goya zůstal dvorním malířem a vytvořil historické obrazy "Druhý květen 1808" a "Třetí květen 1808". Musel se však hájit před inkvizicí proti obvinění z obscénnosti kvůli obrazu "Nahá maja (Maja desnuda)". Akty v této době inkvizice zakazovala a konfiskovala. Goya vytvořil rovněž podobný obraz "Oblečená maja". Oba portréty, nahé i oblečené maji, patřily hraběti Godoyovi, nejmocnějšímu muži Španělska. Ten, protože si byl vědom zákazu, ukazoval svým návštěvníkům jeden nebo druhý obraz, podle toho, co byli zač.  Roku 1816 vydal Goya sérii 33 akvatint s názvem „Umění býčích zápasů“ – "Tauromaquia". Motivy koridy prochází celým Goyovým dílem.

20. léta: Černé malby.

Po válce s napoleonskou Francií následovala ve Španělsku občanská válka. Zemi ovládl chaos, strach a zoufalství. Útlaku ze strany vlády následoval silný lidový odpor. V letech 1820–23 pokryl Goya stěny dvou místností svého domu tzv. černými malbami. V roce 1824 odjel Goya do Francie do exilu, kde žilo mnoho jeho španělských liberálních přátel. Roku 1825 vydal litografie "Býci z Bordeaux".  V roce 1826 se Goya nakrátko vrátil do Madridu, aby požádal o uvolnění z funkce dvorního malíře. Král mu vyhověl a milostivě mu přidělil roční penzi 50 000 reálů. Vrátil se do francouzského města Bordeaux, kde pak maloval žánrové scény jako "Mlékařka z Bordeaux" a církevní fresky. Ke konci života se Goya ve své práci často zaměřoval na výjevy ze života významných světců a zázraky, které vykonali. Církevní náměty lze chápat jako jeho snahu o usmíření s církví a obrácení se k duchovnímu životu v předtuše blížící se smrti.  Goyův vliv stoupal zároveň s tím, jak se v jeho díle objevovaly subjektivní a revoluční prvky, a to v době, kdy tyto směry nebyly ve výtvarném umění dominantní. Důrazem na popředí a zamlžené pozadí předcházel Goya dílo Édouarda Maneta.  Goya byl královským portrétistou stejně jako kronikářem historie. Vytvořil cyklus obsahující 80 rytin, nazvaný "Los Caprichos" (Rozmary). Ten měl znázorňovat to, co nazýval „nespočetné slabosti a pošetilosti, které se nacházejí v kterékoli civilizované společnosti a běžné předsudky a podvodné praktiky, které zvyk, ignorance nebo sebezahleděnost přetvořily v obyčejné.“  Namaloval také skupinový portrét rodiny španělského krále Karla IV. a portrét Ferdinanda VII.. Jeho bohatá tematická šíře postupovala od námětů různých oslav pro tapiserie přes kreslené postavičky obyčejných lidí až po válečné scény, zobrazující líté boje a mrtvá těla. Tento tematický vývoj odrážel ztemňování jeho mysli.  Současní vědci se domnívají, že olovo obsažené v jeho barvách mu roku 1792 způsobilo ztrátu sluchu. Krátce před smrtí se stáhl do ústraní a pracoval na vystrašujících a temných výjevech šílenosti, vzteku a fantazie. Styl těchto černých maleb ("Pinturas Negras") předznamenal příchod expresionistického malířství.  Poté co Napoleon Bonaparte uchvátil moc ve Španělsku, odešel Goya na odpočinek do své vily „Quinta del Sordo“ (Sídlo hluchého). Některé z jeho obrazů znázorňují scény z války, plné hrůzy a děsu.  Zemřel slepý a hluchý 16. dubna 1828 v dobrovolném exilu v Bordeaux.

Dílo.

Jedny z nejznámějších Goyových maleb jsou "Nahá Maja" ("La Maja desnuda") a "Oblečená Maja" ("La Maja vestida"). Znázorňují stejnou ženu ve stejné pozici, avšak jednou nahou a podruhé oblečenou. Obraz "Oblečená Maja" namaloval Goya po pobouření ve španělské společnosti, které vyvolala "Nahá Maja". Odmítl na nahé Maji namalovat šaty a místo toho vytvořil zcela nový obraz.  Další dobře známé Goyovo dílo je "Saturn požírající svého syna", které zobrazuje scénu z řecko-římské mytologie, kdy bůh Saturn pojídá dítě. Tato malba je jedna ze 14 obrazů v cyklu nazvaném "Černé malby".  Mnoho Goyových děl lze obdivovat v madridském Museo del Prado, některé však i jinde ve světě, mimo jiné ve Spojených státech amerických.  Goyova díla a galerie, kde jsou vystavena:

Francisco José de Goya y Lucientes (30. březen 1746, Fuendetodos – 16. duben 1828, Bordeaux) byl španělský malíř a rytec romantismu.

弗朗西斯科·何塞·德·戈雅-卢西恩特斯(,1746年-3月30日-1828年-4月15日),西班牙浪漫主义画派画家。戈雅是西班牙皇室的宫廷画家,半岛战争时留在马德里,绘制了西班牙王位觊觎者约瑟夫·波拿巴的像,也用画作记录了战争,也就是在研究上仍有很多歧见的《战争的灾难》。


Život.

Pocházel z nepříliš bohatého anglosaského šlechtického rodu, který vlastnil pozemkový majetek v hrabství Yorkshire. Datum narození je nejisté, odhady badatelů se různí a pohybují se zhruba v rozmezí let 1320–1331. Sporné je též místo narození, buď tvrz ve vsi Wycliffu nad Teesou (Wycliffe-on-Tees), nebo šlechtické sídlo v městečku Hipswellu.  Kolem roku 1345 přišel Viklef do Oxfordu, kde vystudoval a většinu života působil, nejprve jako člen Merton College a pak jako správce Balliol College. V roce 1361 se stal mistrem svobodných umění, doktorem teologie roku 1372. V roce 1365 byl ustanoven „wardenem", tj. dohlížitelem kněžského semináře (koleje) v Canterbury Hallu, ale v roce 1367 byl řízení koleje zbaven a vedení ústavu bylo svěřeno mnichům. Viklef se proti tomuto rozhodnutí odvolal k papeži Urbanovi V., ten však rozhodl v jeho neprospěch.  V té době rostla nespokojenost anglických šlechticů se vzrůstem moci a majetku duchovenstva i s papežskou politikou. Přehnané finanční nároky papežské kurie a bohatství a privilegované postavení kléru budily proticírkevní náladu. Viklef vystoupil před širší veřejnost, když se parlament usnesl, že již papeži nebude odvádět lenní poplatek. Viklef toto usnesení obhajoval. Papežové přesídlili roku 1309 do francouzského Avignonu a v tzv. stoleté válce mezi Anglií a Francií se stali spojenci nepřátelské Francie. Anglický parlament se snažil zabránit odlivu peněz do papežské pokladny a přijal zákony, které zakazovaly přijímat od papeže církevní úřady, platit mu za ně a uznávat výnosy jeho soudů. Papežská kurie odpověděla hrozbou církevní klatby.  V roce 1374 vyslal král Eduard III. do Brugg poselstvo, které tam mělo vyjednávat s plnomocníky papežskými o sporných otázkách. V čele poselstva stál králův syn Jan z Gentu, vévoda z Lancasteru, a jako jeho odborný poradce se jednání účastnil i Viklef. Jan z Gentu se stal Viklefovým ochráncem a k hmotnému zabezpečení mu poskytl faru v Lutterworthu (1374). I jako držitel této fary však Viklef působil až do roku 1382 v Oxfordu.  Ve svých spisech, zejména v traktátech "De dominio divino" (1373–1374) a "De civili dominio" (1370–1375), Viklef horlil proti papežskému zdaňování a obsazování anglických beneficií. Pokud mnišské řády přijaly zásadu chudoby, vlastní všechno své nezměrné bohatství neprávem. Církev se má vrátit k chudobě časů apoštolských, její veliký majetek jí nejen neprospívá, ale škodí, kněží se mají věnovat jen pastýřským povinnostem. Ve věcech světských moc králova není podřízena moci papeže a světská moc má právo odejmout kléru jeho statky. V traktátu "De civili dominio" Viklef také napsal, že člověk žijící v hříchu nemůže nic užívat spravedlivě, a tedy nemá právo na majetek. Pouze člověk, který je ve stavu milosti, je oprávněný k vykonávání vlády v církvi i ve státě.  Již v této době se zvedl proti Viklefovi odpor z církevních kruhů, zejména z řad mnichů. Na stálé žaloby proti němu papež Řehoř XI. poslal na jaře r. 1377 do Anglie pět bul, v nichž arcibiskupa, univerzitu i krále vyzývá k ráznému zakročení. Tyto buly se však minuly téměř úplně svým účinkem. Dne 21. 6. 1377 zemřel král Eduard III. a jeho nástupce, teprve desetiletý Richard II., zpočátku podléhal úplně vlivu vévody z Lancasteru, Viklefova příznivce. Teprve v březnu r. 1378 byl Viklef povolán k arcibiskupovi na zámek Lambeth. Na shromáždění prelátů se však osobně dostavila matka krále Richarda II. a varovala přítomné, aby proti Viklefovi nic nepodnikali. Postrašení preláti proto jen zakázali Viklefovi, aby své názory šířil veřejně.  V těchto letech vrcholí Viklefovo tvůrčí úsilí. V traktátu "De veritate sacre Scripture" (1378) zdůrazňuje, že Písmo svaté je neomylný pramen učení Kristova, je to stěžejní norma, kterou je třeba poměřovat církev, tradici, koncily i papeže. Asi v této době začínají z jeho popudu práce na prvním anglickém překladu Bible (tzv. "Viklifovská bible", angl. "Wycliffite Bible"), není ovšem jisté, zda se sám do jejího překládání zapojil.  V traktátu "De ecclesia" (1378) píše, že církev nepředstavují papež a duchovenstvo, nýbrž tvoří ji vyvolení Boží, jejichž hlavou je Kristus. Jestliže papež a preláti svým životem ukazují, že nepatří k vyvoleným Božím, nemohou duchovně vést církev Kristovu, ale jsou sborem satanovým. Viklef zde odmítá i odpustky, odpouštět hříšníku může jen Bůh, nikoliv kněz. V traktátu "De potestate papae" (asi 1379) odmítá božský původ papežství. Papež, který není opravdovým následovníkem Krista, je Antikrist. V traktátu "De apostasia" (asi 1379) tvrdí, že z církve Boží není možno člověka vyobcovat a člověk ji nemůže ani opustit, ledaže by to byla vůle Boží.  V traktátu "De eucharistia" (asi 1379) vyslovil Viklef pochybnosti o dogmatu transsubstanciace (přepodstatnění), tj. o učení, že při mešní oběti dochází k přeměně chleba a vína v pravé tělo a krev Ježíše Krista, a to takovým způsobem, že po proměňování zůstávají vnímatelné vlastnosti chleba a vína (barva, chuť, vůně), ale podstata chleba a vína je nahrazena podstatou těla a krve Kristovy. Viklef vystoupil proti tomuto ztotožnění chleba (hostie) s Kristovým tělem, chtěl se vrátit k duchovnějšímu chápání eucharistie, jaké dle něho bylo v církvi prvotní. Hrozil se představy, že kněz „dělá tělo Boží" nebo že věřící mohou tělo Kristovo drtit zuby. Viklef věřil, že chléb a víno zůstanou i po pronesení konsekračních slov zachovány (tzv. remanence) a Kristus je v hostii přítomen svátostně a duchovně („jako duše v těle").  Platné učení církve o eucharistii však bylo vyhlášeno papežem Innocencem III. jako dogma o transsubstaciaci roku 1215 (4. lateránský koncil) s obvyklým dodatkem, že každý, kdo by věřil a tvrdil jinak, je kacíř. Nepřátelé Viklefa, především z řad mnišských řádů, ho zasypávali obviněními z kacířství. Zatímco dříve byl často Viklefovi dáván titul "venerabilis doctor" („ctihodný doktor") nebo "doctor evangelicus" („evangelický doktor"), začíná být po roce 1379 stále častěji označován jako "exsecrabilis seductor" („zlořečený svůdce"). Viklef ale nemínil ustoupit a dne 10. 5. 1381 zveřejnil spis "De eucharistia confessio", v němž i nadále hájil své názory o eucharistii.  Viklefovy myšlenky někteří kněží ve zjednodušené podobě zprostředkovávali širší veřejnosti a podnikali kazatelské cesty po celé zemi (lollardi). V roce 1381 vypuklo veliké selské povstání vedené Watem Tylerem. Viklef povstání zavrhoval, nicméně vina byla jeho odpůrci sváděna na něho, a to tím spíše, že v traktátu "De blasphemia" (1381) se dožadoval mírnějšího soudu vůči rebelům. Bylo též poukazováno na nespornou shodu mezi hesly rebelů a Viklefovým učením o pravé a nepravé vládě.  V té době upadl v nemilost i vévoda Jan z Gentu a nemohl již Viklefa účinně chránit. V květnu 1382 se sešlo shromáždění anglických prelátů a dne 21. 5. 1382 odsoudilo 29 článků z Viklefova díla, Viklef sám však v usnesení jmenován nebyl. Královským mandátem z 13. 7. 1382 bylo nařízeno odstranit z Oxfordu všechny přívržence Viklefových názorů. Také Viklef byl donucen Oxford opustit a od konce roku 1382 až do své smrti žil na své faře v Lutterworthu.  Na této faře Viklef dokončil traktát "Dialogus" (1378–1383), v němž opět zdůraznil, že Kristus vyvolil duchovenstvo, aby se staralo o věci duchovní, a ne aby mělo starost o majetek a světské panování. Duchovní, kteří nešetří příkazů Kristových, jsou kněžími Antikristovými. Vedle řady polemických traktátů proti papeži, prelátům a mnichům zde vzniká i poslední velké Viklefovo dílo, "Trialogus" (1382–1383), který je souhrnem jeho teologických i filozofických názorů.  Dne 28. 12. 1384 byl Viklef postižen při mši záchvatem mrtvice a 31. 12. 1384 na faře v Lutterworthu zemřel. I po jeho smrti pokračovalo tažení proti jeho názorům. V roce 1388 nařídil král Richard II., aby všechna Viklefova díla i pojednání jeho přívrženců byla konfiskována, nikdo je nesmí vlastnit ani opisovat. Anglický zákon z roku 1401 ("De heretico comburendo") hrozil všem, jimž by bylo dokázáno šíření kacířských myšlenek, trestem smrti upálením. Také v Praze arcibiskup Zbyněk Zajíc z Hazmburka vydal v červnu 1410 příkaz shromáždit Viklefovy spisy a pak je nechal veřejně spálit na dvoře svého malostranského paláce (16. 7. 1410).  Na kostnickém koncilu v roce 1415 bylo zatraceno 45 vět z Viklefových spisů. Viklef byl prohlášen za kacíře a koncil nařídil, aby Viklefovy kosti byly vyňaty z posvěcené půdy a spáleny. Došlo k tomu na jaře roku 1428, kdy na výzvu papeže Martina V. byly v Lutterworthu ostatky Viklefovy vykopány, spáleny a popel z nich byl vhozen do řeky Swiftu. Traktáty Jana Viklefa přinášeli do Čech studenti vracející se z anglických univerzit. To byl jeden z výsledků česko-anglických kontaktů, které zesílily po sňatku Anny Lucemburské s Richardem II. (Anna, dcera Karla IV., byla v Anglii velmi oblíbená, také se zastala povstalců a prosila o shovívavost při jejich potrestání.)  Viklefovy myšlenky silně ovlivňovaly české vzdělance na přelomu 14. a 15. století, a to jmenovitě např. Stanislava ze Znojma, Jana Husa, Jeronýma Pražského, Jakoubka ze Stříbra. Anglický viklefovec Petr Payne, který v únoru 1415 přišel do Prahy, se stal významnou postavou českého reformního hnutí. Mnoho z Viklefových názorů později převzala protestantská reformace.

Dílo.

V letech 1883–1922 vyšlo v Londýně 36 svazků Viklefových spisů (přetisk ve Fankfurtu v r. 1965). Některá díla však ještě nejsou vydána. V Čechách se ujaly Viklefova odkazu všechny husitské směry a za dochování monumentálního Viklefova díla vděčíme do značné míry husitským písařským dílnám. Proto je v českých knihovnách zachováno více rukopisných opisů jeho děl než v Anglii.

John Wycliffe (též Wyclif, Wycliff nebo Wickliffe), v češtině znám jako Jan Viklef, (asi 1320/1331 – 31. prosince 1384) byl anglický filozof, realista novoplatonského zaměření, teolog na Oxfordské univerzitě a propagátor reforem římskokatolické církve. Velká část jeho učení byla oficiálně odsouzena coby hereze.

约翰·威克里夫(英语:John Wycliffe,约1320年-1384年),英格兰人,欧洲宗教改革的先驱,曾于公开场合批评罗马教会所定的各项规条及不合基督教宗旨,也是首位将《圣经》翻译成英文者。罗拉德派由他创立。


Geografie.

Kanton Lucern se nachází ve středu Švýcarska na severním předhůří švýcarských Alp. Z kantonu odtékají řeky Reuss a Kleine Emme. Největší nadmořská výška byla naměřena v místě zvaném Breinzer Rothorn a čítá 2 350 m n. m. Rozloha kantonu je přibližně 1 493 km2.

Historie.

Město Lucern vyrostlo kolem benediktinského kláštera, založeného kolem roku 750, na pravém břehu řeky Reuss, alsaským opatstvím Murbach. První zmínka o něm je z roku 840 a to z listiny, kde je zmíněno jako "Luciaria", což je pravděpodobně odvozeno ze jména svatého patrona kláštera, svatého Leodegara. Jméno "Lucerrun" je prvně zmíněno roku 1252. Z téhož roku pochází i první zmínky o obecní ústavě. S tím, jak v oblasti vzrůstala moc Habsburků, docházelo k oslabování závislosti Lucernu na opatství Murbach. Roku 1291 Babsburkové koupili Lucern od opatství, což zároveň vedlo k tomu, že tři lesní kantony (Uri, Schwyz a Unterwalden) spolu uzavřely „Věčný spolek na obranu proti Habsburkům“, akt, který je považován za založení Švýcarska. Roku 1332 se Lucern, již jako městský stát, stal čtvrtým kantonem Švýcarské konfederace a zároveň jejím prvním městským kantonem.  Území kantonu Lucern rozšiřovala kantonální metropole dobýváním, či koupěmi, převážně v letech 1380–1424. K těmto připojeným územím patřilo panství Wolhusen, hrabství Willisau, jižní část hrabství Lenzburg a různá další menší území, přičemž jako první bylo získáno, roku 1380, město Weggis. V roce 1332 se stal členem Švýcarské konfederace, jakožto její čtvrtý člen. V letech 1394-1802 měl kanton navíc ještě jednu exklávu Merenschwand, tvořenou obcemi Merenschwand (včetně území bývalé obce Berzenschwill) a Mühlau, která se pak stala součástí nového kantonu Aargau výměnou za Amt Hitzkirch. V letech 1845–1847 byl členem Sonderbundu, spolku šesti konzervativních kantonů a dvou polokantonů (dály byly členy kantony Uri, Schwyz, Zug, Fribourg, Valais a polokantony Nidwalden a Obwalden) které se společně postavily snaze přeměnit Švýcarsko z konfederace ve federaci. Následně byl však Sonderbund poražen vojsky Švýcarské konfederace.

Ekonomika.

Přibližně 85 % celkové rozlohy kantonu Lucern představuje hospodářsky výnosná půda. Zemědělství i průmysl jsou na vysoké rovni. Nejvýznamnějšími zemědělskými přínosy jsou pěstování ovoce a obilí, chov dobytka. Nejrozvinutější průmyslová odvětví jsou: průmysl textilní, strojní, papírenský, dřevařský, tabákový a výroba metalurgického zboží.

Turismus.

Turismus hraje velkou roli. Lucern je vstupní branou pro výletníky mířící do nedalekých Alp a je důležitým dopravním mostem mezi Německem a Itálií.

Obyvatelstvo.

Většina populace hovoří německy a valná většina obyvatel jsou římští katolíci.

Lucern (německy "Luzern", francouzsky "Lucerne") je jedním ze švýcarských kantonů. Tento kanton se nachází ve středu Švýcarska a jeho populace se v roce 2001 pohybovala okolo 350 600 obyvatel. Hlavním městem kantonu je město Lucern.

卢塞恩州(;;;),又译琉森州,是瑞士的一个州域,位于瑞士的中央部。滨临卢塞恩湖。首府卢塞恩。2013年人口390349人。是四森林州之一,四森林州包括琉森州、乌里州()、施维茨州()及以前的翁特瓦尔登州(,即今上瓦尔登半州()及下瓦尔登半州())。


Život.

Získání vlády.

Roman Diogenes se narodil jako syn Konstantina Diogena, přičemž patřil k prominentnímu a mocnému kappadockému rodu, provázanému příbuzenskými svazky s většinou velkých aristokratických rodin v Malé Asii. Proslul odvahou a štědrostí, ovšem byl rovněž znám pro svoji impulzivnost a aroganci. Své válečnické nadání výtečně uplatnil při službě v armáddě, když jako správce v Serdice (dnešní Sofie) dosáhl několika menších vítězství nad Pečeněhy. V roce 1067 byl obviněn z pokusu o uzurpaci trůnu na místo synů Konstantina X. Duky. Původně vynesený trest smrti mu ale byl nejprve změněn na vyhnanství a později dokonce obdržel milost. Regentka císařovna Eudokie Makrembolitissa si ho nechala předvést, načež si ho vybrala za svého muže a ochránce svých synů. K tomuto rozhodnutí ji přivedlo vědomí potřeby silného manžela vhodného jako císaře, neboť intriky dvorské šlechty ji mohly připravit o regentství. Svoji roli sehrála také skutečnost, že v populárním Romanovi nalezla osobní zalíbení. Její záměr učinit Romana císařem se setkal jen se zanedbatelným odporem, jelikož seldžučtí Turci překonali v téže době většinu Kappadokie a dokonce obsadili důležité město Kaisareia (Kayseri). Říše si tudíž žádala zdatného a energického vojáka, jemuž by bylo možné svěřit velení v nastávajícím konfliktu.  Překážka naplnění Eudokiina plánu spočívala v císařovnině závazku zesnulému manželovi Konstantinovi X., kterému přísahala, že se nikdy znovu neprovdá. Povolala tedy patriarchu Jana Xifilina, jehož přesvědčila, aby jí odevzdal list obsahující její písemně stvrzený slib, a aby prohlásil, že je pro dobro státu nakloněn jejímu druhému manželství. Poté, co souhlasil i konstantinopolský senát, se Roman 1. ledna 1068 s Eudokií oženil a vzápětí byl korunován za císaře.

Tažení proti Turkům.

Roman vystupoval jako starší císař a patron svých nevlastních synů a spoluvládců Michaela VII., Andronika Duky a Konstantia Duky. Jeho povýšení vyvolalo nevraživost u členů vlivného klanu Duků, zvláště caesara Ioanna Duky, stojícího v čele palácové opozice proti Romanovi, a u příslušníků varjažské gardy, kteří dali svoji nespokojenost otevřeně najevo při samotné svatbě. Roman se proto odhodlal upevnit svoji autoritu uspořádáním vojenské kampaně, jíž chtěl upoutat pozornost k válce s Turky. K tomuto kroku ho navíc vedlo vědomí naléhavosti a vážnosti seldžuckých útoků. Do roku 1067 podnikli Turci vpády do Mezopotámie, Sýrie, Kilíkie a Kappadokie, završené vypleněním Kaisareie a tamějšího kostela svatého Basileia. Téže zimy se utábořili na hranicích říše, kde vyčkávali příchodu nové válečné sezóny. Roman byl sebejistě přesvědčen o byzantské převaze, protože Turky nepovažoval za nic víc než hordu kořistících lupičů, jež snadno přemůže v prvním střetnutí. Při tom nevzal v potaz nevalný stav byzantského vojska potýkajícího se s následky desetiletí zanedbávání za jeho předchůdců a především za Konstantina X. Romanovy oddíly sestávaly převážně z normanských, franských, tureckých, arménských a slovanských žoldnéřů, postrádajících disciplínu, organizaci a koordinaci, a z nedostatečně vybavených a prořídlých themových oddílů. Císaři se nedostávalo času nutného ke zdokonalení výzbroje, výstroje a taktiky kdysi obávané byzantské armády. Romanovy první vojenské operace se vyznačovaly jistou mírou úspěšnosti a utvrdily ho v důvěře v příznivý výsledek války. V době, kdy Antiochie byla vystavena útoku Arabů z Aleppa, podporovaných Turky, zahájil tažení za účelem opětovného dobytí byzantské Sýrie. Vypravil se proto k jihovýchodní hranici říše s úmyslem vypořádat se se vzniklou hrozbou. Nicméně při postupu do thematu Lykandos obdržel zprávu o nájezdu Seldžuků do Pontu a vydrancování města Neokaisareia (Niksar). Neprodleně vyčlenil menší jízdní jednotku, v jejímž čele se vypravil přes Sebasteiu (Sivas) a thema Tefrike proti nově vyvstalému nebezpečí. Turky donutil, aby zanechali plenění a propustili své zajatce, třebaže velká část nepřátelského jezdectva unikla. Jakmile se vrátil na jih, spojil se Roman s hlavní částí armády a pokračoval k průsmykům v pohoří Taurus a dále k městu Germanikeia (Kahramanmaraş), odkud hodlal táhnout na Aleppo. Císař dobyl Hierapolis, již opevnil a opatřil posádkou kvůli ochraně jihovýchodních provincií říše před novými nájezdy. Pak se vydal na sever přes Alexandrettu (İskenderun) a Kilickou bránu do Podandu, kde zamýšlel přezimovat. Tam se doslechl o nové seldžucké výpravě do Malé Asie, při níž bylo zle poničeno město Amorion. Útočníci se ale dokázali rychle stáhnout do svých bezpečných výchozích pozic, aniž by Roman stihl proti nim jakkoli zakročit.  V lednu 1069 přicestoval císař do Konstantinopole. Plány nadcházející válečné sezóny narušilo hned zkraje povstání Crispina, jednoho z Romanových normanských žoldnéřů, jenž velel franským vojákům ve službách říše. Patrně z důvodu opožděného vyplácení žoldu začali tito muži plenit území svěřené jim k obraně a napadli císařské výběrčí daní. Ačkoli Crispin byl zajat a poslán do vyhnanství v Abydu, vzbouření Frankové vytrvali ještě nějakou dobu v pustošení thematu Armeniakon. Turci mezitím opětovně napadli okolí města Kaisareia a přiměli tak Romana, aby plýtval drahocenným časem a energií při jejich vypuzení z Kappadokie. Rozmrzelý neuspokojivým začátkem tažení, nařídil popravit všechny zajatce, včetně zadrženého velitele Turků nabízejícího za své propuštění značné výkupné.  Jakmile zajistil klid v této provincii, vydal se přes Melitenu (Malatya) k Eufratu. Roman doufal, že se mu podaří zmocnit se pevnosti Achlat při jezeře Van, s níž by mohl lépe střežit arménské hranice. Jádro armády svěřil pod velení Filareta Vrachamia, jemuž nařídil bránit Mezopotámii, zatímco se zbytkem svých sil vyrazil do Arménie. Filareta ale zdolali Turci postupující na Ikonium (Konya), kvůli čemuž Roman upustil od svého původního záměru. Správci Antiochie přikázal zahradit průsmyky u Mopsuestie a sám zamýšlel přemoci Turky u Herakleie Kybistry (Ereğli). Turci sevření v kilických horách přesto dokázali vyváznout a vzdálit se do Aleppa, přestože kořist museli nechat na místě. Roman se poté znovu vrátil do Konstantinopole bez přesvědčivého úspěchu.

Poměry v Konstantinopoli.

Rok 1070 strávil Roman v hlavním městě, neboť vnitropolitická situace se jevila natolik napjatá, že jeho delší absence mohla vyústit v převrat. Musel se rovněž vypořádat s neodkladnými administrativními záležitostmi a s bezprostředně hrozícím pádem Bari. Již od roku 1068 obléhali toto město Normané, navzdory tomu se Roman teprve po dvou letech odhodlal proti nim zasáhnout. Shromáždil podpůrné loďstvo, naložené přiměřeným množstvím zásob a mužů, s jejichž pomocí mohla být pevnost udržena. Byzantskou flotilu však porazily normanské lodě pod velením Rogera, mladšího bratra Roberta Guiscarda, v důsledku čehož byla poslední výspa byzantské moci v jižní Itálii donucena 16. dubna 1071 ke kapitulaci.  Mezitím Roman uskutečnil sérii nepopulárních reforem. V zájmu získání dodatečných zdrojů k placení vojáků přistoupil ke zhoršení mince snížením obsahu zlata. Omezil nadbytečné veřejné výdaje vynakládané na neužitečné dvorské ceremonie a zkrášlování hlavního města. Redukoval platby poskytované dvorské aristokracii a zvýšil daňové zatížení obchodníků. Zájem císaře o armádu jej učinil neoblíbeným u provinciálních velitelů a ve vojenské hierarchii, jelikož se rozhodl zamezit tomu, aby mohli zneužívat svého postavení ke korupci a osobnímu obohacení. Vynucováním kázně vyvolal nespokojenost žoldnéřů. Prosté poddané popudil opomíjením závodů v hippodromu a tím, že nezmírnil tíživou situaci rolníků na venkově. Z této všeobecné zášti těžily aristokratické kruhy nalézající se v opozici vůči císaři.  Ani tehdy Roman nepouštěl ze zřetele svůj hlavní cíl: eliminaci tureckého nebezpečí. Protože se nemohl vypravit do pole osobně, vyslal s armádou Manuela Komnena, synovce dřívějšího císaře Izáka I. a staršího bratra Alexia Komnena. Manuel Komnenos se srazil s Turky v bitvě, v níž jim podlehl a stal se zajatcem tureckého velitele. Manuel ho ale dokázal přesvědčit, aby se vydal do Konstantinopole, kde posléze uzavřel spojenectví s Romanem. Tato skutečnost pohnula samotného seldžuckého sultána Alp-Arslána k útoku na říši, načež Turci oblehli a dobyli důležitou byzantskou pevnost Mantzikert (Malazgirt).

Zajetí v bitvě u Mantzikertu.

Brzy na jaře 1071 vytáhl Roman v čele početného vojska, s nímž zamýšlel opanovat Mantzikert. Záhy se jasně ukázalo, že jeho vojáci mají vážné problémy s dodržováním disciplíny, projevující se soustavným drancováním okolí míst, jimiž procházeli. Když se Roman pokusil zavést ukázněnější poměry, vzbouřil se celý oddíl germánských žoldnéřů. Císař je pak jen s velkými obtížemi přinutil k poslušnosti. Přesvědčen o tom, že Alp-Arslán se nenachází nikde v blízkosti, rozdělil Roman svoje sbory. Zhruba polovinu vojáků odeslal pod velením Josepha Tarchaneiota dobýt Achlat, nalézající se v držení Turků. Roman pokračoval s hlavním vojem k Mantzikertu, jehož turecká posádka se vzdala zanedlouho po příchodu Byzantinců. Avšak Tarchaneiotes narazil na neočekávaně silné turecké vojsko a se svými muži se spěšně stáhl do Mezopotámie. Krátce nato se Romanovy předsunuté oddíly střetly s blížícími se Turky, jimiž byly zahnány zpět k Mantzikertu. Z byzantské armády beztak oslabené Tarchaneiotovou nepřítomností navíc dezertovali turkičtí Uzové, kteří přešli na stranu nepřítele.  Alp-Arslán nejspíš neprahl po konfrontaci s Byzantinci a navrhl Romanovi uzavření příměří. Císař ovšem usiloval o rozhodné vojenské vítězství, jímž by vyřešil turecký problém, a nabídku odmítl. Po vykonání nezbytných příprav se 26. srpna 1071 obě vojska seřadila do bitevního šiku. V průběhu boje se žádné ze stran nedařilo dosáhnout jednoznačné převahy nad svým protivníkem. Poté, co Roman přikázal svým mužům, aby se stáhli, zahájili Turci náhlý útok, jímž narušili pravé křídlo Byzantinců. Nastalého zmatku využil Andronikos Dukas, syn caesara Ioanna Duky, ke zradě. Místo aby se zadním vojem kryl císařův ústup, opustil bitevní pole s tvrzením, že Roman byl zabit, čímž zavdal podnět k všeobecnému útěku. Roman se pokusil zvrátit vývoj bitvy, když s tělesnou stráží vzdorovitě hájil svoji pozici a prokázal tak mimořádnou udatnost a odvahu. Zajat byl teprve potom, co pod ním padl jeho kůň a sám utrpěl zranění na pravé paži, jež mu bránilo pozvednout meč.  Podle líčení byzantských historiků, včetně Ioanna Skylitze, se Alp-Arslán zpočátku zdráhal uvěřit, že prachem pokrytý a rozedraný válečník, jenž byl před něho předveden, je vskutku císař. Usazen na svém trůnu sultán symbolicky položil své chodidlo na Romanovo hrdlo. Po tomto pokořujícím rituálu Alp-Arslán pozvedl císaře ze země a nařídil zacházet s ním způsobem odpovídajícím jeho postavení. K Romanovi se po celou dobu jeho pobytu v tureckém táboře choval s pozoruhodnou laskavostí a po osmi dnech ho propustil výměnou za slib zaplacení výkupného, svatby Romanovy dcery s jedním ze sultánových synů a vydání několika pohraničních pevností a měst.

Zrada a smrt.

Opoziční frakce intrikující proti Romanovi seznala, že situace nazrála k převratu. Caesar Ioannes Dukas se ihned po bitvě vrátil ze svého bithýnského vyhnanství a ve shodě s vlivným dvořanem Michaelem Psellem, chovajícím k císaři nenávist, přiměl Eudokii k odchodu do kláštera. Společně přesvědčili Michaela VII. Duku, aby prohlásil Romana za sesazeného a odmítl se řídit ujednáním mezi Alp-Arslánem a svrženým panovníkem. Roman shromáždil rozptýlené vojáky a rychle postupoval ke Konstantinopoli, nicméně poblíž města Dokeia se mu s ozbrojenou mocí postavil Konstantin Dukas, jemuž podlehl. Následně vyhledal záchranu v útěku do pevnosti Tyropoion, odkud se odebral dále do Adany v Kilíkii. Stíhán Andronikem Dukou, zanechal po další porážce odporu a vydal se pod podmínkou osobní bezpečnosti do rukou nepřátel. Ještě před tím shromáždil tolik peněz, kolik jen mohl, a jako projev své dobré vůle je odeslal sultánovi.  Andronikos se Romanovi zavázal, že mu nebude nijak ublíženo, pokud se vzdá purpuru a odejde do kláštera. Avšak Ioannes Dukas tuto dohodu porušil a poslal muže, kteří Romana koncem června 1072 zbavili zraku. Ponechán bez pomoci, trpěl Roman trýznivou bolestí ze svých zanícených ran. Po několika dnech zemřel, načež bylo jeho manželce Eudokii povoleno vystrojit mu velkolepý pohřeb. Jeho ostatky byly uloženy na ostrově Proti v Propontidě, kam byl vypovězen.

Romanos IV. Diogenes (kolem 1030 – 1072) byl byzantský císař v letech 1068 až 1071. Pocházel z řad maloasijské pozemkové aristokracie a císařskou hodnost nabyl svatbou s ovdovělou císařovnou Eudokií Makrembolitissou. Během svého panování chtěl zastavit pokles byzantské vojenské moci a odrazit nájezdy seldžuckých Turků směřující na území byzantské říše. V roce 1071 však Seldžukové porazili byzantskou armádu v bitvě u Mantzikertu, v níž Roman padl do rukou vítězů. Zatímco prodléval v zajetí, udál se v Konstantinopoli palácový převrat a nedlouho po svém propuštění byl Roman přemožen nepřátelským rodem Duků. Následně byl oslepen a vykázán do kláštera, kde podlehl utrpěným zraněním.

罗曼努斯四世·狄奥吉尼斯(,"Rōmanos IV Diogenēs";约1030年-1072年)拜占庭帝国皇帝(1068～1071年在位),原为卡帕多西亚的军事贵族,1068年迎娶君士坦丁十世的遗孀尤多西亚·马克林伯利提萨,被加冕为共治皇帝。在位期间多次领导对塞尔柱突厥人的军事行动,收复许多失地。1071年,罗曼努斯四世在曼齐刻尔特战役中战败,被塞尔柱帝国苏丹阿尔普·阿尔斯兰俘虏。罗曼努斯被释放时,君士坦丁十世的长子已被拥立为唯一皇帝,即米海尔七世。罗曼努斯被刺瞎双目,流放到马尔马拉海的普罗蒂岛(今土耳其克纳勒岛),直至去世。


Části děložního hrdla.

Děložní hrdlo ční do pochvy jako děložní čípek ("portio vaginalis cervicis"). Sliznice, která z poševní strany pokrývá děložní čípek, je kryta vrstevnatým dlaždicovitým epitelem a nazývá se ektocervix.  Kanálek děložního hrdla se otevírá do dělohy vnitřním děložním otvorem ("ostium uteri internum") a ústí do vaginy na děložním čípku zevním děložním otvorem ("ostium uteri externum")  Běžně je kanálek, který prochází děložním hrdlem a spojuje pochvu a dělohu, velmi úzký. Sliznice vystýlající děložní hrdlo tvoří podélné slizniční řasy, které do sebe zapadají a tak otvor dokonale uzavírají. Sliznice je pokryta jednovrstevným cylindrickým epitelem, jehož buňky sliznice produkují hlen, jehož konzistence se mění v závislosti na pohlavním cyklu. Tato sliznice se nazývá endocervix. Uzávěra děložního hrdla zabraňuje průniku nečistot a choroboplodných zárodků do dělohy, vejcovodů a břišní dutiny. Dá se říci, že hrdlo a děložní čípek patří k ochranným bariérám dělohy.  Vnitřní průměr děložního hrdla ženy je 7–8 mm, během porodu ale až 10 cm.

Hlen.

V plodných dnech ženy (nebo při říji u samic zvířat) se charakter vylučovaného hlenu mění, hlen je řidší a dovoluje spermiím proniknout do dělohy. Sledování změn hlenu pro dosažení nebo vyhnutí se početí využívají metody tzv. přirozeného plánování rodičovství. Většina druhů hormonální antikoncepce zabraňuje řídnutí hlenu, a tak vytváří bariéru proti průniku spermií.  Během těhotenství uzavírá děložní hrdlo hlenová zátka, která chrání děložní dutinu před průnikem mikroorganismů, ale i spermií. Několik hodin před prvními porodními bolestmi se hlenová zátka uvolní.

Funkce děložního hrdla.

Při porodu je husté vazivo hrdla nasáklé tkáňovým mokem natolik, že se změní ve vazivo řídké, což umožní dostatečné rozšíření pro umožnění průchodu plodu. Rozšířením a „spotřebováním“ hrdla a čípku při porodu začne proces konečného vypuzení plodu. Hrdlo děložní tak signalizuje změny v organizmu, například těhotenství již zmíněnou hlenovou zátkou, která je rozeznatelná již v prvních týdnech gravidity.  Během menstruace se kanálek děložního hrdla mírně roztáhne, aby se mohlo vylučovat odumřelé endometrium. Roztahování děložního krčku může být příčinou křečovitých bolestí v podbřišku, které menstruaci mohou doprovázet.  Během ženského orgasmu se děložní krček smrští a zevní děložní otvor se roztáhne. Doktor R. Robin Baker a dr. Mark A. Bellis z Manchesterské univerzity jako první vypracovali teorii, podle které tato reakce slouží k nasátí semene z pochvy do dělohy, tedy ke zvětšení pravděpodobnosti, že dojde k otěhotnění. Později ale vědci, hlavně doktorka Elisabeth A. Lloyd, zpochybňovali smysl této teorie a kvalitu experimentálních dat, které byly použity k jejímu podložení.

Nemoci děložního hrdla.

Poměrně běžným problémem je ektropium, stav, kdy endocervix začne přerůstat do pochvy. Protože tyto buňky produkují hlen, může se projevovat výtoky. Léčí se laserem.

Rakovina děložního hrdla.

Rakovina děložního hrdla se dá poměrně snadno odhalit pomocí preventivních výtěrů, i tak ale často bývá smrtelným onemocněním. V poslední době se ukazuje, že jistý podíl na propuknutí rakoviny má pohlavně přenášený virus (HPV). Žena, která měla více partnerů, by proto neměla opomíjet nutnost preventivních prohlídek u odborníka.  Konizací čípku potom rozumíme seříznutí přečnívající části děložního hrdla do pochvy. Je to ještě dnes praktikovaná operace, která odstraňuje nádorovými buňkami poškozený čípek. Komplikací po několika dnech může být silné krvácení po odloučení strupu.

Děložní hrdlo (syn. děložní krček, lat. cervix) je nejspodnější část dělohy, která představuje bariéru mezi dutinou děložního těla a pochvou. Má velmi silnou stěnu, která je tvořena hladkou svalovinou a velkým množstvím hustého kolagenního vaziva.

子宫颈(cervix、cervix uteri)是子宫底部狭窄的开口。连接阴道。形状是圆柱形或圆锥形。突出于阴道壁的前上方。子宫颈大约有一半长度可透过适当医学仪器看见。


Historický vývoj.

Pozorování hojně využíval v druhé polovině 19. století etnolog a sociolog Frank Hamilton Cushing při svém pozorování indiánů Zuni, a dále pak například Bronisław Malinowski, Edward Evan Evans-Pritchard,nebo Margaret Meadová. Tento přístup platil pro antropology za hlavní přístup k etnografickému výzkumu. Přístup spoléhal na kultivaci osobních vztahů s místními obyvateli jako na způsob jak zjistit o kultuře co nejvíc a zahrnoval jak pozorování tak účast na společenském životě skupiny. Tím, že žili s kulturami, které studovali, dokázali vědci formulovat závěry na základě zkušeností z první ruky a získávat tak zcela nové poznatky. Stejná metoda je uplatňována na skupiny v rámci západní společnosti. Obzvláště se osvědčila při studiu subkultur nebo skupin se silnou identitou - jedině včleněním se do skupiny získá výzkumník skutečnou představu o jejím fungování.  Od osmdesátých let dvacátého století sílí hlasy zpochybňující schopnost pozorování poskytnout věrný vhled. Na popularitě získává formalizovaný program kvalitativního výzkumu známý jako zakotvená teorie iniciovaný Glaserem a Straussem. V reakci na tyto tendence vylepšila řada etnografů své metody, a to buď za účelem zvýšení replikovatelnosti, nebo v zájmu zakotvení svých interpretací do pečlivěji definované epistemologie.  Vývoj pozorování jako výzkumného nástroje tedy nebyl náhodným procesem. Podstoupil značnou míru sebereflexe a revize.

Obecné dělení pozorování.

Nejpřehlednější dělením pozorování je jednoznačně dělení na pozorování přímé (smyslové – nejčastěji se jedná o pozorování prostřednictvím primárních zrakových a sluchových vjemů) a pozorování nepřímé (zprostředkované – např. prostřednictvím mikroskopu, dotazníku či videozáznamu).  Další dělení pozorování je na krátkodobé a dlouhodobé, které je optimální.  Podobně jako pro jiné vědecké metody platí i pro pozorování základní rozdělení na kvalitativní a kvantitativní v závislosti na charakteru získávaných informací. O účelu kvalitativního či kvantitativního pozorování se doktor Miroslav Disman vyjádřil následovně:

Dělení pozorování.

Podle stupně formalizace.

Standardizované pozorování.

Vyznačuje vysokou mírou formalizace. Již před zahájením pozorování je stanoveno co, jak, jak často, kde a ideálně s jakými předpoklady vývoje budeme pozorovat. Pozorování tohoto druhu zpravidla dovoluje použití záznamového archu jakož i aplikaci více zaškolených pozorovatelů současně. Typicky se jedná o kvantitativní přístup ke zkoumání.

Nestandardizované pozorování.

Pro nestandardizované pozorování je "typický dost nízký až nulový stupeň formalizace". Dokonce i výběr souboru pozorovaných objektů se odehrává až v průběhu pozorování a na základě rozhodování pozorovatele. V praxi často představuje předchozí fázi standardizovaného pozorování a v takovém případě je jeho cílem konkretizace parametrů pozorování a vytvoření hypotézy. Z charakteru nestandardizovaných pozorování se dá usoudit, že se většinou jedná o metodu kvalitativního výzkumu.

Polostandardizované pozorování.

Střední cestu najdeme v polostandardizovaném pozorování, které umožňuje na určité aspekty jevu nacházet odpovědi s použitím vysoce formalizovaného pozorování a na zbývající rozsah naopak nízkou mírou formalizace pozorování.

Pozorování ("observace") by se dalo obecně definovat jako smyslová percepce okolního světa. Je to cílevědomé, soustavné a plánovité vnímání jevů a procesů, které směřuje k odhalení podstatných souvislostí a vztahů sledované skutečnosti. Vědecké pozorování se na rozdíl od „laického“ pozorování dá definovat jako "technika sběru informací založená na zaměřeném, systematickém a organizovaném sledování aspektů, fenoménů, které jsou předmětem zkoumání". Vědecké pozorování je jedna ze všeobecně akceptovaných vědeckých metod, a hraje tak důležitou roli v rámci kvalitativního a kvantitativního výzkumu.

观察或观测(英语:Observation)是从一次来源主动获取信息的活动。生物使用感官(例如人类的五官)来观察。在科学中,观察也可以是使用仪器来记录数据。该术语还可以指在科学活动期间收集的任何数据。观察可以是定性的,即只关心属性的存在或不存在;也可以是定量的,通过计数或测量将数值附加给观察到的现象上。