Život.

Narodil se jako pátý syn císaře Fridricha Barbarossy a jeho druhé choti Beatrix, dcery Renauda Burgundského zřejmě v období let 1170-1177. Jednání o Konrádově sňatku započala na jaře 1187, kdy Fridrich Barbarossa v touze po navázání příbuzenského vztahu s kastilským královským dvorem vyslal na Pyrenejský poloostrov poselstvo, které se zúčastnilo v Gormazu dvorského sněmu. K upevnění pouta měl posloužit Konrádův sňatek s princeznou Berenguelou, nejstarší královskou dcerou. Na jaře roku 1188 byl Konrád otcem povýšen na vévodu z Rothenburgu a v dubnu téhož roku byla v Seligenstadtu uzavřena svatební dohoda s Alfonsem VIII. Poté se mladík vydal na španělský dvůr, z důvodu nevěstina mládí však nebyl sňatek konzumován a Konrád se stal obětí politických intrik. Již na začátku roku 1189 se vrátil domů a o tři roky později bylo manželství papežem rozvedeno.  Po návratu na štaufský dvůr Konrád doprovázel svého bratra Jindřicha, římského krále na cestě do Itálie, kde Jindřich doufal v císařskou korunovaci. V dubnu 1191 byl Jindřich s manželkou papežem Celestýnem III. v Římě korunován a poté se vydal směrem k sicilskému království, kde chtěl získat dědictví své ženy Konstancie uchvácené Tankredem Sicilským. Zpočátku severně položená města vcelku ochotně otevírala své brány štaufskému vojsku a s prvním odporem se Jindřich setkal až u Neapole. Letní horka se stala osudnými pro velkou část armády, která podlehla malárii a v Německu mezitím vypukla vzpoura pod vedením Jindřicha Lva. Konrád se společně s bratrem vrátil do Říše.  Roku 1192 byl Konrád na sněmu ve Wormsu pasován na rytíře a bylo mu slavnostně potvrzeno držení švábského vévodství, které převzal po smrti bratra Fridricha. O dva roky později Jindřicha opět doprovázel na teď již úspěšném tažení proti sicilským Normanům a kronikáři o něm hovoří jako o velkém bojovníkovi a smilníkovi. Nebyl mu dopřán dlouhý život, po návratu do Německa vystoupil v souladu s bratrovou politikou proti hraběti Bertoldovi ze Zähringenu a v srpnu 1196 byl zavražděn údajně pro pokus o znásilnění. Byl pohřben v rodovém pohřebišti v benediktinském klášteře Lorch.

Konrád II. Švábský (1168/1176 - 15. srpna 1196, Durlach) byl vévoda švábský a z Rothenburgu, syn císaře Fridricha Barbarossy. Podporoval svého staršího bratra Jindřicha na výpravě do Itálie a po návratu byl zavražděn zřejmě z pomsty za násilí na ženě. Svými současníky považován za odvážného a smělého bojovníka, ale také za výbušného muže se sklonem k násilí a chamtivosti.

康拉德二世(德语:Konrad II von Hohenstaufen,1173年-1196年-8月15日)初时在1188年被封为罗滕堡公爵,从1191年到他去世为止为士瓦本公爵。他是神圣罗马皇帝红胡子腓特烈一世与他的妻子勃艮第的比阿特丽克丝的第五子。士瓦本公爵腓特烈五世、腓特烈六世与及神圣罗马皇帝亨利六世的弟弟,罗马人民的国王菲利普的兄长。他本与卡斯蒂利亚的贝伦加利亚定婚,但是在结婚前死亡。


Různá pojetí lidské důstojnosti.

Ottův slovník naučný vykládá důstojnost jako zaslouženost, hodnost, jako postavení člověka, jako titul:"Důstojnost jest tolik, jako zasloužilost, hodnost, cena osobní, vážnost (v chování), ve smyslu konkrétním i úřad čestný. Vaše [Důstojnost]-i vyskytuje se jako titul praelátův, opatův, představených kathedrálních a kollegiatních kapitol. [Důstojný] tolik jako stálý, věrný (kdo dostojí svému slovu), dále vážný, zasloužilý, hodný něčeho vůbec a cti zvláště. Odtud vyskytuje se [Důstojnost] (reverendus) jako titul nižšího duchovenstva. Veledůstojný (admodum reverendu), titul kanovníkův kathedrálních atd., vysoce důstojný (amplissimus), titul praelátův, opatův, nejvýše důstojný, nejdůstojnější (reverendissimus) titul biskupů atd."Encyklopedie Diderot obsahuje následující definici: "Důstojnost je etická kategorie zdůrazňující vědomí člověka o významu člověka a o významu jeho práv ve společnosti.“"  Model důstojnosti je zpracován v rámci projektu „Důstojnost a starší evropané“ Model rozlišuje čtyři typy důstojnosti:  Důstojnost člověka může mít tři složky, z nichž první dvě mají subjektivní charakter a třetí charakter objektivní:

Právo.

Pro právní uchopení a ochranu lidské důstojnosti jsou důležité následující dokumenty:  V Listině základních práv a svobod se udává, že všichni lidé jsou svobodní a rovní v důstojnosti a v právech. Lidská důstojnost spočívá v bytí samotném, proto se v Listině základních práv a svobod dále píše, že každý člověk má právo na život. Není možné člověka usmrtit, ani když spáchá závažný trestný čin a je povinností život chránit i před narozením. Není dovoleno ani někoho mučit, trýznit ani s člověkem zacházet tak, že by ho naše jednání ponižovalo. Naopak každý člověk má právo na ochranu zdraví. Dále každý má právo na důstojné zacházení, na to aby byla zachována jeho čest, dobrá pověst, a aby bylo chráněno jeho jméno. Důstojnost člověka vyžaduje, aby měl každý člověk svobodu myšlení a názoru. Aby si mohl zvolit náboženství a veřejně se k němu hlásit. Aby si mohl vybrat národnost, ke které chce patřit. Má být také respektováno soukromí každého člověka.  Člověk má primát nad společností a státem. Koncept lidské důstojnosti je založen univerzalisticky a egalitárně, jelikož na lidské důstojnosti má účast každý člověk. Je nezbytné vážit si všech lidí rovným dílem.  Lidskou důstojnost je možné interpretovat jako nejvyšší ústavní princip, který nemůže být podřízen žádným jiným hodnotám a právům. Lidské důstojnosti patří nekompromisní ochrana.

Římskokatolická církev.

Římskokatolická církev říká, že hloubku člověka nemůžeme pochopit bez Boha, jelikož člověk je stvořen Bohem a je učiněn k jeho obrazu. Toto se vztahuje na všechny lidi a dává jim důstojnost z podstaty svého bytí. Definicí člověka pro Římskokatolickou církev je Boží obraz. Vše, co člověk dělá, by se mělo podobat Božímu jednání. Proto by každá lidská činnost měla směřovat ke spravedlnosti, podporování společenství a vytváření bratrských a sesterských vztahů, tedy k rovnosti mezi všemi lidmi. K Božímu obrazu není stvořen pouze jednotlivec, ale celé společenství. Celé společenství má kráčet k dokonalosti vzájemnou solidaritou, která ukazuje na důstojnost člověka. "I řekl Bůh: „Učiňme člověka, aby byl naším obrazem podle naší podoby. Ať lidé panují nad mořskými rybami a nad nebeským ptactvem, nad zvířaty a nad celou zemí i nad každým plazem plazícím se po zemi. Bůh stvořil člověka, aby byl jeho obrazem, stvořil ho, aby byl obrazem Božím, jako muže a ženu je stvořil.“" (Gen 1,26–27)Člověk je tedy dle křesťanského pojetí nedotknutelný. Převedeno do medicíny: Lidskému embryu náleží lidská důstojnost a potrat je závažným činem proti lidské důstojnosti. Embryu náleží důstojnost, protože je plnohodnotným člověkem v možnosti.  Jen Bůh je základem morálky, Božích přikázání. Boží morálka nedovoluje jednání, které je v rozporu s lidskou důstojností. Pouze ve světle Božích přikázání lze vytvářet a pracovat na pokroku společnosti, jen tak lze vyřešit těžké morální otázky. I ty otázky, které se ptají, jak překonat různé typy totality, aby mohl člověk žít v opravdové svobodě. Totalita popírá transcendentní pravdu o člověku, který je stvořen k Božímu obrazu, a proto dokáže člověka využívat k vlastním účelům, neohlíží se na práva ostatních. Ve světle Božích přikázání lze řešit i hospodářské záležitosti. Solidarita s druhými nás vede k mírnosti, k nelpění na pozemských věcech a ke spravedlnosti. Z toho vyplývá právo na sociální zabezpečení, a přiměřenou životní úroveň, právo na důstojné podmínky k životu, právo na práci.

Filozofie.

Pohanská antická filozofie.

V době antiky pro Řeky a Římany bylo zcela normální mít otroky. Důstojnost byla vnímaná pouze podle toho jakou má člověk mezi lidmi hodnost, úctu, postavení. Čím větší bohatství, tím větší hodnost.  V pohanské antické filosofii převládá kontingentní pojetí lidské důstojnosti.  Důstojnost podle Aristotela je hodnocena podle kvality myšlení, moudrosti, vyrovnanosti. Člověk vyniká mírností, takže v ničem nepřehání, je pánem sám nad sebou. V "Etice Níkomachově" píše":...jevil by se velkomyslný člověk zcela směšným, kdyby nebyl dobrý. Nebyl by ani cti hoden, kdyby byl špatný; (...) Nejvíce tedy, opakuji, má velkomyslný člověk vztah ke cti, ale také umírněně se bude chovati k bohatství, moci a všelikému zdaru a nezdaru, ať se přihodí jakkoli, i nebude se ani příliš radovati ve zdaru, ani v nezdaru příliš truchliti."  Důstojnost podle Cicera je v postavení ve společnosti. Ale nejen to, člověk s vysokým postavením chodí také dobře upravený, má dobré a ctnostné chování. Umí těžkosti života statečně nést, ovládat emoce a vášně. V díle "De officiis, III" uvádí: "Jestliže naše přirozenost žádá, aby člověk pomáhal člověku, ať je to kdokoliv, jen právě proto, že je to člověk, musí být podle téže přirozenosti i prospěch všech lidí věcí společnou. A jestliže tomu tak je, jsme všichni spojeni jedním a týmž přirozeným zákonem, a jestliže toto platí, jistě nám přirozený zákon zakazuje, abychom jeden druhému ubližovali. (...) Ti lidé pak, kteří tvrdí, že sice musíme mít ohled na spoluobčany, ale nikoli na cizince, ti popírají cit pospolitosti celého lidského rodu. (...) Kdybys způsobil v něčem újmu člověku zcela neužitečnému jen pro svůj vlastní prospěch, jednal bys člověka nedůstojně a proti zákonům přírody."  Důstojnost podle stoiků (stoikové zastávali přesvědčení pantheistů): důstojní jsou lidé, kteří mají podíl na světovém řádu, který zahrnuje jistý božský rozum; nezáleží na sociálním postavení.

Renesance a humanismus.

Pico della Mirandola - Člověk je povolán Bohem, aby učinil sám sebe stvořitelem. Mirandola věří v Boha, člověku nepřiznává nějak zvlášť významné postavení uprostřed stvoření, v rámci kosmu. Přisuzuje mu, inspirován jedním z mýtů platónského dialogu "Protagoras," svobodu. Do Božích úst vkládá slova, která adresuje Adamovi: "Nedal jsem ti žádné pevné místo k bydlení,... žádné vlastní vzezření, ani nějaké zvláštní dary, to vše záleží jen na tobě, jak budeš bydlet, vypadat a jaké budeš vlastnit dary, závisí to na tvém přání a rozhodnutí. Přirozenost ostatního stvoření je pevně určena a je ohraničena vnitřními zákonitostmi. Pro sebe sama si je urči ty sám bez jakéhokoli omezení a ohledů podle svého uvážení... Nestvořil jsem tě ani nebeského ani pozemského, ani smrtelného ani nesmrtelného, ty sám ve své velikosti svobodně jako tvůrčí sochař utváříš sebe sama k podobě, kterou upřednostňuješ."  Montaigne ukazuje na nicotnost člověka, chce ho ponížit: "Domýšlivost je naše přirozená dědičná nemoc. Člověk je nejnešťastnější a nejubožejší ze všeho stvoření, a vesměs nejnadutější. Vidí a cítí se zde na zemi bydlet v blátě a bahně země, v nejhorším, nejodumřelejším a nejzpráchlivějším koutě kosmu vyhníván a přikován...; a jde a sedá si ve své domýšlivosti tam nad měsíční dráhu a činí si nebe za podnož svým nohám. Z pýchy této domýšlivosti pak dochází k tomu, že se srovnává s Bohem, připisuje si božské vlastnosti, a domnívá se že je vyvolený a od ostatního stvoření separován."

Novověk.

Pascal, jako věřící křesťan, píše: "Veškerá důstojnost člověka spočívá v myšlení. Nemám hledat svoji důstojnost v prostoru, nýbrž v řádu svého myšlení.... Skrze prostor si uvědomuji, že jsem součástí kosmu a ztrácím se v něm jako jeden bod, skrze myšlení jsem sto to pochopit." Pascal se dívá na člověka vyváženě, je si vědom bídy, ale i vznešenosti lidské osoby. "Dobré myšlení je princip mravnosti."  Osvícenství: Dle Immanuela Kanta je člověk pánem svého osudu a sám tvoří svou budoucnost. Formuluje tzv. kategorický imperativ: "Jednej tak, abys používal lidství jak ve své osobě, tak i v osobě každého druhého vždy zároveň jako účel a nikdy pouze jako prostředek." Kant považuje důstojnost za nevyčíslitelnou vnitřní hodnotu člověka. Znamená to, že člověk je neprodejný. Kant přitom rozlišuje „cenu“ a „důstojnost.“ V lidském světě "má všechno buď cenu, nebo důstojnost. Co má cenu, na jeho místo může být jako ekvivalent dosazeno něco jiného; co naproti tomu je nad jakoukoli cenu, tedy žádným ekvivalentem nahrazeno, má důstojnost." Podle Kanta je člověk povinen mít úctu i k těm lidem, kteří svou důstojnost sami popřeli. Nikomu nesmí být úcta odepřena. Podle toho platí, že "nesmím odepírat veškerou úctu prostopášníkovi jako člověku, která mu nemůže být odňata minimálně v kvalitě člověka; ačkoliv on sám svým jednáním se činí nedůstojným téhož samého."  Kant tvrdil, že nemáme jen práva a povinnosti vůči jiným, ale také vůči sobě samým. Vyzýval každého, aby nikdy neurážel vlastní důstojnost, která ho povyšuje nad vše stvoření a vlévá mu úctu k sobě samému: "Být člověkem znamená samo o sobě důstojnost, neboť člověk nemůže být nikým použit jako pouhý prostředek, nýbrž musí být vždy použit zároveň jako cíl. V tom tkví důstojnost osobnosti, která ho pozdvihuje nad ostatní bytosti."  T. Hobbes a J. Locke vypracovali individualistický obraz člověka: člověk jako svobodný a nezávislý jedinec.

Biologie a medicína.

Ministerstvo zahraničních věcí v roce 1997 v Oviedu přijalo Úmluvu na ochranu lidských práv a důstojnosti lidské bytosti v souvislosti s aplikací biologie a medicíny (Úmluva o lidských právech a biomedicíně). Pro ČR vstoupila v platnost dne 1. října 2001. Signatáři této Úmluvy si jsou vědomi rychlého vývoje biologie a medicíny, a proto jsou přesvědčeni o potřebě respektovat lidskou osobnost jako jednotlivce a jako člena lidského rodu a vidí jako důležité uznání a zajištění lidské důstojnosti. Jsou si vědomi, že zneužití biologie a medicíny může vést k ohrožení lidské důstojnosti. Proto pokrok v biologii a medicíně by měl být prospěšný pro celé současné i budoucí generace, proto je potřebná mezinárodní spolupráce. Z tohoto důvodu vidí jako důležité držet se opatření, která jsou nepostradatelná v zajištění lidské důstojnosti a základních práv a svobod každého jednotlivce s aplikací biologie a medicíny.  12. ledna 1998 byl v Paříži přijat Dodatkový protokol k výše zmíněné úmluvě o zákazu klonování lidských bytostí. V ČR vstoupil v platnost dne 1. října 2001.  K výzkumu na ebryích in vitro úmluva o lidských právech a biomedicíně uvádí: "Každý zákrok, jehož účelem je vytvořit lidskou bytost, která je geneticky shodná s jinou lidskou bytostí, živou či mrtvou je nepřístupný."

Důstojnost je soubor pravidel, vztahujících se k nějaké přirozenou inteligenci používající bytosti, nejčastěji k člověku, jejichž (z technického hlediska možné) překročení je z morálního hlediska vnímáno jako nepřípustné, resp. výhoda případně získaná za cenu takového překročení je vzhledem k tomuto považována za nicotnou. Smyslem důstojnosti je ochrana před ponížením.

尊严概念常用于道德、伦理、法学和政治学学说的讨论中,用以表明人本固有的价值属性和拥有受到他人的尊重的权利。它是启蒙时代-聚焦于探讨人本所固有的不可剥夺权利概念的延伸和扩展,经常以一种警示和劝戒的方式出现:例如,在政治上常用来表示对于刑罚所体现的不平等施虐的反抗和弱势群体寻求平等对待的诉求。但同时它也在扩展自己的应用领域,在文化、亚文化及宗教信仰等观念中得以阐释,甚至是那些供人类食用乃至研究的动植物试验品也拥有尊严可言。此外,尊严更多的意义体现在人类价值的维度,尽管并未就此给予明确一致的定义。总之,尊严概念有着丰富的意蕴,在不同的语境和背景中呈现出不同的功能和内涵。


Vlastnosti algebry.

Proměnné.

Smysl používání proměnných (tj. symbolů, které označují čísla) je především ve větší obecnosti, což umožňuje:

pořadí algebraických operací.

V matematice je důležité pořadí operací v daném výrazu, tj. jaká operace je upřednostněna před jinou, tak aby se daný výraz mohl počítat vždy stejně. To jest se správným pořadím operací. Pořadí je následující:

Rovnice.

Rovnicí se rozumí tvrzení, že dva matematické výrazy si jsou rovny. Nějaké rovnice jsou pravdivé pro všechny proměnné, jež obsahují (např. "a" + "b" = "b" + "a"); Takovéto rovnice se nazývají identitou identity. Rovnice s určitým předpokladem (podmíněné) platí pouze pro určité hodnoty proměnných: "x"2 − 1 = 4. Hodnoty proměnných, které vyhovují dané rovnici, jsou řešením rovnice

Vlastnosti rovnosti.

Relace rovnosti (=) je:  Relace rovnosti má dále vlastnosti:  Svým způsobem je rovnost též slabě antisymetrická, ovšem antisymetrie je definována pomocí rovnosti, takže je toto tvrzení je tautologií.

Vlastnosti nerovnosti.

Relace nerovnosti (≤) má vlastnost...

Příklady z elementární algebry.

Následující sekce obsahuje některé příklady algebraických rovnic.

Lineární rovnice o jedné proměnné.

Tyto rovnice jsou velice snadno řešitelné, např:  Základní postup při řešení těchto rovnic je násobení, dělení, přičítání či odčítaní stejných čísel k oběma stranám rovnice tak, aby na jedné straně nakonec zůstala pouze proměnná.  lze upravit na: Dělení obou stran 2: zjednodušuje rovnici na:  obecně, se dá upravit jako:

Kvadratické rovnice.

Kvadratické rovnice může být obecně vyjádřená jako "ax"2 + "bx" + "c" = 0, kde "a" je nenulové (jinak rovnice přechází v lineární). Tedy "a" ≠ 0, a můžeme dělit "a" a tím upravit rovnici do standardního tvaru: kde "p" = "b"/"a" a "q" = −"c"/"a". Řešení takovéto rovnice vede ke vzorci (k řešení):  Tato rovnice také může být řešena takzvanou rozkladem Například: :formula_14 Což je stejná rovnice jako Všechny kvadratické rovnice mají dva kořeny v množině komplexních čísel, ale nemusí mít žádný kořen v reálných číslech. Například nemá žádné řešení v reálných číslech. Někdy je řešením takzvaný multiplikátor (matematika), například: Tato rovnice má kořen -1 s násobností 2.

Exponenciální a logaritmické rovnice.

Exponenciální rovnice je rovnice "a" = "b" pro "a" ≥ 0, jež má řešení kde "b" ≥ 0. Elementární úpravou je vhodné rovnici upravit tvaru výše. a odečtením 1 z obou stran rovnice a poté dělením obou stran 3: takže nebo logaritimická rovnice je rovnice ve tvaru log"X" = "b" for "a" ≥ 0, jež má za řešení: například: přičtením 2 k oběma stranám a vydělením 4 takže nakonec

Soustava lineárních rovnic.

v případě soustava lineárních rovnic, např. dvou rovnic o dvou proměnných, je možné najít řešení, jež vyhovují oběma rovnicím, pomocí následujících metod.

Eliminační metoda.

Příklad eliminační metody:  vynásobením druhé rovnice 2 dostáváme:  sečtením těchto dvou rovnic dohromady dostáváme rovnici:  tedy  Jestliže víme, že "x" = 2, je potom možné odvodit i "y" = 3 pomocí jedné z rovnic (nahrazením "2" místo "x"). Celé řešení této rovnice je potom rovno: (Samozřejmě je možné nejdříve vypočítat "y" a potom z něho odvodit "x").

Substituční metoda.

Druhý způsob je tzv. substituční metoda.  Ekvivalent pro "y" můžeme odvodit z jedné z rovnic. Například použitím druhé rovnice dostáváme:  Odečtení "2x" z obou stran rovnice dává : a vynásobením -1:  Nyní dosadíme "y" (vyjádřený výše pomocí x) v první rovnici přidáním "2" k oběma stranám: nakonec  Opět dosazením 2 za x do jedné z rovnic se vypočítá i druhá proměnná y

Jiné typy soustav lineárních rovnic.

Neřešitelné soustavy.

Ve výše uvedených příkladech bylo možné najít řešení, existují ovšem i soustavy jež nemají řešení. Například  Druhá rovnice nemá žádné možné řešení. Tj. soustava nemá řešení. Všechny soustavy, pro něž neexistuje řešení ovšem nemusí být na první pohled tak snadno rozpoznatelné, například  Jestliže se pokusíme tyto soustavu dvou rovnic vyřešit (například pomocí metody substituce), druhá rovnice, po přičtení 2"x" k oběma stranám a vynásobením −1 dává: a po dosazení této hodnoty za "y" do první rovnice:  Zřejmě rovnice nemá řešení.

Elementární algebra je nejzákladnější forma algebraické teorie a navazuje na aritmetiku. Hlavní rozdíl mezi aritmetikou a algebrou je v používání proměnných. Zatímco v aritmetice jsou použita pouze čísla a jejich základní aritmetické operace, v algebře je možné použít např. symboly jako x či y k označení proměnných.

初等代数是一个初等且相对简单形式的代数,教导对象为还没有数学算术方面正规知识的学生们。当在算术中只有数字和其运算(如:加、减、乘、除)出现时,在代数中也会使用符号(如:formula_1、formula_2或formula_3、formula_4)来表示数字,这些符号称做变量。这是很有用的,因为: 这三个是基本代数的主要组成部分,以区隔其与目的为教导大学生更高深主题的抽象代数的不同。


Aktivity.

KARI už od roku 1990 začala vyvíjet vlastní rakety, začátkem 90. let zkonstruovala jednostupňovou raketu KSR-I a dvoustupňovou KSR-II. V prosinci 1997 započala vývoj raketového stupně na kapalný kyslík a kerosin s konečným cílem dosáhnout schopnosti vynášet družice na oběžnou dráhu Země. Rozpočet dosáhl roku 2003 výše 156,4 miliard wonů (150 miliónů USD), roku 2007 už 348 miliard wonů (366 miliónů USD).  V srpnu 2004 vlády Ruska a Jižní Koreje podepsaly dohodu o krátkodobém letu jihokorejského občana na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). V březnu 2007 dva kandidáti – Ko San a I So-jon přijeli do Hvězdného městečka. Na ISS se nakonec podívala I So-jon, původně náhradnice Ko Sana, v rámci 14. návštěvní expedice v dubnu 2008.  KARI také vyvíjí bezpilotní letadla, vzducholodě a mnohoúčelové vrtulníky. Pracovníci agentury také vyvinuli, vyrobili a provozují několik umělých družic Země. A sice satelity řady KOMPSAT, COMS ("Communication, Ocean and Meteorological Satellite") a STSAT-2 ("Science and Technology Satellite").

KSLV.

Roku 2004 zahájila KARI spolupráci s ruským Chruničevovým vědeckovýrobním centrem ve snaze o urychlení vývoje nosné rakety. Konstruktéři obou organizací společně postavili raketu KSLV ("Korea Space Launch Vehicle", také Naro-1). První stupeň je převzatý z rakety Angara, druhý je korejský. Rusové pomohli i s výstavbou jihokorejského kosmodromu Naro, ze kterého raketa KSLV startuje.  První start proběhl 25. srpna 2009, byl jen částečně úspěšný – družice se nedostala na oběžnou dráhu kvůli neoddělení aerodynamického krytu. Při druhém pokusu 10. června 2010 byla raketa ztracena 137 sekund po startu. Po několika dalších neúspěšných pokusech a odkladech startu se 30. ledna 2013 podařilo dostat do vesmíru první jihokorejskou družici.  Jižní Korea však plánuje pracovat dále na svém vesmírném programu již sama, neboť spolupráce s Ruskem byla domluvena jen na omezený počet startů.

Korejský výzkumný institut pro letectví a vesmír (; ) je vládní agentura Jižní Koreje pro letectví a kosmický výzkum se sídlem v Tedžonu, založená roku 1989. V prvních letech se soustřeďovala především na leteckou technologii, v současné době vyvíjí vlastní nosnou raketu KSLV.

韩国航空宇宙研究院(;,缩写:),是韩国航空航天研究的政府机构,总部位于大田市。


Život.

Výzkumník.

Ko San se narodil v Pusanu 19. října 1976, když byl tříletý, přestěhovala se rodina do Soulu. Roku 1995 dokončil střední školu, studoval čínštinu na "Hanyoung Foreign Language High School" v Soulu. Roku 2003 získal bakalářský titul na Soulské národní unierzitě, kde studoval matematiku, roku 2005 se stal magistrem kognitivních věd. Aktivně sportuje, věnuje se alpinismu a boxu. Zlezl horu Muztagh Ata (7546 metrů) v Sin-ťiangu a roku 2004 vyboxoval třetí místo na jihokorejském mistrovství amatérů.  V letech 2003–2005 pracoval v laboratoři počítačového vizuálního vnímání katedry kognitivních věd Soulské národní univerzity, poté přešel do společnosti Samsung, kde se v Institutu pokročilé technologie ("Samsung Advanced Institute of Technology") zabýval podobnými problémy.

Kosmonaut.

Roku 2004 se jihokorejská a ruská vláda dohodly na týdenním letu občana Jižní Koreje na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Let měl stát Jižní Koreu 20 miliónů USD. Korejský výzkumný institut pro letectví a vesmír (KARI) vypsal konkurz, Ko San se přihlásil a stal se s I So-jon jedním ze dvou finalistů. Dne 7. března 2007 oba zahájili výcvik ve Středisku přípravy kosmonautů v Hvězdném městečku.  Dne 5. září 2007 jihokorejské ministerstvo vědy a techniky zveřejnilo, že do vesmíru poletí v dubnu 2008 v rámci 14. návštěvní expedice Ko San a I So-jon bude náhradnicí. Ale 10. března ministerstvo oznámilo, že poletí I So-jon a Ko San zůstane na Zemi v záložní posádce. Koovu letu zabránilo ruské Středisko přípravy kosmonautů, které tak potrestalo jeho opakované porušování pravidel přípravy. Vynášel totiž a posílal do Koreje důvěrné služební dokumenty. Podle ruského tisku dokonce získal instrukce pro řízení kosmických lodí Sojuz, ke kterým neměl vůbec mít přístup.  Kosmický let I So-jon proběhl úspěšně, byť s neočekávaně tvrdým přistáním, ve dnech 8. – 19. dubna 2008.

Ko San (; * 19. října 1976, Pusan, Jižní Korea) je jihokorejský výzkumník v oboru umělé inteligence a robotiky, v letech 2007–2008 se připravoval na let do vesmíru za Korejský výzkumný institut pro letectví a vesmír ve 14. návštěvní expedici na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Měsíc před startem byl však z posádky vyřazen pro hrubé porušení disciplíny a zůstal na Zemi v roli náhradníka.

高山(,1976年-10月19日),韩国的研究人员。三星综合技术院所属。


Stavba.

Jednotlivé eukaryotické organismy se samozřejmě značně liší ve stavbě jaderných pórů. Co se týče obratlovců, jaderný pór má velikost přibližně 145 nanometrů v průměru a 80 nanometrů na délku (napříč membránou). Ve srovnání s ostatními strukturami je jaderný pór opravdu obrovský, lidský jaderný pór má 125 megadaltonů (MDa), zatímco třeba ribozom (další bílkovinný komplex) pouhé čtyři MDa. Některé zdroje sice udávají pro jaderný pór poněkud menší rozměry, nicméně i tak jsou neuvěřitelně velké. Každá lidská buňka má přitom ve svém jádře několik tisíc takových pórů (udává se průměrně asi 3000–4000, ale záleží na buněčném typu).  Na druhou stranu se skládají jaderné póry z „pouhých“ 30 (podle jiných zdrojů 50) různých druhů proteinů, tzv. nukleoporinů. Každý se nicméně několikrát opakuje, obvykle 16× nebo 32×. V jejich struktuře se často střídá fenylalanin s glycinem, tyto FG oblasti jsou vystaveny na vnitřním povrchu póru a zřejmě hrají důležitou roli v transportu látek. Celý finální válcovitý útvar je z průřezu symetrický a má osmiúhelníkový tvar. Na vnější straně membrány vybíhají filamenta, na vnitřní straně (v jádře) je košovitý útvar.

Transport.

V jaderném póru se odehrává prakticky veškerý membránový transport mezi cytosolem a jádrem. Tento transport je obousměrný a poměrně efektivní. Udává se, že za sekundu může přes nukleární pór projít až 1000 makromolekul. Kupříkladu když buňka replikuje svoji DNA (v S-fázi), musí skrz každý z 3000 pórů projít každou minutu 100 histonů.

Pasivní transport.

Malé molekuly do velikosti 5000 daltonů prochází zřejmě jaderným pórem zcela volně, na základě pasivního transportu. Se zvyšující se velikostí se tato možnost zhoršuje, pokud má protein 17 000 daltonů, tak na základě prosté difuze vyrovná koncentraci mezi cytosolem a jádrem až za dvě minuty, protein o velikosti 60 000 daltonů už neprochází téměř vůbec. Na základě těchto pozorování se zdá, že jaderný pór volně propouští přibližně takové proteiny, které by prošly kanálem o průsvitu 9 nanometrů.

Transport pomocí receptorů.

Nicméně buňka musí být schopna přes jadernou membránu dostat i proteiny, které jsou rozhodně větší než 60 kilodaltonů a pórem o velikosti 9 nm by samy o sobě neprošly. K těm patří třeba ribozomální podjednotky, případně také DNA polymerázy a RNA polymerázy. Všechny takové proteiny mají ve své primární sekvenci tzv. jaderný lokalizační signál (NLS), mnohdy bohatý na lysin a arginin. Tento signál (nejčastěji sekvence aminokyselin PKKKRKV nebo třeba KRPAATKKAGQAKKKK) umožňuje rozpoznání specifickými vektory, s nimiž následně kýžený protein projde jaderným pórem. Samozřejmě existuje také jaderný exportní signál (anglicky nuclear export sequence, NES) sloužící zase k vynášení proteinů z jádra ven.  Co se týče importu látek dovnitř jádra, Nejprve jsou NLS signály na proteinech rozeznány tzv. jadernými importními receptory (NIR, též zvány importiny). Každý NIR receptor se specializuje na určitou skupinu bílkovin, jež rozeznává. Následně se zřejmě jaderné importní receptory navážou na FG sekvence (z aminokyselin fenylalanin, glycin) na jaderném póru a podél nich postupují tak, že se střídavě vážou a disociují na své cestě přes pór. Po průniku do jádra se substrát uvolní z NIR receptoru a může vykonávat svou funkci v jádře. Export probíhá podobně, akorát v něm figurují již zmíněné jaderné exportní signály, jež se vážou na jaderné exportní receptory.  V řízení exportu i importu pomocí receptorů má zásadní roli Ran GTPáza, protein, který může vázat GTP nebo GDP. V cytosolu obvykle Ran váže GDP, v jádře spíše GTP. Tím vzniká gradient napříč membránou a je také možné vytvořit transport látek jedním žádaným směrem. Například při importu látek do jádra se naváže náklad na jaderný importní receptor a projde membránou, kde se na něj naváže Ran-GTP a způsobí disociaci nákladu. Naopak při exportu z jádra do cytosolu se musí náklad navázat na jaderný exportní receptor pouze v přítomnosti Ran-GDP.

Jaderný pór (NPC) je rozměrný molekulární komplex mnoha proteinů vyskytující se v jaderné membráně eukaryotických buněk. U obratlovců dosahuje velikosti kolem 125 megadaltonů (u kvasinek je přibližně poloviční) a má oktagonální tvar. Jaderný pór umožňuje selektivní transport látek přes membránu jádra.

核孔是镶嵌在真核细胞细胞核核膜中的一种复合物,是细胞核与细胞质间物质交流的通道。细胞核内合成的RNA、大多蛋白质与核糖体等进入细胞质的需通过核孔进入细胞质,而细胞质中的大分子物质也需经过核孔进入细胞核。脊椎动物细胞的核膜上平均拥有约2000个核孔,但核孔的数量也会根据细胞转录活动的旺盛程度的改变而发生变化。


胡安·卡洛斯一世號戰略投射艦

Stavba.

Stavbou lodi byla pověřena španělská loděnice Navantia ve Ferrolu. Kýl byl založen v květnu 2005. Na vodu byl trup spuštěn 22. září 2009 a dne 24. června 2010 byl "Juan Carlos I" přijat do služby.

Konstrukce.

"Juan Carlos I" může převážet 900 plně vybavených námořních pěšáků, desítky lehkých vozidel a až 46 tanků Leopard 2. Výsadek je proveden pomocí vyloďovacích člunů a vrtulníků. Disponuje též dvěma patry víceúčelových prostorů pro uskladnění vozidel a nákladu (celkem až 6000 tun materiálu). Horní patro je rozděleno na hangár pro 12 letounů a garáž pro lehká vozidla o ploše 2046 m2. V případě, kdy loď slouží jako letadlová, je hangár rozšířen na celou palubu a pojme 30 letounů. Ve spodním patře je prostor o velikosti 1400 m2 sloužící pro uskladnění 26 tanků (pokud tanky stojí i v samotném doku, může jich být 46). Do něj se vjíždí pomocí dvou ramp a zároveň je z něj přímý přístup do doku s výsadkovými čluny. Palubní dok má rozměry 69,3x16,8 metru. Vejdou se do něj čtyři vyloďovací čluny LCM-1E, LCM-8 či jedno výsadkové vznášedlo Landing Craft Air Cushion. Společně s nimi může být v doku ještě 4-6 malých rychlých člunů Supercat.  Dvojice výtahů spojuje hangár s letovou palubou o rozměrech 201,9×32 metru. Z ní může najednou operovat šest středních či čtyři těžké vrtulníky. Na přídi lodi je také skokanský můstek s úhlem 12°, usnadňující operace letounů STOVL (krátký start a kolmé přistání – "short take-off and vertical landing"). Na letové palubě přitom může parkovat dalších šest strojů. Z paluby "Juana Carlose I" mohou operovat kolmostartující letouny AV-8B+ (v budoucnu též F-35 Lightning II), konvertoplán V-22 Osprey a vrtulníky typů NH-90, SH-3D, AB 212 a CH-47 Chinook.  Obrannou výzbroj tvoří čtyři 20mm kanóny a čtyři 12,7mm kulomety. Je též plánována instalace systému pro obranu vůči protilodním střelám. Stejně tak loď nese pouze základní komunikační a elektrické systémy.  Pohonný systém lodi je diesel-plyno-elektrický. Elektromotory pohání plynová turbína General Electric LM-2500 a dva diesely IZAR MAN 32/40 16V. Elektřina pohání dva pody - plně otočné závěsy obsahující elektromotory a dvojici lodních vrtulí. Loď tak nepotřebuje kormidlo. Dosah je 9000 námořních mil při 15 uzlech. Tato koncepce přináší značnou úsporu nákladů, vnitřního prostoru, zmenšení posádky a snížení hluku. Naopak zlepšuje manévrovací schopnosti lodi.

Juan Carlos I (L61) je víceúčelová válečná loď španělského námořnictva. V současnosti je jeho největší válečnou lodí. Je konstruována tak, že může sloužit jako vrtulníková výsadková loď, letadlová loď či plavidlo pro záchranné a humanitární operace. Projekt lodi je reakcí na potřebu větší aktivity španělského námořnictva v mezinárodních operacích, ale zároveň na nutnost finančních úspor. Oficiálně je označena jako loď pro strategickou projekci (přítomnost či působení) — "Buque de Proyección Estratégica".

胡安·卡洛斯一世号()是西班牙海军旗下一艘融合了轻型航空母舰与两栖突击舰功能的多用途军舰,由西班牙国营造船集团(Navantia)承造的该舰,是以「战略投射舰」(,英语:Strategic Projection Ship, SPS )作为其定位。胡安·卡洛斯一世号具有直通飞行甲板和舰艏的滑跃甲板,适合让战机进行垂直或滑跃起飞,并以垂直降落方式回收战机,因此可作为海鹞II式以及未来的F-35B战机之起降载台,此外舰尾设有井围甲板,可装四到六艘机械化登陆艇进行水面登陆作战。该舰将优先地作为航空母舰使用,特别是在西班牙因遭逢金融和经济困境而将阿斯图里亚斯亲王号航空母舰退役的状况下,由胡安·卡洛斯一世号接替空缺的航空母舰职责。该舰得名于西班牙逊位国王胡安·卡洛斯一世。


Biografie.

Dahrendorfovým otcem byl sociální demokrat Gustav Dahrendorf, po jehož vzoru byl Ralf odpůrce nacismu, v posledním roce války byl za tuto činnost vězněn v táboře.  Studoval na univerzitě v Hamburku, první doktorát zde získal v roce 1952 a pokračoval na London School of Economics v letech 1952–1954. Druhý doktorát získal Dahrendorf v roce 1956. V listopadu 1956 byl spolu s dalšími 40 lidmi vybrán do Německé sociologické asociace, kam patřili i například Hanz Albert, Karl Martin Bolte a mnoho dalších. Z nichž ale vždy vyčníval. Jako první získal místo předsedy v Německé sociologické asociaci. Do politiky se začal angažovat roku 1969.Během studia na London School of Economics se setkal s Karlem Popperem, jehož vědecká teorie ho dovedla až za hranice hermeneutiky a dialektiky, ovšem k jeho hlavnímu zaměření ho dovedla až kniha Citizenship and Social Class od T. H. Marshalla.Založil katedru sociologie v Kostnici, kde i začínal jako teoretik sociální stratifikace.  Byl nositelem Řádu britského impéria. V letech 1969–1970 byl poslancem německého Spolkového sněmu za FDP. Později byl též evropským komisařem pro vnější vztahy a obchod, evropským komisařem pro výzkum, vědu a vzdělávání. Roku 1971 se stal členem Komise Evropského společenství a pod pseudonymem zveřejnil články ostře napadající bruselskou byrokracii a „Evropany z povolání“.Kritizoval Evropskou unii a evropské mocnosti zato, že neumožnili státům střední a východní Evropy dřívější členství v EU. Obával se společné měny, o které si myslel, že povede ke štěpení EU.  Spolu s Davidem Lockwoodem vytvořili ́ ́konfliktní sociologii ́ ́. Zabývali se problematikou formování tříd, sociální nerovnosti a sociálních konfliktů.Dahrendorf zaujal svou snahou o institucionalizaci třídních konfliktů, jelikož věřil, že se dají vyřešit bez násilí. Hlásil se k otevřené společnosti, k demokraticky voleným institucím a k liberální demokracii.  Dahrendorf byl v letech 1974–1984 ředitelem prestižní London School of Economics (1974–1984) a v letech 1987–1997 rektorem ústavu St. Antony's College, který je součástí Oxfordské univerzity. Byl předním teoretikem sociálních tříd a konfliktů a významným kritikem marxismu. Zabýval se též tématem svobody a autoritářského režimu.  Roku 1988 se usadil ve Velké Británii, kde dostal britské občanství. V roce 1993 byl doživotně jmenován členem britské Sněmovny lordů. Ve Velké Británii byl znám též jako lord Dahrendorf. Poslední chvíle poznamenané rakovinou strávil se svou rodinou a přáteli z Oxfordské univerzity.K jeho smrti se vyjádřila i německá kancléřka Angela Merkelová, která řekla: „Evropa ztratila jednoho z nejdůležitějších myslitelů a intelektuálů.“.  Jeho díla vyšla i v češtině, a to například Úvahy o revoluci v Evropě, Pokoušení nesvobody: intelektuálové v časech zkoušek, Od pádu Zdi k válce v Iráku.  Za svůj život získal řadu ocenění a titulů, např.:

Dahrendorfova teorie konfliktu.

Dahrendorfova teorie konfliktu je zaměřena na sociální konflikty a jeho koncepce je nejúplněji obsažena v práci Soziale Klassen und Klassenkonflikt in der industriellen Gesellschaft (česky Sociální třídy a třídní konflikt v industriální společnosti, 1957). V něm představil “třetí cestu” mezi Parsonsovou funkcionalistickou teorií opírající se o představu harmonické společnosti a Marxovou myšlenkou proti sobě stojících sociálních tříd, přičemž odmítá Marxovo vyústění konfliktu v beztřídní společnost. Věřil, že ani marxismus, ani strukturální funkcionalismus nevypovídají o celé společnosti, neboť strukturální funkcionalismus se dostatečně nezaměřuje na aspekt sociálního konfliktu a marxismus nebere v úvahu sociální integraci a přeměnu společnosti na kapitalistickou.  Dahrendorfa moderní teorie konfliktu považuje každou společnost za konfliktní, neboť je rozdělena na třídy (ty považuje ve smyslu otevřených politických konfliktů založených na sociálním postavení za moderní jev) a strany, což způsobuje nerovný přístup k moci a odměnám a nerovnou distribuci statusů. Zatímco Marx považoval za hlavní příčinu konfliktu nerovnost mezi třídami, Dahrendorf tvrdí, že konflikty způsobují zejména různé zájmy jednotlivců a skupin a oslabení těch, co jsou u moci.  Dahrendorf definuje pojem sociální konflikt jako strukturálně vytvořené protikladné vztahy mezi prvky společnosti vyrůstající systematicky ze sociálních struktur společnosti. Tyto konflikty se přitom mohou odehrávat na různých úrovních společnosti, přičemž se může jednat o konflikty mezi rolemi nebo konflikt mezi třídami. Předmětem moderního sociálního konfliktu již není odstraňování rozdílů, nýbrž odstranění nerovností, které omezují občanskou účast pomocí společenských, ekonomických či politických nástrojů.  Přestože sociální konflikty ohrožují existenci a stabilitu společnosti, Dahrendorf je považuje za nezbytné pro vznik otevřené společnosti a plnohodnotného, demokratického a racionálního života, neboť se domnívá, že představují motor sociálních změn.

Kritika.

Dahrendorfova teorie konfliktu je kritizována pro svůj čistě makrosociologický přístup; nezabývá se vůbec aspekty společenského života.  Peter Weingart nazval Dahrendorfův pokus syntetizovat třídní marxistický koncept a koncept moderní teorie akce neúspěšným. Dahrendorf se podle něj špatně uchýlil k voluntaristickému vysvětlení konfliktu a změny a jeho koncept je identický s konceptem sociální mobility.  Ralpha Dahrendorfa kritizoval také například Jan Schnellenbach, který nesouhlasil s tvrzením, že diverzita ekonomických přístupů je nejen pravděpodobná, ale je i rozumné si ji udržet. Schnellenbach vidí jako problematické sloučení této hypotézy s ortodoxními ekonomickými přístupy k vytváření hospodářské politiky.

Výběr z díla.

Auf der Suche nach einer neuen Ordnung.

Auf der Suche nach einer neuen Ordnung (česky Hledání nového řádu – přednášky o politice 21. století). Kniha je souborem šesti přednášek Ralfa Dahrendorfa konaných na přelomu let 2001 a 2002, ve kterých se zamýšlí nad hrozbami, kterým jsou moderní liberální demokracie vystavené v důsledku procesu globalizace a modernizace společnosti. Jedná se tedy o sociální a politickou analýzu přítomnosti, která má za cíl odpovědět na otázky tehdejší doby a porozumět tak situaci ve světě na počátku 21. století, tedy ve světě, jenž Dahrendorf označuje za rozkolísaný a stojící na nebezpečné hranici ztráty všech pravidel a zábran nebo vzniku autoritářství a nových omezení. První přednáška se totiž konala pouze osm týdnů od 11. září 2001, tedy osm týdnů od teroristického útoku na USA. Tento útok na největší světovou velmoc otřásl celým světem a po období optimismu se vlády ujal strach z budoucnosti.  Dělí se na následující kapitoly:

1. Ještě nikdy se nám nedařilo tak dobře. O životních šancích..

První část je věnována tématu životních šancí. Ralf Dahrendorf zde tvrdí, že lidstvo v těchto letech zažívá svou nejšťastnější éru existence vzhledem k historickým faktům. Klíčovým pojmem této části je štěstí. Autor se zamýšlí nad podobou štěstí v 20 a 21. století. Tato společenská hodnota je v dnešní době, kdy země východního bloku dosáhly demokracie, méně prožívána. Pocit štěstí je tak podle autora více vnímán při čerstvém dosažení určitého společenského požadavku, nikoli při jeho zevšednění a integraci do běžného života společnosti.

2. Svět bez opor. Globalizace a anomie..

Druhá část knihy pojednává o globalizaci, jejím výskytu před a po pádu železné opony a analyzuje problémy spjaté s globalizací, především se pak pozastavuje nad problémem etnické identifikace, který je spojen s pojmem „Glokalizace“. Jako glokalizaci autor vnímá stav, kdy se národy snaží vyřešit lokální problémy na základě globálního kontextu. Jednání etnik je tak podle autora vždy ovlivněno globálními souvislostmi.

3. Kapitál bez práce. Sociální rekonstrukce života.

Třetí část knihy nese název Kapitál bez práce. Ralf Dahrendorf zde rozlišuje dnešní pracovní podmínky s těmi minulými, přičemž nahlíží do historie dvou předešlých století a definuje pracovní svobodu, která je v dnešní době podle něj důležitým faktorem pracovní morálky. Jako hlavními prvky sociální rekonstrukce je pak podle autora krácení pracovní doby, s čímž se pojí krácení produktivního období života v důsledku větší dostupnosti vzdělání, nárůst státních svátků či zmírnění pracovních požadavků na den.

4. Třídy bez boje, boj bez tříd. Moderní sociální konflikt.

Tato část díla se zabývá třídním bojem, jakožto následkem zvyšování lidského blahobytu. Ralf Dahrendorf se v této části zaměřuje především na země OECD a v rámci těchto zemí se pak zabývá rovností lidí a definuje sociální třídy. Přitom autor naráží na rozdělení světa na první, druhý a třetí svět. Toto rozdělení od sebe odděluje konzumní a nedočkavou společnost prvního světa od bláhové společnosti světa třetího, která stále čeká na zázrak v podobě náhlého přílivu bohatství.

5. Liberální řád pod tlakem: demokratická dilemata.

V páté části knihy Ralf Dahrendorf pojednává o demokracii. Tento pojem empiricky rozvádí a nahlíží do různých evropských demokratických systémů. Autor zde popisuje jednoduchost politického systému v demokratických zemích na principu alternace dvou politických uskupení, přičemž poukazuje na komplikace, které nastávají s výskytem dalších politických stran, které nemusí zastupovat výhradně jen levý nebo pravý politický sektor, v tom případě se pak jedná o strany středu, nebo o různá regionální politická uskupení.

6. Myšlenky ke všeobecným dějinám ze světoobčanského hlediska.

Závěrečná přednáška je filozofickou rozpravou o cílech a dějinách světové společnosti. Ralf Dahrendorf se zde zamýšlí nad cílem civilizování světa, svobodou nebo světoobčanskou společností. Jako zásadní spis pro své bádání autor uvádí titul Immanuela Kanta „Myšlenky ke světovým dějinám za světoobčanského hlediska“. Dahrendorf a Kant se zde shodují v cíli, který nazývají „občanskou společností všeobecně spravující právo“. Tento cíl je systémem fungování společnosti na základě svobody, která je omezována určitými pravidly, které zabraňují vzniku absolutní svobody.

"Wiederbeginn der Geschichte" (česky Od pádu Zdi k válce v Iráku – nový začátek dějin, Vyšehrad 2008.

Tato Dahrendorfova kniha je sborníkem statí z let 1990 až 2003, díky tomuto rozptylu lze vypozorovat proměnu poměrů i Dahrendorfových názorů. Základním stavebním kamenem textu je společnost a svoboda, jimiž se autor zabývá v kontextu moderních dějin a veškerých v knize zpracovaných teoriích. Ve své kritice se často opírá o jména jako je Karl Popper, Imanuel Kant, Timothy Garton Ash a další.

1. 1990: Musejí revoluce ztroskotat?; Otevřená společnost a její obavy; Svéprávní občané hledající opory.

Na počátku díla se autor věnuje demokratické revoluci z roku 1989 a pádu komunistické nomenklatury. Na tuto skutečnost nahlíží z různých úhlů a hledí do budoucna. Analyzuje úspěšnost revolucí, srovnává je s reformami (kombinací obou vzniká termín revoluce a uvádí čtenáře do problematiky skutečnosti, co se děje po revoluci (rozpad občanské společnosti, nestabilní elity, tzv. slzavé údolí ekonomiky atd). Poznamenává, že mnohé země svou cestu ke svobodě musejí projít skrz velice trnitou cestu.

2. 1992, 1994: Morálka, instituce a občanská společnost; Dobrá společnost.

Dále v textech se Ralf Dahrendorf věnuje úvahám nad společností v nových demokratických režimech. Předchozí kapitoly byly především politologické, v těchto se zcela zaobírá společenstvem. Zamýšlí se nad morálkou, strukturou společnosti, která utrpěla po pádu komunismu značný šok. Pro udání příkladu srovnává Singapur a Londýn, sociologicky diametrálně odlišná města.

3. 1994, 1995: O propojení ekonomie a politiky, Kvadratura kruhu: ekonomický blahobyt;.

V první kapitole je předneseno propojení ekonomie a politiky, což byla strategie zvolená velkým množstvím států ke stabilizaci poměrů. V esejích z roku 1995 přichází s velice specifickou myšlenkou kvadratury kruhu, kde definuje pilíře úspěšné demokracie. Těmi dle autora jsou: ekonomický blahobyt, sociální soudružnost a politická svoboda.

4. 1996: O Německu: osobní perspektiva; Od Evropy k EUropě.

Na počátku Dahrendorf víceméně prezentuje svoji zkušenost s profesním působením v Německu a jeho stavu před a po revoluci. Autor analyzuje postoj k Evropské unii. Striktně se vymezuje proti označení euroskeptik, ačkoliv sám působil v EU, míru integrace hodnotí negativně, a to především proto, že například u zavedení stejné měny, se upřednostnily záležitosti ekonomické před politickými, čímž trpí demokracie.

5. 1998: Revoluce a reforma, aneb něco je víc než vše; Tři problémy otevřené společnost; Rozum, svoboda a strana: liberální dilema; New Labour a stará svoboda: ke kritice třetí cesty; Přelomová a normální období: potřebuje politika intelektuály?

Přednášky roku 1998 jsou nejobsáhlejší částí knihy, Ralf Dahrendorf se zde zabývá analýzou velkých historických revolucí (1989, 1968, 1884). Dále kritizuje otevřenou společnost, předkládá její problémy, z nichž jeho největší je ten, že lidé potřebují žít v zakotvené kultuře, musí cítit, že někam patří, jinak je to pro ně nepřirozené. Následně se posouvá ke kritice liberalismu, navzdory jeho politickému smýšlení.

6. Přelom století (2000, 2001, 2002, 2003).

V posledních kapitolách knihy Dahrendorf bilancuje nad uplynulými roky a přemítá nad těmi budoucími. Hodnotí především demokracii, poukazuje na oslabení parlamentu a hlasu lidu. Krom toho upozorňuje na sílící monopol informací a zamýšlí se nad otázkou přistěhovalectví a populismu.

Úvahy o revoluci v Evropě.

Kniha z roku 1989 je koncipována jako dopis adresovaný Dahrendorfovu příteli z Polska a autor se v něm zamýšlí nad budoucností střední a východní Evropy, přičemž vychází z konkrétních událostí spojených s pádem komunistických režimů ve východní Evropě na konci 80. let.  Dílo je rozděleno do tří částí:  První část je věnována tématu revoluce a jejímu významu pro vznik otevřené společnosti. Dahrendorf chápe revoluce, které proběhly na konci 80.let ve státech Střední a Východní Evropy, jako vítězství otevřené společnosti. „Země východní a střední Evropy neodvrhly svůj komunistický systém jen proto, aby převzaly systém kapitalistický... Odvrhly uzavřený systém, aby vytvořily otevřenou společnost, protože přestože systémů může být mnoho, otevřená společnost je jen jedna," uvádí. K úspěšné transformaci postkomunistických uzavřených společností na společnosti otevřené je podle Dahrendorfa nezbytná rovnováha hospodářského růstu, sociální spravedlnosti a ústavních institucí, neboť jejich nerovnováha by mohla vyústit v návrat minulých fašistických režimů.  V druhé části knihy jsou představeny politické a ekonomické předpoklady svobody, přičemž Dahrendorf tvrdí, že neexistuje přímá cesta od plánovitého hospodářství k hospodářství tržnímu. Životní podmínky většiny obyvatel transformujících se států se podle něj nejprve zhorší a teprve po určité době dojde k jejich zlepšení. Poslední část je zaměřena na problémy Německa a budoucnost sjednocené Evropy.

Ralf Gustav Dahrendorf (1. května 1929 Hamburk, Německo – 17. června 2009 Kolín nad Rýnem) byl německo-britský sociolog, politolog, filosof a liberální politik. Byl považován za jednu z předních osobností společenských věd. Osobní svoboda byla pro něj nejvyšším dobrem a její ochrana a zachování jeho životním zájmem.

拉尔夫·达伦多夫,达伦多夫男爵,(英语:Ralf Gustav Dahrendorf, Baron Dahrendorf,1929年-5月1日-2009年-6月17日),德国裔英国社会学家、哲学家、政治学家、自由派政治家,冲突理论的代表之一。他反对结构功能主义对共识、秩序和均衡的片面强调,关注社会中变迁、冲突的方面,找回问题意识,建立冲突的社会分析模式。1959年出版的《工业社会中的阶级和阶级冲突》("")是其代表作,认为任何社会组织都是强制性协调的联合体,社会组织内部并不平衡,由此产生出统治和被统治的两种人,工业社会将冲突制度化,从而使阶级冲突转化为个人竞争。


Děj.

Hlavní hrdinkou je malá Dorotka Galeová, která žije u svého strýčka Henryho a tety Emy v Kansasu. Strýček s tetičkou na Dorotku nemají čas, a tak jejím největším kamarádem je pes Toto. Začne bouřka a tornádo, před kterým se Dorotka nestihne schovat, to ji tím pádem i s jejím pejskem a domem přenese do daleké Východní země, kde žijí modří Mlaskalové, kteří jsou jí vděčni za to, že nevědomky zabila svým domem Zlou čarodějku z Východu. Mlaskalové jí vyprávějí o zemi Oz, které vládly čtyři čarodějky. Na severu a na jihu jsou hodné čarodějky, na východě a západě pak zlé. Nejmocnější je veliký čaroděj Oz, jenž žije uprostřed země Oz ve Smaragdovém městě. Dorotku v zemi přivítá také Hodná čarodějka ze Severu, která dá dívce kouzelný polibek na čelo, který ji ochrání před zlem.  Dorotka si bere stříbrné střevíčky mrtvé Čarodějky z Východu a vydává se po cestě dlážděné žlutými cihlami do Smaragdového města, protože chce, aby jí Čaroděj pomohl vrátit se zpět domů do Kansasu. Cestou potká Dorotka Strašáka, který byl napíchnutý na kůlu v poli, aby plašil ptáky. Jeho přáním je získat mozek, a proto se s Dorotkou vydává do Smaragdového města. V lese potkají Plecháče (Robota), který se nemůže pohnout, protože má zrezivělé klouby. Připojuje se k nim, protože touží po srdci – věří, že mu ho čaroděj ze země Oz přičaruje. Přidá se k nim ještě Zbabělý lev, který touží po odvaze.  Ve Smaragdovém městě jim Strážce bran nasadí povinné zelené brýle, takže všechno vidí zeleně. Vydávají se k paláci velkého čaroděje Oze a jednotlivě se s ním setkávají. Má mnoho podob a všem prý na jejich přání vyhoví, až zabíjí Zlou čarodějku ze Západu v zemi žlutých Mrkalů.  Na západě na ně čarodějka posílá své sluhy včetně létajících opic, nakonec ale Dorotku i ostatní zajme. Dorotka však čarodějku přelstí, polije ji vodou a čarodějnice se rozpustí. Sebere jí kouzelnou zlatou čepičku, díky níž může přivolat na pomoc okřídlené opice. Opice je odnesou zpátky k Ozovi.  Dorotka s přáteli zjistí, že čaroděj Oz je ve skutečnosti člověk bez jakýchkoliv magických schopností, shodou okolností také z USA, konkrétně z Omahy z Nebrasky. On však přesto dává Strašákovi mozek, Plecháčovi srdce a Lvovi odvahu, protože je už dávno mají, jen o tom nevěděli. Strašák vymyslel bojový plán, měl tedy mozek, Plecháč se bál o Dorotku, měl tedy srdce a Lev odvahu získal tím, že odvážně pomáhal Dorotce v nebezpečí. Té se pokusí splnit její přání pomocí horkovzdušného balónu, Dorotka ale nestihne nastoupit a Oz odletí do Kansasu sám.  Dorotka s přáteli se vydají ke Glindě, Hodné čarodějce z Jihu, která by jí mohla pomoci. Prochází Porcelánovou zemí, Lev přemůže nestvůru. Přes kopec hlídaný Kladivovými hlavami jim opět pomůžou okřídlené opice.  Na Jihu plném červených Čtvermoňanů Glinda, nejmocnější čarodějka ze země Oz, pomůže Dorotce a Totovi vrátit se zpět ke strýčkovi a k tetě do Kansasu. Strašák se stane vládcem Smaragdového města, Plecháč bude vládnout zemi Mrkalů a Lev se vrátí do starého lesa, kde si ho zvířata zvolila za krále.

Odkazy na dílo.

"Čaroděj ze země Oz" je velmi populární, zejména ve Spojených státech amerických, mnoho uměleckých děl na knihu odkazuje, případně ji paroduje, převážně v oblasti literatury a filmu.

Čaroděj ze země Oz (: ) je pohádkový román amerického spisovatele Lymana Franka Bauma poprvé vydaný v roce 1900. Do češtiny přeložila Monika Vosková.

《绿野仙踪》(英语:"The Wonderful Wizard of Oz",常用"The Wizard of Oz"),或译为《奥兹国历险记》,是美国的一系列童话故事,由李曼·法兰克·鲍姆等作家写著,威廉·华莱士·丹斯洛绘制插图。


Děj.

Trojští princové Paris a Hektor jsou na mírovém jednání u spartského krále Menelaa, kde se ale Paris zamiluje do Menelaovy ženy - krásné Heleny a ona se zamiluje do něj a Paris ji unese. Když se to na zpáteční cestě do Tróje dozvídá Hektor, chce ji vrátit, ale poté, co mu Parid řekne, že bude o Helenu bojovat klidně proti celé Spartě, rozmyslí si to. Zatímco Trója v čele se starým a moudrým králem Priamem oslavuje příjezd krásné Heleny a její svatbu s Paridem, Menelaos se vydá za svým bratrem, slavným vojevůdcem Agamemnonem a žádá ho o pomoc. Mykénský král Agamemnon, který touží po ovládnutí velké Tróje, rád vezme bratrovu manželku jako záminku k válce a shromáždí veliké vojsko a i když nerad, povolá i neporazitelného válečníka Achillea, který ale krále nectí a dělá si co chce. Ani Achilles není nadšený, ale jeho přítel, lstivý ithacký král Odysseus ho přemluví a tak jede Achilles se svými lidmi a svým bratrancem Patroklem taky.  Hned po příjezdu k trojským břehům dobyje Achiles sám celé pobřeží a pobije se svými lidmi všechny muže, kromě Hektora, kterého nechá zatím Achilles odejít, protože si ho jako nejudatnějšího Trojana váží. V chrámu pak najdou jeho lidé kněžku Apollona a Hectorovu a Paridovu příbuznou - Bríseovnu a zamiluje se do ní a nijak ji neublíží. Když mu ji ale vezme Agamemnon, jen její slova ho přemluví, aby krále nezabil, ale odmítne i se svými lidmi bojovat a když potom dá král dívku svým mužům, odvede ji k sobě.  V Troji se zatím Paris rozhodne zápasit s Menelaem o Helenu a ukončit tak spor. Souboj se uskuteční a Paris i přes snahu prohraje. Když ho ale chce Menelaos zabít, odplazí se zraněný k Hektorovým nohám a jeho bratr ho nemůže nechat jen tak zabít a řekne to Menelaovi, ten chce ale přesto prince usmrtit a Hektor ho probodne. Agamemnon to využije jako další záminku k vedení války a propukne bitva. Hektor pošle Parida do města a sám jde bojovat. Řekové jsou z hradeb ostřelováni a i přes svou převahu prohrávají a Odysseus donutí Agamemnona stáhnout se.  Trojané se potom, povzbuzeni vítězstvím, rozhodnou tábor Agamemnona přepadnout. Hektorovi se to nelíbí, protože se obává, že tak rozhádané Řeky sjednotí, přesto se ale útok uskuteční a Hektor Trojany vede. Stane se to, co předvídal- Řekové se všichni až na Achilla sjednotí. Achillův mladý bratranec Patrokles se rozhodne, že tam zavede alespoň jeho muže a aby vojáky povzbudil, vezme si zbroj neporazitelného válečníka. Vše se mu zdaří, Hektor, který si myslí, že je to Achilles, ho ale zabije a když mu sundá přilbu, zhrozí se. Pak dojedná s Odysseem, že dnes bitvu ukončí.  Když se Achilles dozví o smrti bratrance, je rozrušený a i přes prosby milované Bríseovny vyzve Hektora na souboj a Hektor ho přijme i když tuší, že nemůže zvítězit a prosí proto Achilla, aby vítěz dovolil poraženému pohřeb a nezneuctil ho, Achilles však odmítne. Po dlouhém boji, i když válčí čestně a statečně, je Hektor poražen a Achiles si pak jeho mrtvé tělo přiváže za povoz a vláčí jeho mrtvé tělo okolo trojských hradeb před zraky Hektorových nejbližších a pak se i s mrtvým princem vrací do tábora Řeků. V noci se k němu do stanu dostane stařec a Achilles se dozví, že je to Hektorův otec - král Priamos. Král Achilla moudrými slovy přesvědčí, aby mu Hektora vydal a Achilles, nešťastný z toho, co udělal, mu slíbí, že po dobu pohřebních obřadů nenapadne nikdo Tróju a pak Priamovi řekne, že je mnohem lepší král než Agamemnon. Zasáhne ho ale, že se Bríseovna rozhodne odjet s králem.  Zatímco se v Tróji koná velkolepý pohřeb udatného prince, Agamemnon je rozhněván, že Achilles uzavírá dohody, které má on dodržovat, slovo ale porušit nechce. V době čekání se ale podaří chytrému Odysseovi vymyslet lest a uskutečnit ji.  Když po pohřebních obřadech přijdou Trojané na pobřeží, naleznou mrtvá těla Řeků s různými skvrnami na kůži a poznají, že jde o mor. U moře stojí velkolepý dřevěný kůň, očividně dar bohu moří Poseidonovi. Trojanům je jasné, že válka skončila a i přes varování Parida vtáhnou koně se slávou do města a slaví. Uprostřed tiché noci ale začnou z koně vylézat řečtí bojovníci, kteří se tam skryli a otevřou svým spolubojovníkům bránu. Trója, i když se zdálo, že její brány jsou nedobytné, padla. Uprostřed zmatku a plamenů ohně hledá Achilles milovanou Bríseovnu, Agamemnon na ní ale narazí první poté, co zabije stařičkého krále Priama a chce z ní udělat otrokyni. Nešťastná dívka ho probodne nožem a když ji chtějí vojáci zabít, Achilles ji ochrání.  Zatím odvede Hektorova manželka mnoho lidí včetně Heleny z Tróje tajným vchodem, který ji její muž před svou smrtí ukázal. Parid se ale rozhodne, že odvede ještě Bríseovnu a dá meč, který je symbolem Tróji a který dostal od otce, mladíkovi jménem Aaneas. Potom, když najde svou příbuznou u nepřátelského vojáka, vezme luk a střelí neporazitelného Achilla do paty a zasáhne ho i dalšími ranami. Achiles umírá u nešťastné Bríseovny, Paris mu ale před jeho smrtí řekne, že se jeho láska dostane z hořící Tróji tajným vchodem a bude žít.  Druhý den se koná pohřeb neporazitelného Achilla, u kterého je přítomen i chytrý Odysseus. Přeje si, aby až se o něm bude vyprávět, aby se vzpomínalo i na udatného Achilla a odvážného Hektora.

Odlišnosti od předlohy.

Ve filmu se vyskytuje mnoho odlišností od původní Homérovy Illiady. Největší jsou ale tyto:

Troja (v originále Troy) je americký historický film na motivy Illiady, který režíroval Wolfgang Petersen. Děj se odehrává v okolí Tróji. V příběhu spolu bojují dvě země: Sparta a Trója. Spor nezi nimi vznikne, když syn Trójského krále unese Helenu, nejkrásnější ženu na světě. Hlavními herci filmu jsou Brad Pitt, Eric Bana, Orlando Bloom, Diane Kruger, Brendan Gleeson, Brian Cox, Sean Bean, Julie Christie, Peter O'Toole a Rose Byrne. Film měl premiéru v USA 13. května 2004.

《木马屠城》(英语:Troy)是一部于2004年上映的美国史诗战争电影,剧情改编自《伊里亚德》中的特洛伊战争,由沃尔夫冈·彼得森执导、大卫·班尼奥夫编剧。电影演出阵容网罗影坛一时之选。


Abšalomova pomsta.

Amnon, prvorozený Davidův syn, toužil po své krásné sestře Támar, znásilnil ji a potom vyhnal.(). Abšalom ji pomstil tím, že Amnona zabil, a pak uprchl ke králi Talmajovi, svému dědovi z matčiny strany. David ho nejprve pronásledoval, až se s Amnonovou smrtí smířil. Když to viděl jeho pobočník a vojevůdce Joáb, přemluvil svého pána, aby povolil Abšalomovi návrat do Jeruzaléma, ale David ho nadále nenáviděl ().

Abšalomovo povstání.

Když se ale Abšalom po dva roky k Davidovi nedostal, rozhodl se, že ho svrhne. Pořídil si královský vůz a doprovod a popudil proti Davidovi celý Jeruzalém, takže David musel město opustit. Abšalom je obsadil a veřejně spal s konkubínami svého otce, aby dal najevo, že je králem Izraele. Na radu dříve Davidova rádce Achitofela dal Davida ještě té noci pronásledovat, ale akce byla vyzrazena a David uprchl za Jordán. Achitofel pro své selhání spáchal sebevraždu oběšením, Abšalom s izraelským vojskem pak pokračoval v tažení proti svému otci. David poslal judská vojska proti němu, ale nařídil, aby Abšalomovi neublížili. Jenže poražený Abšalom prchal na mezku a dlouhými vlasy se zachytil na větev stromu. Když se to dozvěděl Davidův vojevůdce Joáb, probodl ho třemi oštěpy a jeho vojáci Abšaloma dobili (). David velice truchlil a zlobil se na Joába, který ho však přesvědčil, že musí jednat jako král (). Joáb pak opět získal přízeň Davida, když porazil povstání Izraelce Šeby, které následovalo ().  Abšalom byl podle tradice pohřben v Jad Avšalom.

Postava Abšaloma v umění.

Dramatický příběh krásného mládence, který nakonec uvázne za vlasy na stromě, byl často zobrazován, zejména v raném novověku. Anglický básník John Dryden (1631-1700) zpracoval biblický příběh o Abšalomovi v satirické básni „Absalom and Achitophel“.

Abšalom (:, "Avšalom", doslova „Otec pokoje“), v českých překladech Bible jméno přepisováno též jako Abšalóm, Absalom či Absolon, byl třetím synem izraelského krále Davida, jeho matkou byla Maaka (). Příběh tohoto krásného, ale také krutého a svévolného muže je podrobně a s mnoha detaily zaznamenán ve Druhé knize Samuelově.

押沙龙(天主教译:阿贝沙隆;希伯来语:אַבְשָׁלוֹם "Father/Leader of/is peace", Avšalom,英语:Absalom或Avshalom)在圣经中是大卫王的第三个儿子,以色列国王,外孙女玛迦是犹大王罗波安的妻子,以色列太皇太后。他被认为是全国最英俊的人。


Historie.

Po skončení druhé světové války se zničená Itálie potýkala s propadem ekonomiky a hlavně poničenými silnicemi. Stejně tak kupní síla obyvatel byla po válce značně oslabená. A tak se Enrico Piaggio, v jehož továrnách se dosud vyráběla letadla rozhodl využít této příležitosti a hledal jak pokrýt poptávku po levném dopravním prostředku pro masy lidí. Padlo tedy rozhodnutí vyrábět a prodávat malé skútry s názvem Vespa.

Design.

První návrh designu Vespy vznikl už v roce 1944 a vytvořili jej inženýři Renzo Spolti a Vittorio Cassini. Tento prototyp je znám po označením MP5 (Moto Piaggio no. 5), nebo také "Paperino" což v překladu znamená "kačátko". Nicméně s tímto návrhem nebyl Enrico Piaggio spokojen a tak požádal o nový návrh designu leteckého inženýra jménem Corradino D'Ascanio. Sám D'Ascanio považoval ale skútry za velké, špinavé a nespolehlivé stroje. Na modelu MP5 se mu nelíbila ani středová krytá část. Tak celý design vytvořil znovu a vznikl model MP6. Ve chvíli, kdy Enrico Piaggio viděl tento model poprvé, zvolal "Sembra una vespa!" ( podobá se vose! ). A tak dal jméno známému skútru - VESPA.

Patent.

23. dubna 1946 ve 12:00 si společnost Piaggio na Ministerstvu průmyslu a obchodu nechala patentovat skútr. Ten měl mít kompaktní rám, osmipalcová kola a motor s obsahem 98 cm3, který bude pohánět tuhou zadní nápravu.

Modely.

2012 2013 Historické modely

Vespa v subkulturách.

Vespa je také považována za oblíbený stroj subkultury skinheads čímž odkazují na své předchůdce mods, u nichž byla Vespa také velmi populární.

Vespa Club Česká republika.

Vespa club v České republice založil Vítězslav Křížek v roce 2004. Původně se jmenoval Vespa Club Praha, ale později se přejmenoval dle mezinárodních zvyklostí na Vespa Club Czech Republic

Vespa ( „vosa“) je italská značka skútru, která byla zaregistrována 23. dubna 1946. Název vymyslel a továrnu založil podnikatel Enrico Piaggio. Vespa je velice oblíbeným dopravním prostředkem především v jižní a západní Evropě (Itálie, Spojené království atd.), předně kvůli své ceně a pohodlnosti cestování.

伟士牌(,意为黄蜂,也称韦士柏)是意大利摩托车制造商比雅久旗下的一个子品牌,主要生产踏板式两轮轻便摩托车。自其1946年诞生以来,伟士牌公司生产的摩托车一直保留着最初型号的外观特征,并保持着小巧、紧凑的特点。


Výskyt.

"Lodoicea seychelská" se vyskytuje pouze na dvou místech na světě. Těmi místy jsou ostrov Praslin a ostrov Curieuse ležící na Seychelách. Palma nicméně není ani na těchto ostrovech převažující rostlinou a často se skrývá v porostech jiných rostlin. Palmu získalo i několik botanických zahrad po celém světě, nicméně rozmnožování této rostliny je natolik zdlouhavé a náročné, že se jí daří množit mimo původní oblast výskytu jen velmi výjimečně. Proto seychelská vláda rozhodla o jejím vysazení i na dalších ostrovech souostroví, aby se snížilo riziko požárů apod. Všechny stromy této palmy jsou evidovány a chráněny zákonem.

Popis.

"Lodoicea seychelská" dorůstá výšky okolo 30m, což není u palem až tak výjimečný jev. Zajímavé jsou však její plody. Ořechy této palmy mají v průměru 40 až 50 cm a váží až 30 kg. Tyto palmy jsou dvoudomé rostliny, tedy s oddělenými samčími a samičími květy, a rostou zpravidla vedle sebe, aby jejich květy mohly být snadno opylovány větrem. Samčí květ nápadně připomíná velkou, více než 50 cm dlouhou jehnědu a samičí květ je podobný dlouhému kalichu. To patrně vedlo ke vzniku legendy, že se tyto palmy v noci milují a tak vznikají jejich plody, které ukrývají největší semeno v rostlinné říši. Jeho délka je okolo 30cm, šířka 20cm a váží až 17 kg. Klasická semena palem mají průměr okolo 3cm. Tvar semena není kulatý, jak je běžné, nýbrž může připomínat lidský zadek či plíce.

Etymologie.

Rodové jméno Lodoicea, ae, f. je samozřejmě latinského původu a bylo zvoleno na počest francouzského krále Ludvíka XV., latinsky Lodoicus Quintus Decimus. Maldivica znamená Maledivská. To odkazuje na historii objevování tohoto druhu, kdy jeho obrovská semena byla po staletí nalézána na pobřeží jižní Indie a Malediv, kam je zanesly mořské proudy, aniž by kdokoliv viděl mateřský strom. To také zapříčinilo spoustu pověr o jejich vzniku a také o jejich zázračných, léčivých vlastnostech. Ty vzaly za své až v polovině 18. století po kolonizaci Seychelských ostrovů Evropany (Francií) a následném objevení těchto palem na ostrovech.

Zajímavost.

Semena této endemické palmy je takřka nemožné získat. Na Seychelách je toto semeno turistickou atrakcí, a tak Seychelská vláda nepustí do světa ročně více než deset kusů. Ty pak končí povětšinou v botanických zahradách či muzeích. Průměrný Čech má však štěstí a semeno této palmy vidět může. Jedno je totiž majetkem Botanické zahrady Praha, která ho vystavuje vždy v létě u příležitosti výstav palem a cykasů "(viz připojený obrázek)".

Lodoicea seychelská ("Lodoicea maldivica") je endemický druh palmy, rostoucí pouze na Seychelských ostrovech. Je to jediný druh rodu Lodoicea a je význačný tím, že má největší semeno ze všech rostlin na světě.

海椰子(学名:),又名海底椰、白玉丹、白律丹,是塞舌尔普拉兰岛及库瑞岛的一种特有棕榈。以拥有植物界最大种子著称。过去在不明此一奇特种子原出处时,由于是出现在印度洋以及马尔代夫、印度与斯里兰卡海滩上,所以有「马尔代夫椰子」或「海椰子」之称。「海底椰」一名则更具传奇性,当时人们想像此漂流于海上的核果应是来自于海底植物,成熟脱落后漂浮至海面。


Popis.

Dožívá se až 15 let.  Dorůstá délky až 100 cm, při hmotnosti až 10 kg.  Na hlavě má cykloidní šupiny, ústa jsou široká. Tělo je pokryto velkými, pravidelnými šupinami. Jeho barva se značně liší v závislosti na původu ryb, od tmavě šedé, modré nebo zelené na hřbetu. Břicho mají bílé či světle žluté. Boky jsou stříbrno-modré, někdy bledě zlaté nebo bronzové.  V prvním roce bývá světlejší než starší ryby a obvykle má tmavé skvrny na horní části těla. Normálně tyto skvrny po roce života zmizí, ale u některých ryb zůstává do dospělosti.  Má dvě oddělené hřbetní ploutve; první s 8 až 10 trny, druhá s 1 trnem a 12 nebo 13 měkkými paprsky. Řitní ploutev se 3 trny a 10 až 12 měkkými paprsky.

Výskyt.

Mořčák evropský žije ve vodách východního Atlantiku. Je rozšířen od severního Norska až po Maroko a dále na Kapverdské ostrovy a do Senegalu. Znám je i ze Středozemního a Černého moře. Chybí v Baltském, Barentsově, Bílém a Kaspickém moři.

Ekologie.

Obývá pobřežní vody do 100 m hloubky, ale běžněji se vyskytuje v mělkých vodách, v pobřežní zóně, v ústí řek či v lagunách. V létě žije v pobřežních vodách a ústí řek, ale v chladnějším počasí se pohybuje v pobřežních vodách a v zimě se stěhuje do hlubokých vod na severu.  Snáší velké teplotní rozdíly, pohybuje se ve vodě o teplotě 5-28 °C.

Potrava.

Je to dravý druh, který se živí převážně malými pelagickými rybami, jako jsou sardinky a smáčci. Také se živí korýši a chobotnicemi. Mladí jedinci konzumují spíš bezobratlé. Je to oportunistický predátor, živí se jakýmkoli druhem kořisti, který je v určitém místě sezónně hojný. Během svého života rozvíjejí různé strategie, aby byl lov kořisti co nejefektivnější.

Rozmnožování.

Tření probíhá ve skupinách. Jikry jsou pelagické. Ve Středomoří se mořčák prvně zapojuje do reprodukce mezi 2. až 4. rokem života, zatímco v Atlantiku se to děje o něco později (samci ve věku 4-7 let a samice 5-8 let). Vytírá se jednou ročně v zimě, ale v jižních oblastech se může vytřít i na jaře.  Vývoj embrya trvá přibližně 3 dny při teplotě 13-14 °C a vývoj larvy přibližně 40 dní při teplotě 19 ° C. Velikost jiker je 1,1-1,5 mm.

Význam.

Mořčák evropský je vysoce ceněná sportovní ryba.  Pro své maso se stal prvním mořským druhem (vyjma lososovitých), který se začal komerčně chovat v Evropě a v současnosti je nejvýznamnějším komerčním rybím druhem, který je ve středomořských oblastech ve velkém množství chován. Největšími producenty jsou Řecko, Turecko, Itálie, Španělsko, Chorvatsko a Egypt.

Mořčák evropský ("Dicentrarchus labrax;" Linnaeus, 1758) je dravá mořská ostnoploutvá ryba. V gastronomii je ryba známá i pod názvem mořčák chutný či mořský vlk. Je jedním z nejvýznamnějších mořských druhů ryb chovaných v akvakultuře.

欧洲鲈(学名:Dicentrarchus labrax),或称挪威舌齿鲈,是舌齿鲈属下的一种鱼类,在淡水和咸水中都可以存活,是欧洲重要的经济鱼类之一。广泛分布与大西洋东部、地中海和黑海以及欧洲的湖泊河流中。


Historie.

Nejstarším dokladem býčích zápasů nebo spíše her, cílem nebylo býka zranit či zabít, jsou vyobrazení z paláce v Knóssu. V období mínojské kultury zde mladí muži, snad kněží, předváděli rituál známý jako "taurokathapsina", při němž přeskakovali přes hřbet běžících býků. Podobné rituály jsou doloženy i z říše Chetitů, starověké Baktrie, Kanaánu a zřejmě i Harappské civilizace v Indii. Na území Španělska se býčí zápasy poprvé objevily v 1. století za vlády římského císaře Claudia, údajně šlo původně o zvyk z řecké Thesálie. V 6. století však bylo předvádění zvířecích zápasů zakázáno křesťanskou církví. Ze středověku nejsou o býčích zápasech žádné zprávy. Za renesance (zřejmě v důsledku obnovy zájmu o antiku a římskou kulturu) se býčí zápasy pořádaly na některých místech Španělska i v Itálii. S býky rád zápasil např. Cesare Borgia. První moderní korida se konala v Madridu roku 1726.

Býčí zápasy ve světě.

Nejznámějším typem zápasu je klasická korida, rozšířená ve Španělsku a některých zemích Latinské Ameriky, včetně Mexika, Guatemaly, Venezuely, Paraguaye, Bolívie a Peru. Při zápase s jedním býkem je přítomno šest torerů: dva "pikadoři" na koních ozbrojení píkami, tři "bandarilleros" s opentlenými vrhacími oštěpy a jeden "matador" vybavený muletou a kordem. Býk je před zápasem důkladně vydrážděn ve zvláštní kleci v zázemí arény, odkud jej na daný signál vypustí. Nejprve proti býkovi nastoupí pikadoři. Jejich koně jsou od 30. let 20. století chráněni vycpaným oděním, ale i tak nejsou výjimkou jejich vážná zranění. Původně koně chráněni nebyli (jako to popisuje např. Hemingway ve své "Fiestě") a býk jich v každém zápase zpravidla několik usmrtil. Alfred Brehm viděl v polovině 19. století zápas, při němž bylo šesti býky postupně usmrceno dvacet koní! Úkolem pikadora je pobodat býka dlouho, velmi ostrou píkou, zejména do oblasti šíje a plecí. Poté následuje druhé kolo, kdy nastoupí bandarilleros a zabodají býkovi do těla své bandarilly, asi 80 cm dlouhé opentlené oštěpy, jejichž hroty mají zpětné háčky. Jde o velmi rafinované týrání, mající zvýšit býkovu zuřivost, ale přitom jej poněkud oslabit před vystoupením matadora. Bandarilly býkovi působí bolest a není možno je setřást. Zuřící býk se jich snaží zbavit a bandarilly při tom do sebe s třeskem naráží, což býka ještě vice stresuje. Nakonec vystupuje matador, mající mezi torery výsadní postavení, je vedle býka hlavním aktérem koridy. Matador je vybavený muletou, jíž odvádí býkovy útoky od svého těla a jeho zbraní je kord. Zpravidla nechá býka několikrát naprázdno zaútočit do mulety a nakonec, když býka dostal do vhodného postavení, jej probodne kordem. Někdy není bodnutí smrtelné a následují další rány kordem. Výjimečně se stává, že si publikum pro býka ještě před probodnutím vyprosí milost, což se děje máváním bílými šátky nebo kapesníky. V případě, že býk matadora vyřadí z boje, je proti němu nasazen další matador, býk tedy zápas nemůže "vyhrát". Probodnutý býk obvykle není ihned mrtvý, matadorův kord zpravilda projde jeho plícemi a jen zřídkakdy zasáhne srdce. Jeden z pomocníků proto dává býkovi řeznickým nožem ránu z milosti, v minulosti usmrcoval i vážně zraněné pikadorské koně. Býka potom pomocný personál přiváže za rohy na dvě lana a spřežení mul či mezků jej vytáhne z arény- Usmrcený býk se v zázemí arény nebo na blízkých jatkách rozbourá. O maso je značný zájem. V jednom zápase obvykle bojuje šest býků se třemi matadory. Ve Španělsku existují i jiné formy býčích zápasů. Jedním z nich je v okolí Valencie "toro embolado", při němž se býkovi upevní na rohy koule ze slámy, hadrů namočených v oleji či jiný hořlavý materiál a při vypuštění býka se zapálí. Vyděšený býk s hořícími rohy se vypustí do ulic, lidé ho dráždí, utíkají před ním, cílem není býka usmrtit. Ve městě Tordesillas se zase koná 8. září fiesta zvaná "toro de la vega", při níž je na vytyčené dráze městskými ulicemi býk pronásledován jezdci na koních, vyzbrojenými píkami. Jezdci se snaží býka probodnout, oceňuje jak první rána, tak smrtelné bodnutí. Pokud býk proběhne trasu rychleji než jezdci, dostává milost.  Různé formy býčích zápasů jsou rozšířeny i jinde ve světě, na rozdíl od španělské koridy při nich ale býci vesměs nejsou zabíjeni. Při portugalské koridě není býk usmrcován, jízdní toreador zvaný "cavaleiros" do něj musí zabodnout čtyři "bandarilly" (opentlené vrhací oštěpy). Poté nastoupí neozborjení pěší zápasníci "forcados", kteří se snaží býka drážděním unavit. Vyčerpaný býk je po zápase odveden do zázemí arény a podle vážnosti zranění buď ošetřen nebo utracen. Na Azorských ostrovech je znám zápas "tourada à corda", kdy se skupina mladých mužů snaží přemoci býka uvázaného na laně, unavit ho a povalit na zem. Zápas se provozuje v ulicích. V severním Španělsku, hlavně v Navaře a v kraji La Rioja se provozuje "recortes", forma býčích zápasů, při nichž býci nejsou zabíjeni, cílem je dráždění býka, obratné uskakování nebo přeskoky přes jeho hřbet. Podobný zvyk je znám i z baskické části Francie. Obdobným sportem je i kapea. Býčí zápasy byly v minulosti známy i v Anglii, jednalo se o souboje býků se psy, pŕedky dnešního anglického buldoka. Tato představení organizovali řezníci, zápas končil ve chvíli, kdy se psu podařilo zakousnout býkovi do čenichu a pevně jej držet. Byly však zakázány zákonem na ochranu zvířat proti týrání již roku 1835.Ve městě Stamford se konal běh s býky v ulicích, zanikl však již v 18. století.  V jižní Francii, zvláště ve městech Nimes a Arles, se pořádají býčí zápasy či spíše vystoupení zvané "Course libre". Zápasníci zvaní "razatuerové" se při zápase snaží strhnout červenou kokardu, kterou má býk přivázanou k rohům. Jedinou zbraní zápasníka je rukavice s háčky, jimiž je kokarda zachycována. Pokud se zápasníkovi nepodaří býkovi kokardu strhnout během 20 minut, vítězí býk. Při těchto zápasech jsou používáni volně žijící býci z oblasti Camargue a po zápase jsou býci vraceni na pastviny. Býčí zápasy zvané "džallikattu" se pořádají v jižní Indii, především ve vnitrozemí státu Tamilnádu, a připomínají spíše americké rodeo. Býkkům je před zápasem na krk nebo na rohy uvázán šátek či květinový věnec, cílem je šátek či věnec býkovi sejmout, v některých případech je cílem býka povalit doslova "na lopatky". Zápasníci nejsou ozbrojeni a se zápasy bývají spojeny sázky. Podobné zápasy, jejichž cílem není usmrcení býka, se konají i na některých místech v Africe, především na ostrově Pemba), a v jižní Arábii, užívá se při nich i jakási muleta, obvykle vyrobená z rohoží.  Dalším typem zápasů jsou souboje dvou býků proti sobě, známé z Vietnamu, Thajska, Ománu nebo japonského ostrova Okinawa a dokonce i z Bosny, zápas zpravidla nekončí zabitím ani vážným zraněním úćinkujících býků. Někdy proti sobě místo býků zápasí krávy, což je známo z některých částí Švýcarska, především kantonu Valais, kde se na jaŘe konají zápasy krav místního plemene eringer..

Kontroverze.

Obhájci býčích zápasů často zdůrazňují, že si býci, určení ke koridě před svým "vystoupením" užijí 3-4 roky luxusního života, nesrovnatelného s životními podmínkami býků chovaných v zemědělství. Tvrdí se také, že při samotném zápase je býk tak vydrážděn, že kvůli vysoké hladině adrenalinu téměř necítí bolest. Samotné usmrcení býka matadorem je srovnatelně rychlé jako obvyklá porážka. Navíc existuje teoretická možnost, že býk svou statečností vzbudí obdiv diváků a ti si pro něj vyžádají milost. Takové případy však obvykle končí utracením býka v zázemí arény, neboť zranění jsou obvykle příliš vážná, než aby mohl být vyléčen.  Odpůrci zdůrazňují krutost a rafinovanost týrání býka pomocí bodců, kopí a "bandarillas" (opentlených vrhacích oštěpů), které mají za úkol postupně zvyšovat bolest a tím i zuřivost zvířete. Je možné, že při závěrečném souboji s matadorem býk bolest necítí, ale předtím jistě ano. Kritizováno je i "nesportovní" chování matadora, který často před útočícím býkem poklekne, čímž vyjadřuje podřízenost, ale vzápětí opět zaútočí. Terčem kritiky je i chování diváků, které krvavá podívaná často uvede do stavu nadšení a extáze.

Nehody při koridě.

V roce 2011 došlo při koridě ke tragické události, býk jménem Marqués vypíchl toreadoru Juanu Josému Padillovi rohem oko. V roce 2016 došlo při koridě, poprvé v 21. století, k úmrtí toreadora Víctora Barrii.

Inspirace pro literaturu a umění.

Býčí zápasy jsou kontroverzní téma. Mezi slavnými osobnostmi se najde mnoho jejich odpůrců i obdivovatelů. Mezi odpůrci převažují ochránci zvířat a zoologové, jako byl už v 19. stol. Alfred Brehm a později např. Konrad Lorenz. Z našich autorů býčí zápasy odmítal např. Karel Čapek.  Korida se ale také stala inspirací mnoha umělců, zejména, ale nejen, španělského původu. Patří k nim malíři Francisco Goya, Edouard Manet, Vasilij Surikov, Pablo Picasso či Joan Miró. V literatuře inspirovala např. Ernesta Hemingwaye nebo Federica Garcíu Lorcu, ve vážné hudbě ji ztvárnil zejména Georges Bizet ve své opeře Carmen. Koridou je inspirován také známý společenský tanec passo doble.

Korida, nebo též býčí zápasy (španělsky "Corrida de toros", nebo "toreo"), je tradiční představení provozované zvláště ve Španělsku, v Portugalsku a v některých zemích Střední a Latinské Ameriky. Aktéři této podívané, nazývaní jako toreadoři, pro potěšení publika zabodávají do býka kopí a poté ho usmrtí mečem. Jenom ve Španělsku je při zhruba 1700 zápasech ročně usmrceno asi deset tisíc býků. Stále více lidí ale tuto tradiční podívanou považuje za formu týrání zvířat, proto je postupně zakazována, např. ve španělském Katalánsku nebo v některých zemích Latinské Ameriky, jako je Uruguay, Ekvádor a Kostarika.

西班牙斗牛(西班牙语:,意为「奔牛」)是一项人与牛斗的运动。参与斗牛的人称为斗牛士,主要流行于西班牙、葡萄牙以及拉丁美洲,更是西班牙的国技。斗牛的历史可追溯至史前时代的牛崇拜以及壁画中。


Pozadí.

Historie.

Srbové na dnes už chorvatském území měli husté osídlení již od počátku 14. století. Prudký nárůst počtu Srbů v těchto oblastech nastal kvůli vyhoštění srbských uprchlíků z území obsazených Osmanskou říší a tvorbou rakousko-habsburské vojenské hranice. Od roku 1918 bylo Chorvatsko součástí Království Srbů, Chorvatů a Slovinců (od roku 1929 Království Jugoslávie).  Během druhé světové války nezávislý stát Chorvatska spolupracoval s nacistickým Německem a prováděl genocidu Srbů. To v roce 1941 vyústilo v odvetu jednotek srbských nacionalistických četníků, kteří se v některých případech po boku Třetí říše se zapojovali do etnických čistek bosenských Muslimů a Chorvatů.  Z podnětu Tita v listopadu 1943 na druhém zasedání AVNVYU bylo rozhodnuto, aby byla jugoslávská vláda organizována na federálním základě, na principech rovnosti a sebeurčení národů. V roce 1945 byl vyhlášena Lidově svazová republika Jugoslávie (FPRY), která se skládala z šesti republik. Principy pro stanovení hranice mezi nimi nebyly jasné a jednoznačné - v některých případech použili historický přístup, v jiných etnický. Nejspornější byly rozdíly mezi chorvatským a srbským územím zejména kvůli nerovnoměrnému rozložení obyvatel. Z toho důvodu byla stanovena komise v čele s Milovanov Zhylasam, která měla rozhodnout o podobě hranice.

Úloha mezinárodního společenství.

Válka v Chorvatsku začala v době, kdy byla světová pozornost zaměřena na válku v Perském zálivu, jakož i na prudký nárůst cen ropy a zpomalení globálního ekonomického růstu. Růst nacionalistické a separatistické nálady ve světě vedlo k politice nevměšování Západu a Ruska. To se netýká jen Balkánu, ale také občanské války ve Rwandě v roce 1994. V roce 1989 mezinárodní společenství již z velké části podpořilo vládu Jugoslávie. Mezi 19. a 23. prosincem 1991 Německo, Švédsko a Itálie oznámili uznání nezávislosti Chorvatska a Slovinska, 15. ledna 1992 to udělala i Evropská unie.  Velká Británie - vláda Johna Majora zaujala pozici neutrality, což podporuje územní celistvost Jugoslávie.  US - George H. W. Bush prosazoval politiku nevměšování se do konfliktu. Avšak po zvolení Billa Clintona prezidentem, USA aktivně zasahovaly v jugoslávském konfliktu. V roce 1994 Spojené státy a Chorvatsko podepsaly dohodu o spolupráci ve vojenské oblasti. Americká armáda podporuje Chorvatsko ve věcech chování útočných operací proti srbské Krajině.  Německo - Německo zpočátku nepodporovalo rozpad Jugoslávie. Nicméně po diplomatickém uznání Slovinska a Chorvatska vládou Helmuta Kohla, vzhledem k historickým vazbám, aktivně podporovala Chorvatsko během konfliktu.  Rusko - Rusko se postavilo proti uznání Chorvatska, ale do konfliktu nezasahovalo. Během předsednictví Borise Jelcina prošla ruská zahraniční politika na Balkáně složitou cestu - z klidu ve snaze zaměřit se na své národní zájmy až k pomoci v omezení ztrát srbského obyvatelstva (civilního), aktivně se zapojit do dění na Balkáně (velice krátce a hlavně v obranné válce).

Chorvatská válka za nezávislost (v Chorvatsku známa jako "Domovinski Rat" − Vlastenecká válka, nebo Válka za nezávislost) je název válečného konfliktu na území dnešního Chorvatska v letech 1991 až 1995. Šlo převážně o konflikt mezi Chorvaty a chorvatskými (krajinskými) Srby. Fakticky byla součástí první části jugoslávských válek. Překvapila svou krutostí, nebývalou od druhé světové války.

克罗地亚战争指的是1991年到1995年之间,克罗地亚从南斯拉夫联邦独立出来时,克罗地亚人和塞尔维亚人之间因民族对立而引发的战争。克罗地亚军的种族灭绝罪行也受到非议,但国际上通常比较关注塞尔维亚的种族灭绝罪行而偏袒克罗地亚。


Kompozice.

Obraz je obměnou tradiční "sacra conversazione", což je renesanční ikonografický typ madony s Ježíškem a anděly u nohou, jež trůní mezi stojícími světci, jakoby při duchovním rozhovoru. Zobrazuje Pannu Marii, jež drží na rukou malého Ježíše a stojí přitom na oblaku před roztaženou oponou. Na oblacích před ní klečí sv. Sixtus po levé ruce a sv. Barbora po pravé. Madona jako ztělesnění vznešenosti a humánnosti sestupuje jakoby k divákovi a ukazuje mu budoucího Spasitele. Papež Sixtus II. jí v hluboké úctě naznačuje cestu z oblaků na zem, do kostela sv. Sixta (San Sisto), zatímco sv. Barbora upírá pohled na dvojici andílků, kteří se se znuděnými výrazy opírají o spodní rám obrazu.

Symbolika.

Obraz obsahuje symbolické prvky. Lze je nalézt v Ježíšově poloze v Mariiných rukou, v rozhrnuté oponě a v tiáře stojící u papežových nohou. Podle katolického chápání se chléb a víno proměňují v tělo a krev Páně. Sv. Sixtus a sv. Barbora rozhrnuli oponu, aby tak umožnili návrat Krista na Mariiných rukou k svaté oběti. Panna Marie nabízí Krista jako eucharistii: neobjímá jej tak, jako si matka přivine dítě, ale drží ho před sebou. Obraz byl původně umístěn naproti kříži, papež odkazuje na budoucí ukřižování Krista. Tiára u papežových nohou je přímým odkazem na rodinu papeže Julia II., jejímž patronem sv. Sixtus byl. Symbolizuje ji žalud, který tiáru korunuje. Občanské jméno Julia II. znělo Giuliano della Rovere ( znamená slovo "rovere" dub).

Historie.

Obraz si u Raffaela objednali benediktýni z kláštera San Sisto v Piacenze. Součástí zadání bylo, že na obraze má být jak sv. Sixtus, tak sv. Barbara, neboť klášter byl zasvěcen oběma světcům. Raffael dílo pro klášter vytvořil jako oltářní obraz. Namaloval tuto olejomalbu nedlouho před svou smrtí, asi kolem roku 1513 / 1514. Byla to poslední madona a současně poslední obraz, který dokončil vlastní rukou.

Stěhování do Německa.

V roce 1754 zakoupil obraz za 110 000 až 120 000 franků polský král, velkokníže litevský a saský kurfiřt August III. či Fridrich August II. a nechal jej převézt do Drážďan, kde se mu opět dostalo výsostného uznání. Německý historik umění Hans Belting popisuje společně s Helen Atkinsovou v "Neviditelném veledíle" z roku 2001, jaký obrovský vliv měl obraz v Německu: Raffaelova "Sixtinská madona" v Drážďanech podnítila jako žádné jiné umělecké dílo německou představivost, rozdělujíc či spojujíc je v debatě o umění a náboženství... Tento obraz byl znovu a znovu vynášen jako vrcholné dílo světového malířství a označován přídomkem „božský“... Uznání, jemuž se začal obraz v Německu okamžitě těšit, dobře ilustruje legenda, v níž se praví, že August III. posunul svůj trůn stranou, aby se dílo mohlo lépe vyjímat. "Sixtinskou madonu" ve svých populárních a oblíbených "Dějinách starověkého umění" (Geschichte der Kunst des Alterthums) z roku 1764 vynesl estetik, historik a archeolog Johann Joachim Winckelmann, jenž k ní přitáhl pozornost veřejnosti a učinil ji předmětem diskuse o významu klasických a křesťanských prvků na obraze, označuje přitom Raffaela střídavě za „oddaného křesťana“ a „božského pohana“ (vzhledem k jeho pojetí Panny Marie, jež by mohla stejně dobře být Junonou. Němci si obraz svázali s vlastní legendou o „Raffaelově vizi“, jejíž vznik se datuje do posledních desetiletí 17. století. Podle této legendy – jež byla zpracována v řadě příběhů, a byla podle ní napsána i hra – se Raffaelovi dostalo božského vnuknutí, které mu umožnilo stvořit toto nesmrtelné dílo. Sama legenda způsobovala, že řada lidí upadala při spatření obrazu do stavu náboženského vytržení a učinila z něj svým způsobem ikonu německého romantismu. Obraz ovlivnil Goetha, Wagnera a Nietzscheho. V roce 1855 bylo ve Zwingeru otevřeno Nové královské muzeum (Neues Königliches Museum), jehož architektem byl Gottfried Semper, a "Sixtinská madona" v něm obdržela samostatnou místnost.

Druhá světová válka a sovětská epizoda.

"Sixtinská madona" byla sice uchráněna před bombardováním Drážďan, neboť byla spolu s ostatními uměleckými předměty z drážďanských sbírek ukryta v podzemní štole nedaleko Pirny, avšak poté co úkryt objevila speciální brigáda Rudé armády, jejímž úkolem bylo shromažďovat umělecké předměty nalezené v sovětské zóně a odesílat je do Moskvy, putovala do SSSR i ona. Obraz byl spolu s jinými díly krátce umístěn v zámku Pillnitz u Drážďan, odkud byl v bedně převezen po železnici do Moskvy, kde byl umístěn do Puškinova muzea. Zde byl také v roce 1946 dočasně vystaven spolu s dalšími uměleckými poklady, jichž se Sověti zmocnili. Po Stalinově smrti se však v roce 1955 sovětská vláda rozhodla vrátit obraz zpět do Německa „pro podporu a utužení rodícího se přátelství mezi sovětským a německým lidem“. Ve světovém tisku se následně rozběhla polemika, v níž se tvrdilo, že drážďanská umělecká sbírka byla v době svého pobytu v SSSR poškozena. Sověti kontrovali námitkou, že ve skutečnosti zmíněná umělecká díla zachránili, neboť podzemní štola, v níž byla ukryta, sice byla opatřena klimatizací, avšak vzhledem k přerušení dodávky proudu ohrožovala umělecká díla nebezpečná vlhkost.  Začaly se šířit příběhy o hrozných podmínkách, z nichž byla "Sixtinská madona" zachráněna, ale jak v roce 1991 uvedl časopis "ARTnews", ruský historik umění Andrej Čegodajev, který byl v roce 1945 vyslán Sověty do Německa, to popřel:  Byla to ta nejnestoudnější lež... Na snímku jsou dva (ve skutečnosti čtyři) vojáci, kteří v šeru nějaké jeskyně vynášejí po kolena ve vodě na popruzích Sixtinskou madonu. Nesou ji ve svislé poloze a s velkou lehkostí, jako by jen dvěma prsty. Ale ten obraz se tímhle způsobem nedal zdvihnout... ani kdyby tam byl tucet chlapů... protože byl zarámovaný. Vše, co je spojeno s touto imaginární záchranou, je prostě a jednoduše lež.  "ARTnews" také uvedl, že i velitel brigády, která obraz vyzvedla z úkrytu, označil ve svém dopise časopisu "Literaturnaja gazeta", jenž byl publikován v padesátých letech, tyto příběhy za lživé. Uvedl v něm, že "Sixtinská madona" byla, podobně jako řada jiných obrazů, uložena... v suché štole, v níž byla řada přístrojů, jež sledovaly vlhkost, teplotu atd. Ať už je to pravda, či nikoli, příběhy o zachránění "Sixtinské madony" se zakořenily v představivosti lidí a dostaly se coby fakta i do řady knih.

Současnost.

Po svém návratu do Německa byl obraz restaurován a umístěn do obrazárny v drážďanském Zwingeru, jejíž ozdobou a chloubou se opět stal. V mnohých turistických průvodcích je uváděn jako zdejší nejslavnější umělecké dílo.

Andělé.

Výrazným prvkem obrazu je již zmíněná dvojice andílků opírajících se o spodní rám obrazu a sledujících výjev nad sebou. Ti se proslavili sami o sobě. Již v roce 1913 prohlásil americký hudební kritik Gustav Kobbé, že „žádný anděl či skupina andělů nejsou tak slavní, jako ti dva, kteří se opírají o vršek oltáře naznačeného v samé spodní části obrazu“. Tato dvojice se objevila na poštovních známkách a na pohlednicích, jako potisk na tričkách a na balicím papíru, a dokonce i na krabičkách kondomů. O jejich vzniku koluje řada legend. Podle článku, který vyšel v roce 1912 v americkém časopisu "Fra", byly jejich předlohou děti jedné z žen, jež stály Raffaelovi modelem, které se přišly podívat, jak mistr pracuje. Raffaela zaujal jejich postoj, a tak je, přesně jak byly, zachytil na obraze. Jiný příběh, vylíčený v americkém dětském časopisu "St. Nicholas Magazine" v roce 1912, vypráví, že Raffaela spíše inspirovaly dvě děti, jež potkal na ulici, „kterak se toužebně dívají do výkladu pekařství“.

Sixtinská madona (někdy též zvaná Madona di San Sisto) je světoznámý obraz italského renesančního malíře Raffaela Santiho (1483–1520), který je dnes umístěn v obrazárně v drážďanském Zwingeru (Gemäldegalerie Alte Meister). Jedná se o vrcholné oltářní dílo, v němž v minulosti mnozí spatřovali „ideální zobrazení zbožného rozjímání, tiché vznešenosti i vnitřní křesťanské síly“.

《西斯廷圣母》(Sistine Madonna),亦称《希斯汀圣母》,为意大利画家拉斐尔圣母像中的代表作,装饰于为纪念教宗西斯笃一世而重建的皮亚琴察圣西斯托教堂,最初它被放在教堂的神龛上,至1574年为止,一直保存在圣西斯托教堂,故得此名。现为德国德累斯顿的历代大师画廊(萨克森州立艺术博物馆的一部分)收藏。


Taxonomie.

Se zavedením kladistické klasifikace, jejím současným vrcholem je taxonomický systém APG III, došlo v řádu mýdelníkotvarých k určitým změnám proti předchozímu hojně používanému Cronquistově taxonomickému systému založeném na morfologii a fyziologii.  Byla odsunuta čeleď "Akaniaceae" do řádu brukvotvarých, medokvětovité do kakostotvarých, klokočovité do "Crossosomatales" a čeleď kacibovité do nového řádu kacibotvarých. Byla ztotožněna čeleď "Bretschneideraceae" s čeledi "Akaniaceae" a "Julianiaceae" s ledvinovníkovitými. Rody z bývalých čeledí javorovitých a jírovcovitých byly přesunuty do čeledi mýdelníkovitých a rody z čeledě "Cneoraceae" do čeledě routovitých.  Nově byly vytvořeny čeledě: "Biebersteiniaceae" z rodu vyjmutého z čeledi kakostovitých, "Kirkiaceae" z čeledi simarubovitých a čeleď šamanichovité sloučením čeledí "Nitrariaceae", "Peganaceae" a "Tetradiclidaceae" z řádu kacibotvarých.  Řád mýdelníkotvaré je nejvíce příbuzensky blízký s řády slézotvaré, brukvotvaré a "Huerteales". V samotném řádu není příbuznost jednotlivých čeledí stejná, vzájemné fylogenetické vztahy jsou znázorněny zde:

Charakteristika.

Řád mýdelníkotvarých obsahuje okolo 460 rodů a ty jsou tvořeny asi 5600 druhy, z nichž většina patří do čeledí mýdelníkovitých a routovitých. Řád obsahuje vývojově mladší rostliny. Jsou to převážně stromy, vysoké až 60 m, keře i popínavé rostliny. Velká část druhů má žláznaté dutiny v listech nebo pryskyřičné kanálky ve dřevu i v kůře, mnohé obsahují saponiny a alkaloidy.  Listy většinou vyrůstají střídavě okolo stonku nebo v přeslenech, mnoho druhů má čepele dlanitě složené, lalokovité nebo zpeřené, i dvojnásobně. Některé listy jsou přeměněny v trny. Listy jsou s dlouhými řapíky nebo přisedlé, s palisty i bez.  Květy vyrůstají jednotlivě v úžlabí listů nebo vytvářejí květenství hroznovitá, vrcholíkovitá neb latnatá. Většina květů je pětičetných se svrchním semeníkem, mívají rozlišený kalich i korunu. Jsou opylovány hmyzem, mají barevné okvětní lístky a většinou voní, vylučují nektar. U mnoha druhů se úspěšně projevuje tendence po opylení květu cizím pylem, což je řešeno u oboupohlavných květů nesoučasným dozráváním pylu a vajíček v jednom květu nebo dosažením jednopohlavnosti květů tím, že část květů má funkční jen samčí a část květů jen samičí orgány. Tyto jednopohlavné květy mohou být současně na jedné rostlině nebo každý druh květů na jiné.  Plody jsou různé tobolky, peckovice a bobule, v přírodě je konzumují savci a ptáci, kteří pomáhají roznášet nestrávená semena po okolí. Některá semena jsou okřídlena a jsou rozšiřována větrem.  Mezi rody tohoto řádu patří například citrus, jírovec, kadidlovník, korkovník, křídlatec, liči, longan, mangovník, mýdelník, myrhovník, pajasan, pepřovec, skimie, svitel a v české přírodě původní rody: javor, ruj, škumpa a třemdava.

Mýdelníkotvaré ("Sapindales") je řád rostlin, vyskytujících se od mírného do pantropického podnebného pásma, příslušející do třídy vyšších dvouděložných v kladu "Eurosids II".

无患子目(学名:Sapindales)属于双子叶植物,本目一般是木本植物,罕有草本植物。本目植物与蔷薇目很接近,但大多数具有复叶或分裂的出叶,雄蕊是单轮或外轮对萼,和蔷薇目又有区别。可能是从蔷薇目演化来的。


Stavba.

Jednotky třídy "Lupo" / "Artigliere":

Konstrukce.

Hlavňovou výzbroj tvoří jeden 127mm kanón (délka hlavně 54 ráží) v dělové věži na přídi a dva dvojhlavňové 40mm kanóny Bofors (délka hlavně 70 ráží) systému DARDO ve věžích po stranách hangáru. Osm protilodních střel Otomat Mk 2 je umístěno po stranách nástavby a hangáru. Na střeše hangáru je navíc osminásobné vypouštěcí zařízení protiletadlových střel RIM-7 Sea Sparrow. Protiponorkovou výzbroj představují dva tříhlavňové 324mm protiponorkové torpédomety. Na palubě je přistávací plocha a hangár pro jeden vrtulník, obvykle typu AB-204 či AB-212. Pokud je hangár složený, může být na palubě ještě druhý vrtulník.  Pohonný systém je koncepce CODOG. Při běžné plavbě lodě pohání dva diesely GMT 230-20M, díky kterým mohou plout rychlostí až 20 uzlů. V bojové situaci lodě pohání pouze dvě plynové turbíny General Electric LM2500. Nejvyšší rychlost je v takovém případě 35 uzlů.

Uživatelé.

Itálie.

Italské námořnictvo nejprve v letech 1977–1980 zařadilo do služby čtyři fregaty – "Lupo", "Sagittario", "Perseo" a "Orsa". Tyto fregaty byly na počátku 90. let modernizovány a po roce 2000 vyřazeny a prodány do Peru. Druhá čtveřice fregat – "Artigliere", "Aviere", "Bersagliere" a "Granatiere", byla původně stavěna pro Irácké námořnictvo. Jelikož však vypukla Íránsko-irácká válka a na dovoz zbraní do těchto zemí bylo uvaleno embargo, fregaty téměř 10 let marně čekaly na jiného kupce a nakonec je do roku 1996 převzali Italové jako třídu "Artigliere". Všechny byly upraveny pro potřeby nového vlastníka, například byla odstraněna jejich protiponorková výzbroj a střely RIM-7 Sea Sparrow nahradil typ Aspide.

Peru.

Peruánské námořnictvo zakoupilo fregaty "Carvajal", "Villavisencio", "Montero" a "Mariátegui". První dvě byly postaveny v Itálii a dokončeny v roce 1979, zatímco druhý pár stavělo Peru v licenci v přístavu Callao a dokončilo je mezi lety 1984–1987. Lišily se například použitými radary a střelami Aspide namísto typu Sea Sparrow. V letech 2004–2006 k nim Peru přikoupilo vyřazené italské fregaty "Aguirre", "Palacios", "Bolognesi" a "Quiñones", téže třídy.

Venezuela.

Venezuela v letech 1980–1982 zařadila do svého námořnictva šest fregat této třídy, pojmenovaných "Mariscal Sucre" (F 21), "Almirante Brión" (F 22), "General Urdaneta" (F 23), "General Soublette" (F 24), "General Salóm" (F 25) a "Almirante García" (F 26).  V letech 1998–2002 byly první dvě fregaty modernizovány americkou loděnicí Ingalls Shipbuilding. Modernizace dalších plavidel byla zastavena po převzetí vlády Hugem Chávezem. Menší opravy fregaty "General Soublette" byly provedeny ve Venezuele, avšak další provoz třídy výrazně zkomplikovalo embargo na dovoz náhradních dílů z roku 2006. Fregaty "General Urdaneta", "General Salóm" a "Almirante García" proto byly od roku 2004 odstaveny v loděnici DIANCA. V roce 2015 bylo oznámeno, že opravu a modernizaci fregaty "General Soublette" zajistí kubánská loděnice Astillero Empesa Militar Industrial Gramna. Ta však s opravou západních plavidel nemá zkušenosti.

Třída Lupo je třída víceúčelových fregat, stavěných pro italské námořnictvo loděnicí Cantieri Navali Riuniti (CNR). Celkem bylo postaveno 18 lodí této třídy. Mimo Itálii měly dva zahraniční uživatele – námořnictva Peru a Venezuely. Čtyři fregaty postavené pro Irák mu nebyly předány kvůli zbrojnímu embargu. Fregaty této třídy jsou stále v aktivní službě.

狼级巡防舰()为意大利海军与芬坎特里造船公司合作研发的军舰,本级舰特色是优秀的反水面火力及优势性的航速,狼级在1970年代至1980年代的军品外销中获得极佳斩获;目前狼级巡防舰已从意大利海军退役,但其它国家采购之本级舰仍服役中。


Děj.

Mathayus, poslední akkádský žoldák, je spolu se svým nevlastním bratrem a přítelem najat králem Pheronem, aby zabili čaroděje krále Memmona, jenž Memnonovi předpovídá výsledek každé bitvy. Král Pheron se svojí družinou, jakož i Mathayus se svým bratrem, však v tu chvíli ještě netuší, že se ve skutečnosti nejedná o čaroděje, nýbrž "čarodějku" Cassandru. Když se mu podaří ke Cassandře proniknout, je prozrazen Pheronovým zrádným synem Takmetem, což zapříčiní smrt Mathayova bratra a přítele. Než stačí Memmon zabít Mathaya, Cassandra řekne, že to není dobrý krok, protože by mu to přineslo smůlu, a tak ho Memmon nechá zahrabat až po krk s tím, že ho mají sežrat mravenci. S pomocí zloděje koní Arpida se mu podaří uniknout. Rozhodne se pomstít bratra a zabít Memmona.  Cassandra předpoví Memmonovi další vítězství. Memmon plánuje budoucnost a oznámí Cassandře, že se stane jeho královnou až definitivně zvítězí nad svými nepřáteli. Cassandra namítá, že pak ale ztratí své schopnosti. Memmon na to říká, že už je pak nebude potřebovat.  Mathayus s pomocí Arpida a chlapce-lupiče pronikne do Gomory a do Memmonova sídla. Je připraven střelit Memmona šípem, ale raději zachrání chlapce, který mu pomohl, když má přijít o ruku za krádeže. To ho prozradí. Když utíká před vojáky, narazí Mathayus na Cassandru a unese ji. Společně uprchnou z města a setkají se s Arpidem a Mathayovým velbloudem a všichni se vydají do Údolí mrtvých. V noci se pokusí Cassandra neúspěšně utéct. Řekne Mathayovi, že nemá v úmyslu vrátit se k Memmonovi. Mathayus ji pak osvobodí, ale Cassandra s ním nakonec zůstane.  Druhý den je Mathayus dostižen Memmonovými vojáky, které vede Memmonova pravá ruka Thorak. Mathayus všechny zneškodní až na Thoraka. Toho se mu podaří přemoci po souboji. Před smrtí ale ještě Thorak Mathaya zasáhne šípem se škorpióním jedem. Arpid a Cassandra naleznou Mathaya téměř mrtvého. Cassandra se ho v noci rozhodne vyléčit svými schopnostmi, ačkoli tím riskuje vlastní život. Svou pomoc Cassandra vysvětluje tím, že věří, že Mathayus dokáže lidi vymanit z Memmonovi tyranie.  Dále v poušti se trojice potká s Philosem (vědcem z Memmonova dvora, kterého Mathayus potkal již dříve v Gomoře), který se rozhodl opustit město. V poušti zdokonalil svůj střelný prach. Philos, šťastný, že vidí Cassandru živou, se přidá k Mathayovi.  Později se všichni přidají k Balthazarovi, vůdci Memmonových nepřátel. Nejdříve spolu Mathayus a Balthazar bojují, ale když zjistí, že mají stejný cíl, spojí své síly. Během oslavy v Balthazarově táboře, má Cassandra vidění, jak Memmon zabíjí Mathayuse a další lidi. Mathayuse to nezastraší a říká, že Memmona zabije. Po intimní noci s Mathayem se Cassandra vrací za Memmonem, aby ho varovala před útokem.  Mathayus a Balthazar Cassandru následují. Proběhne bitva mezi jejich a Memmonovými silami. Balthazar zabije Takmeta, Mathayus zase Memmona. Bitva skončí vítězstvím Balthazarových a Mathayových lidí. Mathayus se stane králem a Cassandra jeho královnou. Ta neztrácí svou moc a říká, že si to čarodějnice vymyslely již dávno, aby se ubránili před vládci jako byl Memmon.

Král Škorpion (v anglickém originále The Scorpion King) je americko-německo-belgický film z roku 2002 s Dwaynem Johnsonem v hlavní roli. Jedná se o prequel série "Mumie", který sleduje osud Mathayuse, krále Škorpiona, postavy, která se poprvé objevila ve filmu "Mumie se vrací". Události ve filmu se odehrávají 5 000 let před "Mumií se vrací" a sledují Mathayusův původ a to, jak se stal králem.

《魔蝎大帝》(英语:The Scorpion King),是2002年4月17日上映于美国的魔幻动作电影。由查克·拉塞尔执导,是1999年美国冒险电影《神鬼传奇》的外传,讲述续集《神鬼传奇2》中的蝎子王马萨尤斯的传奇故事。故事的时间点发生于《神鬼传奇》与《神鬼传奇2》的5000年前,讲述阿卡德人马萨尤斯的起源,与如何成为「蝎子王」的故事。