Biografie.

Narodil se v Praze v rodině zámožného židovského obchodníka, studoval medicínu na Vídeňské univerzitě. Po několikaleté lékařské praxi ve Vídni se stal žurnalistou a politikem.  Během vysokoškolských studií byl členem burschenschaftu "Arminia". V politice byl nejdříve blízký německým nacionalistům kolem Georga von Schönerera, spolu s ním dokonce roku 1882 formuloval takzvaný Linecký program, programový manifest rakouskoněmeckých národovců. Již roku 1881 však se začlenil do sociálně demokratického hnutí. V roce 1883 podnikl studijní cestu do Německa, Švýcarska a Německa a navázal kontakty s Friedrichem Engelsem a Augustem Bebelem. Roku 1886 založil ve Vídni list "Gleichheit", od roku 1889 vydávaný coby "Arbeiter-Zeitung".  Za svou politickou činnost byl opakovaně vězněn. Mezi roky 1887 a 1889 byl celkem sedmnáctkrát zatčen a strávil 18 měsíců ve vězení. Na konci 80. let 19. století se podílel na sjednocení různých rakouských marxistických skupin. Integračním jádrem těchto snah byl jeho list Gleichheit. Výsledkem techto snah byl takzvaný vídeňský kompromis (dohoda radikálů a umírněných, přechod strany na aktivní práci v rámci ústavního systému monarchie a distanc od anarchistických výstřelků). Tím znovu založil Rakouskou sociálně demokratickou stranu (tehdy pod názvem "Sozialdemokratische Arbeiterpartei"). Na přelomu prosince 1888 a ledna 1889 dovršil organizační výstavbu strany Hainfeldský sjezd. Adler a Karl Kautsky sepsali program strany. Adler se stal jejím prvním předsedou a v čele strany setrval až do své smrti roku 1918.  V roce 1893 Adler a sociální demokracie krátce váhala ohledně možnosti, že by podpořila návrh volební reformy, kterou předložila vláda Eduarda Taaffeho (reforma podstatně rozšiřovala volební právo a byla tak v souladu se zájmy sociálních demokratů), ale Adler pak konstatoval, že dělnické hnutí nebude „"tahat za hraběte Taaffeho horké kaštany z ohně".“ Ostatně za konzervativní Taaffeho vlády čelili sociální demokraté v 80. letech represím. Reforma nakonec přijata nebyla, Taaffeho kabinet padl a rozšíření volebního práva přinesla až Badeniho volební reforma o několik let později. V ideologických otázkách se rakouská sociální demokracie mezitím postupně smiřovala s ústavním rámcem Předlitavska, jak ukázala nová verze jejího programu přijatá na VII. sjezdu konaném ve Vídni v listopadu 1901.  28. listopadu 1905 se Adler stal poslancem Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor). Nastoupil sem poté, co rezignoval poslanec Josef Hannich. Zastupoval všeobecnou kurii, obvod Liberec. Ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných již podle rovného volebního práva, bez kurií, získal mandát za volební obvod Dolní Rakousy 20. Mandát obhájil za stejný obvod ve volbách do Říšské rady roku 1911 a ve vídeňském parlamentu setrval do konce monarchie. Od roku 1905 rovněž zasedal na Dolnorakouském zemském sněmu.  V roce 1906 se uvádí jako jeden z 10 členů poslaneckého klubu Sociálně demokratický svaz ("Sozialdemokratischer Verband"), který sdružoval sociálně demokratické poslance všech národností. Po volbách roku 1907 usedl do poslanecké frakce Klub německých sociálních demokratů.  Zasazoval se za federalizaci Rakousko-Uherska. Sociálně demokratická strana Rakouska si udržovala supraetnický charakter a nebyla jako ostatní politické proudy rozštěpena na jednotlivá národnostní hnutí. Čeští sociální demokraté ovšem od roku 1911 vystupovali jako fakticky samostatný subjekt. Po vypuknutí první světové války Adler podporoval vládu, protože byl přesvědčen, že válka je ze strany Rakouska obranná.  V roce 1916 spáchal jeho syn Friedrich Adler atentát na ministerského předsedu Karla von Stürgkha.  Po pádu monarchie se již těžce nemocný Victor Adler stal poslancem Provizorního národního shromáždění Německého Rakouska a 30. října 1918 i rakouským ministrem zahraničních věcí v provizorní vládě Karla Rennera, kde zastával politiku připojení Rakouska k Německu, brzy na to však zemřel.

Victor Adler (psáno i "Viktor"; 24. června 1852 Praha – 11. listopadu 1918 Vídeň) byl rakousko-uherský, respektive rakouský sociálně demokratický politik německé národnosti a židovského původu, na konci 80. let 19. století znovu založil Rakouskou sociálně demokratickou stranu a byl jejím předsedou až do roku 1918. Zasedal v Říšské radě a podílel se na programovém vývoji dělnického hnutí.

维克多·阿德勒(,1852年-6月24日-1918年-11月11日),奥地利政治家,工人运动领袖,奥地利社会民主党创始人,生于布拉格,犹太商人之子,曾于维也纳大学学习化学和医学。1881年毕业后,为狄奥多·梅涅特担任助手。1878年结婚,1879年儿子弗雷德里希·阿德勒 (政治人物)出生。1886年起出版马克思主义刊物,后遭查禁。阿德勒曾前往德国和瑞士旅行,与恩格斯、奥古斯特·倍倍尔、卡尔·李卜克内西会面。阿德勒多次被捕,入狱达九个月的时间。1884年于海恩费尔德会议上成立社会民主工党,并担任主席。1905年起进入帝国会议 (奥地利),领导争取普选权的运动,1906年在马克斯·弗拉迪米尔·冯·贝克任内最终实现。阿德勒积极支持第二国际,试图维护第二国际的团结。第一次世界大战前担任社会民主党领导人,曾公开支持帝国政府参战,1918年10月进入政府担任外交部长,于一战结束当天去世。


Život a kariéra.

V roce 1798 nastoupil na École polytechnique v Paříži. Díky svému nadání začal brzy spolupracovat s význačnými vědci té doby, jako byli například Joseph-Louis Lagrange nebo Pierre-Simon Laplace. Byl přesvědčený republikán, ale během Velké francouzské revoluce se o politiku nezajímal. V roce 1806 se stal profesorem a nastoupil na místo Josepha Fouriera, kterého Napoleon poslal do Grenoblu. Roku 1808 se stal astronomem v "Bureau des longitudes", o rok později profesorem teoretické mechaniky na nově založené Fakultě věd pařížské Sorbonny a roku 1812 členem "Institut de France". V roce 1817 se oženil s Nancy de Bardi a měl s ní čtyři děti. Je pohřben na hřbitově Père-Lachaise v Paříži.

Dílo.

Poissonovo dílo je mimořádně rozsáhlé a zasahuje do mnoha oborů. Vedle svého největšího spisu, dvoudílného „Pojednání o mechanice“ ("Traité de mécanique", 1811), publikoval přes 300 vědeckých spisů. Zabýval se Fourierovými řadami, teorií integrálů, variačním počtem, teorií pravděpodobnosti, nebeskou mechanikou, teorií tepla a kapilarity a zejména teorií pole. Jako zastánce korpuskulární teorie světla se dlouho bránil vlnové teorii. Největší význam mají dnes jeho zakladatelské práce z teorie elektřiny a magnetismu, z matematické statistiky a z teorie pohybu planet.

Ocenění.

Roku 1818 byl zvolen členem "Royal society" a 1823 členem švédské akademie věd. V roce 1821 mu byl udělen titul baron, který však nikdy nepoužíval. Roku 1832 dostal Copleyho medaili společně s M. Faradayem. Je mezi 72 slavnými Francouzi, jejichž jména jsou na Eiffelově věži. Je po něm pojmenován kráter Poisson na přivrácené straně Měsíce.

Siméon Denis Poisson ["siméon d'ni puaso"] (21. června 1781, Pithiviers – 25. dubna 1840, Sceaux) byl francouzský teoretický fyzik, matematik, geometr a astronom.

西莫恩·德尼·泊松男爵(,法语,1781年-6月21日-1840年-4月25日),法国数学家、几何学家和物理学家。


Popis.

Dospělá zvířata jsou barevně světlejší, než ostatní lachtanovití. Jejich srst je převážně světle žlutá či rezavá, případně žlutohnědá nebo velice výjimečně rudá. Po namočení je srst znatelně tmavší, spíše až černá. Samice jsou světlejší, menší, zvláště co se týče hlavy. Mláďata jsou po narození většinou celá černá a váží pouze 23 kg. Na váze však rychle přibývají a již za několik dnů dosahují hmotnosti nad 189 kg. Samec tohoto obrovského zvířete může dosáhnout váhy 600 kg, ale výjimkou nejsou ani jedinci, kteří dosáhli 1016 kg nebo dokonce 1120 kg. Zatímco samec běžně dosahuje až přes 3 m, samice jsou podstatně menší; měří maximálně 2,5 m a váží kolem 100 kg. Dospělí jedinci mívají též delší srst na krku, připomínající malou hřívu a na lachtanovitého poměrně veliké ušní boltce, podle kterých získal i své pojmenování.

Způsob života.

Skupina lachtanů ušatých o sobě dává vědět svým hlučným štěkotem, který jde slyšet i na 200 metrů. Lachtan ušatý je výhradně masožravec. Loví nejčastěji ryby, ale i olihně a chobotnice. Jeho lov mu usnadňuje i jeho výborná schopnost v plavání, což dokazuje i fakt, že zkoumání obsahu žaludku potvrdilo, že se pro svou potravu umí potopit i do hloubky 180 m.  Velké nebezpečí pro ně představují silné mořské bouře, při kterých jim nepomůže ani jejich výborná plavecká zdatnost a často se následkem vysílení i utopí. Proto se při mořských bouřkách stahují lachtani ušatí ke břehu, kde na skaliskách pomalu přečkávají nepříznivé období.  V období rozmnožování připlouvají na společná shromaždiště nejprve samci, kteří vedou o území bouřlivé boje, které však jen občas končí smrtí jednoho z nich. Každý z nich si snaží přivlastnit území, které je asi 20 až 30 m. Po soubojích teprve připlouvají samice, kteří se ihned připojují k samcům, kteří si toto území již obsadili. Nejsilnější samci mívají až 80 samic, ale ti slabší jen 7 až 8, někteří jednu a asi jedna čtvrtina nezíská žádnou. Ti se poté připojují k mladým nedospělým samcům, kteří připluli spolu se samicemi. I přesto, že nejsilnější samec dá rázné znamení, že on je nejsilnější, často se najdou jedinci, kteří se mu snaží získané samice odcizit. Proto si je musí samci bedlivě hlídat, zuřivě odhánět slabší samce, což má za následek i to, že samice nepustí do moře ani za potravou.  Když se samice dostane na skaliska, nejprve porodí mláďata a poté se páří. Samci se k samicím chovají velice něžně, přesně naopak jako ke svým sokům, se kterými o ně bojoval, a někteří samci nosí samici dokonce v zubech. Po skončení období rozmnožování odchází ze skalisek nejdříve samice s mláďaty a na závěr teprve samci. V tomto období zkonzumují lachtani ušatí několikrát více potravy, než obvykle. Důvodem toho je stálé hlídání samic, při kterém se nemohl samec pořádně ani nažrat, ani napít. Navíc jsou samci ze stálých soubojů velice unaveni, což se projevuje i u jejich štěkotu, který je velice slabý a střídá ho silné chraptění. I samice jsou na tom stejně, jelikož je samci nepouštěli za potravou.

Lov.

Smutným faktem je, že jediným vážným nepřítelem lachtanů ušatých je právě člověk. Až do začátku druhé světové války se ročně ulovilo přes 12 000 až 20 000 lachtanů ušatých, po válce se lov velice mírně stabilizoval. Při lovu se lovci snaží lachtany odehnat od moře a silnější samce zabíjejí nejčastěji střelnými zbraněmi. Nutno však dodat, že v mnohých krajích poskytují lachtani ušatí lidem jedinou obživu.

Lachtan ušatý či lachtan Stellerův ("Eumetopias jubatus") je velký mořský savec, největší zástupce čeledi lachtanovitých (Otariidae), který obývá břehy Tichého oceánu konkrétně od Britské Kolumbie přes Aljašku a ostrovy v Beringově moři, přes pobřeží asijského východu a Japonsko až po Sachalin. Z ploutvonožců ho dokáže co do velikosti dohnat jedině jediný žijící zástupce čeledi mrožovitých (Odobenidae): mrož lední ("Odobenus rosmarus").

北海狮(Eumetopias jubatus)主要分布在北太平洋沿岸,是北海狮属的唯一种类,海狮科最大的一种。


Fyzikální charakteristiky.

Tyto charakteristiky jsou průměrné, protože se podle složení na různých nalezištích liší.

Složení.

Zemní plyn je směsí plynných alkanů methanu (CH), ethanu (CH), propanu (CH) a butanu (CH).  Typické složení zemního plynu : Složení zemního plynu se liší podle toho, ze kterého ložiska se těží. Následující údaje o složení byly převzaty z a. Hodnoty jsou v molárních procentech.

Vznik.

Zemní plyn vzniká v přírodě třemi způsoby: biogenicky bakteriálním rozkladem organické hmoty, termogenicky společně s ropou nebo anorganickou cestou během tuhnutí magmatu.  Anorganicky vzniklé uhlovodíky byly popsány z oceánských hřbetů v Tichém a Atlantském oceánu. Jejich množství jsou velmi malá a nacházejí se v tak nepřístupných hloubkách daleko od pevniny, že nemají komerční význam.  Biogeneze probíhá pouze v mělkých částech zemské kůry a jejími produkty jsou pouze plynné uhlovodíky (metan). Spočívá v přeměně organické hmoty drobnými mikroorganismy na metan. Methanogeny, drobné, metan produkující mikroorganismy, chemicky rozkládají organickou hmotu k výrobě metanu. Tyto mikroorganismy se běžně vyskytují v oblasti blízko povrchu, které jsou bez kyslíku. Tyto mikroorganismy také žijí ve střevech většiny zvířat, včetně člověka. Tvorba metanu tímto způsobem probíhá jen v blízkosti povrchu země, a většina tohoto metanu je obvykle ztracena do atmosféry. Za určitých okolností však může tento metan být zachycen v podpovrchových strukturních pastích a vytěžen jako zemní plyn. Příklad biogenního metanu je skládkový plyn.  Při pokračující subsidenci sedimentární pánve biogeneze ustává a začnou probíhat procesy termogenické. Při termogenické přeměně organické hmoty vznikají plynné uhlovodíky (zemní plyn), tekuté uhlovodíky (ropa) i pevné uhlovodíky (asfalt). Organický materiál se vlivem tepla a tlaku přemění nejprve na kerogen a pak na ropu a zemní plyn. Ropa se začíná tvořit při cca 60 stupních Celsia termogenickým rozpadem (krakováním) kerogenu. Tento proces pokračuje až do cca 120 stupňů Celsia. Při cca 100 stupních začíná tvorba plynu, která pokračuje zhruba do 200 stupňů Celsia. Teplotnímu intervalu tvorby ropy se říká ropné okno (60-120 stupňů Celsia). Teplotnímu intervalu tvorby plynu se říká plynové okno (100-200+ stupňů Celsia). Podle tepelného toku v daně sedimentární pánvi se hloubka ropného okna pohybuje mezi 2–4 km a hloubka plynového okna mezi 3–6 km.  Bez ohledu na teplotní podmínky v pánvi jsou různé zdrojové horniny náchylné k vytváření různých typu uhlovodíků. Některé zdrojové horniny (mořské břidlice s vysokým obsahem organického materiálu) jsou schopné produkce kapalných uhlovodíků (ropy) i plynu. Produkce probíhá postupně podle zahřívání zdrojové horniny při subsidenci a procházením nejprve ropným oknem a pak plynovým oknem. Uhlí se tradičně považuje za zdrojovou horninu náchylnou ke tvoření plynu, avšak v určitých případech (v závislosti na typu uhlí) může tvořit i ropu.  Poté co zdrojová hornina dosáhne zralosti, nastane migrace. Plyn, někdy společně s ropou, migrují buď podél geologických zlomů (vertikální migrace) nebo podél porézních sedimentárních vrstev (laterální migrace). Typické příklady nosných vrstev při laterální migraci jsou porézní pískovce, některé vápence nebo i zvětralé vyvřelé horniny.  Poslední fáze je zachycení migrující ropy a plynu v tzv. ropné pasti, čímž vzniká jejich současná naleziště. Ropná past sestává z porézních hornin, které jsou v nadloží a po stranách utěsněné horninami nepropustnými. Ropné pasti jsou tvořeny jako geologické struktury (např. antiklinály, zlomové struktury), nebo stratigraficky (např. vyklinováním pískovce a faciálním přechodem do nepropustných břidlic). Těsnící horniny jsou většinou břidlice s vysokým obsahem jílu, ale i vyvřelé horniny, pokud nejsou zvětralé. Srdcem ropné pasti je pak vlastní porézní hornina (tzv. kolektorová hornina), kde se migrující ropa a plyn nahromadí. Typické kolektorové horniny jsou porézní pískovce nebo vápence korálových útesu. Klíčovým parametrem kolektorových hornin je jejich porozita a propustnost. Typická porozita se pohybuje od 8-35%, a typická propustnost od 100 Millidarcy (mD) do několika Darcy.  Uvnitř kolektoru se jednotlivé tekutiny rozdělí podle relativních hustot. Plyn se nahromadí v nejmělčích částech ropné pasti, ropa níže a voda nejníže.  Zdrojové horniny, maturace, migrace, ropné pasti, kolektorové a těsnicí horniny jsou souhrnně nazývaný ropným systémem. Aby mohlo naleziště vzniknout, musí v dané sedimentární pánvi existovat všechny jeho elementy. Navíc musí jejich tvorba proběhnout ve správné sekvenci. Například tvorba ropných pasti musí proběhnou před migraci, jinak ropa a plyn budou migrovat až na povrch a uniknou do atmosféry. Studium elementů ropného systému je základem moderního průzkumu.

Průzkum.

Moderní průzkum je založen na stejných principech jako průzkum na ropu. Základem je těsná integrace mnoha technických disciplín: geologie, geofyziky, paleontologie, geochemie, petrofyziky, ropného inženýrství a ekonomie. Práce se provádí v prostředí integrovaných týmu, v rámci nichž uvedené disciplíny těsně spolupracují.  Základem je vždy dobrá znalost podpovrchové strukturní stavby. Ta se vybuduje na základě analýzy seismických profilů ve 2D nebo 3D modelu a do jisté míry i ze satelitních snímků nebo z terénní práce. Geochemická, geologická a paleontologická data ze starších vrtů se musí integrovat do vznikajícího modelu tak, aby vznikl co nejpřesnější obrázek podpovrchových struktur.  Geochemik provede analýzu zdrojových hornin (pokud existují vzorky), a analýzu vzorků ropy buď z existujících vrtů nebo z míst kde ropa prosakuje na povrch. Tím se potvrdí věk a typ zdrojové horniny, a její stupeň termální maturace.  Paleontolog provede analýzu podpovrchových vzorků z vrtů a povrchových vzorků z výchozu. Určí věk hornin ve studované oblasti a v některých případech i jejich sedimentární původ. Ze studia fosilních společenstev se dá určit v jakém prostředí byla ta která hornina uložena, zda v mělkém moři nebo v hluboké vodě apod.  Geofyzik a geolog integrují výsledky paleontologické analýzy dohromady se seismickými profily, profily interpretují a společně zmapují oblast. Připraví strukturní podpovrchové mapy klíčových horizontů a identifikují možné prospekty k vrtání. Zvláštním úkolem geofyzika je získat ze seismických profilů kvantitativní informace o porozitě a kapalinovém obsahu studovaných horizontů. Tým potom společně s ropným inženýrem a ekonomem odhadne možné rezervy.  Jakýkoliv průzkum neodvratně obsahuje element rizika. Typický průzkumný vrt má naději na úspěch mezi 5-40%. Tým má za úkol toto riziko odhadnout.  Průzkumné vrty jsou prvním stadiem hledání ropy a plynu. Když je nové ložisko objeveno, druhým stadiem jsou podpůrné vrty, které mají za úkol přesně vymezit ložisko a získat co nejvíce parametrů o kolektorových horninách. Tyto informace tým použije v modelování kolektorů. Nejdříve se připraví 3D statický model kolektorů že všech dostupných geologických a geofyzikálních dat. Ten se potom podrobí dynamické simulaci, při které se předpovídá tok tekutin (ropy, plynu a vody) skrz kolektor během produkce. Na základě této dynamické simulace tým potom navrhne optimální umístění těžebních vrtů. V tomto stádiu tým těžebních inženýrů navrhne povrchová těžební zařízení a jejich cenu.  Na základě této práce ekonomové přepracují ekonomický model peněžního toku během života ropného pole. Na základě toho management rozhodně, zda do projektu dále investovat a přikročit k těžbě. Pokud je rozhodnutí kladné, tým těžebních inženýrů postaví povrchová těžební zařízení a vrtní inženýři vyvrtají těžební vrty. Průzkumné vrty se ve většině případů nehodí pro produkci a jsou hned po vyvrtání a ukončení karotážních měření zacementovány.

Těžba.

Tradiční ložiska zemního plynu jsou strukturní pasti sestávající z porézní kolektorové horniny obklopené horninami nepropustnými (břidlice, sůl, vyvřeliny). Plyn se nahromadí v nejvyšší části pasti, kde může být navrtán a vytěžen. Pokud se jedná o dvoufázové ložisko (plyn a voda), optimální strategie je navrtat klasickým vertikálním vrtem samý vrchol struktury co nejdále od rozhraní plyn-voda. Cílem je, aby se co nejdéle zabránilo přítoků vody do vrtu. Pokud se jedná o třífázové ložisko (plyn-ropa-voda), ropa se musí vytěžit nejdříve a teprve poté přistoupit k těžbě plynové čepičky. Když by se plynová čepička vytěžila nejdříve v kolektoru by poklesl tlak a zvýšila by se viskozita zbývající ropy. To by mělo nutně za následek drastické snížení jejich vytěžitelných zásob.  Nekonvenční ložiska plynu je kolektivní název pro všechny zdroje zemního plynu kromě tradičních dvou- a třífázových kolektorů. Může se jednat o těžbu plynu přímo z původní zdrojové horniny, kde se plyn tvoří "in-situ (=na svém místě)". Tomuto typu ložiska se říká břidlicový plyn. Zdrojové horniny jsou typicky břidlice s velmi nízkou propustností. Tradiční vertikální vrty se nedají použít, protože obnaží jen poměrně krátkou délku formace. Používají se proto vrty ukloněné nebo i horizontální, ve kterých délka horizontální sekce může dosáhnout až několika km. Cílem je obnažit co největší délku formace. Poté se přistoupí k hydraulickému štěpení formace, aby se vytvořily systémy umělých puklin, skrz které by do vrtů mohl začít proudit obsah formace (plyn a/nebo ropa). Hydraulické štěpení se u dlouhých horizontálních vrtů provádí v několika stádiích a nazývá se vícestupňové hydraulické štěpení.  Dalším nekonvenčním zdrojem je metan uhelných slojí (CBM, Coalbed Methane). Jedná se o metan uložený v uhlí procesem zvaným adsorpce. Tím se liší od typického pískovce nebo jiného tradičního ložiska. Nazývá se "sladký plyn", protože obsahuje málo sirovodíku. Je v téměř tekutém stavu. Na rozdíl od tradičních ložisek obsahuje velmi málo těžších uhlovodíků jako je propan nebo butan, a žádný kondenzát. Často obsahuje až několik procent oxidu uhličitého. Některé uhelné sloje, jako jsou ložiska v Illawarra v Austrálii, obsahují naopak málo metanu a převládající plyn je oxid uhličitý. Přítomnost metanu v uhelných slojích je známá z podzemní těžby uhlí, kde představuje vážné bezpečnostní riziko.  Těžba je založena na principu desorpce, která probíhá podle křivky Langmuirovy adsorpční izotermy. Adsorbovaný metan se uvolní, pokud se sníží v uhelné sloji tlak. Metan je těžen vrtáním do uhelné sloje s následným čerpáním vody ze sloje. Pokles tlaku umožňuje desorpci metanu a jeho průtok v plynném skupenství na povrch. Pod tlakem je pak plynovodem distribuován.  Dalším nekonvenčním zdrojem jsou zmrzlé hydráty metanu pod mořským dnem.

Zemní plyn je přírodní hořlavý plyn využívaný jako významné plynné fosilní palivo. Jeho hlavní složkou je methan. Zemní plyn se těží z porézních sedimentárních hornin uzavřených ve strukturních pastech podobně jako ropa. Nachází se buď samostatně, společně s ropou nebo černým uhlím. Používá se také jako zdroj vodíku při výrobě dusíkatých hnojiv.

天然气是一种主要由甲烷组成的气态化石燃料。它主要存在于油田以及天然气田,也有少量出于煤层。


Skloňování latinských substantiv.

Latinská podstatná jména ("[nomina]substantiva" se skloňují podle 5 skloňovacích typů („vzorů“, tzv. deklinací). O zařazení do příslušné deklinace rozhoduje koncovka genitivu singuláru substantiva, typicky uváděná společně s tvarem nominativu a gramatickým rodem ve slovníku.  Latina má šest pádů ("casus"), které kromě 6. pádu odpovídají pádům českým, tzn. ptáme se na ně týmiž pádovými otázkami. Latinský 6. pád ("ablativ") odpovídá českému 7. pádu, proto se na něj ptáme pádovými otázkami ""kým, čím"". Český 6. pád je pouze předložkový a do latiny se překládá podle vazby latinských předložek.

Substantiva 1. deklinace.

Jako substantiva 1. deklinace se označují podstatná jména, která mají v gen. sg. koncovku -ae. Skloňují se podle vzoru femina,-ae, f..

Substantiva 2. deklinace.

Jako substantiva 2. deklinace se označují podstatná jména, která mají v gen. sg. koncovku -i. V zásadě se skloňují podle dvou vzorů, v závislosti na tom, zda se jedná o podstatné jméno mužského rodu (tzv. maskulinum, zkr. "m."; vzor servus, -i, m., popř. puer, -i, m.) puer-chlapec, servus-otrok, nebo jde o podstatné jméno středního rodu (tzv. neutrum, zkr. "n."; vzor verbum, -i, n.). Podtyp "puer" nepřibírá ve voc. sg. žádnou koncovku (puer-0).

Substantiva 3. deklinace.

Skloňují se podle vzorů: "mīles, mīlitis, m. (voják) carmen, carminis, n. (píseň, báseň),cives,civis (občan)" a "mare, maris, n. (moře)". Jsou zakončena v gen. na -is.

Substantiva 4. deklinace.

Skloňují se podle vzorů "exercitus, exercitūs, m. (vojsko)" a "cornū, cornūs, n. (roh, křídlo)". Jsou v gen. zakončena na -ūs.

Substantiva 5. deklinace.

Skloňují se podle vzoru "rēs, reī, f. (věc)". Jsou v gen. zakončena na -eī.

Skloňování latinských adjektiv.

Latinská gramatika nedělá mezi substantivy a adjektivy žádný velký rozdíl. Obojí jsou jména a skloňují se stejně.  Nejvhodnější dělení latinských adjektiv je podle deklinace, podle níž se skloňují. Rozlišují se  Mezi zájmenná adjektiva patří např.: "solus", "unus", "totus", "uter" (a "uterque"), "nullus", "ullus".

Latina, podobně jako čeština, typologicky náleží k tzv. flexívním jazykům, pro které je charakteristické ohýbání (flexe) některých slovních druhů rozvinutým systémem koncovek. Skloňování neboli deklinace je typickým znakem podstatných jmen, skloňují se však také přídavná jména, zájmena a číslovky.

拉丁语的名词一般有六个格:主格、呼格、属格、与格、宾格、夺格,同时名词还分成三个性别:阴性、阳性和中性;少数地理名词还可以有方位格。拉丁语句子的意思几乎完全由名词变格而决定,和语序没有关系。


Průběh.

Velká čistka byla zahájena pod šéfem NKVD Genrichem Jagodou, na jejím vrcholu od září 1936 do srpna 1938 ji řídil Nikolaj Ježov – tato perioda je proto někdy nazývána „ježovština“; Jagoda i Ježov ovšem stalinským čistkám zanedlouho padli za oběť sami, první byl popraven roku 1938, druhý o necelé dva roky později. Oba dva ovšem jen vykonávali přání a vůli Stalina. Ježova ve funkci šéfa NKVD nahradil Stalinův chráněnec Lavrentij Berija.  Oběti čistek byly často popravovány či vězněny bez řádného soudu, jak jej předepisoval i tehdejší sovětský právní řád, pouze na základně rozhodnutí takzvaných „trojek“ složených z důstojníků tajné policie NKVD, tajemníka krajského výboru a krajského státního zástupce. Pokud k soudům docházelo, šlo o zinscenované a předem rozhodnuté politické procesy, při nichž bylo doznání vynuceno pod nátlakem, často mučením obžalovaných. Oběti byly obviňovány z různých smyšlených, zpravidla politických, zločinů, například sabotáže, špionáže nebo protisovětské agitace.  Podle odtajněných sovětských archivů NKVD během let 1937 a 1938 zatkla 1 548 367 osob, z nichž bylo pak 681 692 zastřeleno, což v průměru znamená asi 1000 poprav denně. Celkový počet obětí ježovštiny se někdy odhaduje na 950 tisíc až 1,2 milionu, vzhledem k neúplné dokumentaci může být i podstatně vyšší.  Mezi zatčenými byli spisovatelé Isaak Babel, Varlam Šalamov, Boris Pilňak a Osip Mandelštam, letecký konstruktér Andrej Tupolev, tvůrce sovětského raketového programu Sergej Koroljov, esperantista Vladimir Varankin, jazykovědec Branislav Taraškievič, diplomaté Nikolaj Krestinskij a Grigorij Sokolnikov, český letec Jan Březina, bolševičtí revolucionáři Vladimir Antonov-Ovsejenko a Béla Kun, bělogvardějský velitel Anatolij Pepeljajev nebo maršál Konstantin Rokossovskij. V roce 1937 byl unesen a později popraven bývalý bělogvardějský generál Jevgenij Miller.

Hlavní události.

K periodizaci období Velké čistky se někdy používají tyto události:

Velká čistka (rusky, "Bal'šaja čistka"), někdy označovaná i jako Velký teror, je označení několika souvisejících kampaní politické represe a perzekuce v Sovětském svazu 30. let 20. století, které Josif Stalin spustil s cílem odstranit zbývající opozici a získat neomezenou moc. Čistka se týkala většiny vrstev sovětské společnosti: samotné komunistické strany, úřednictva, důstojnického sboru, inteligence, rolnictva (takzvaných „kulaků“), etnických minorit a náboženských skupin. Záminkou k jejímu rozpoutání byla vražda Sergeje Kirova, hlavy leningradské stranické organizace, v roce 1934. Nejviditelnějším projevem čistky byly takzvané moskevské procesy, veřejná, předem secvičená a rozhodnutá soudní přelíčení proti vedoucím funkcionářům komunistické strany, končící drakonickými rozsudky.

大清洗(),一译「大整肃」、「大清扫」,是指在1930年代,苏联在苏联最高领导人斯大林执政下爆发的一场政治镇压和迫害运动。以谢尔盖·基洛夫被刺事件引发,它包括对苏联共产党内部的清洗以及对无辜人员的迫害,这段时期典型的现象包括无处不在的监控、到处都存在的怀疑「间谍破坏」、做秀公审、关押和死刑,为苏联最黑暗的红色恐怖时期。1938年,苏联秘密警察首脑、大清洗主要执行者叶若夫遭到政治清洗,一般被认为是大清洗的结束。


Rozšíření.

Ploskonosé opice obývají hlavně tropy a subtropy Jižní a Střední Ameriky. Nejvíce jich lze nalézt v povodí řeky Amazonky, kde jsou nejrozsáhlejší lesní porosty s rozmanitou vegetací umožňující opicím snadnou obživu. Některé druhy našly svůj domov i vysoko na svazích And.

Historie evoluce.

Ploskonosé opice patří do řádu primátů, jehož nejstarší historie začíná pravděpodobně před 60 mil. let v pozdním paleocénu. Fosilní nálezy infrařádu opic pocházejí z období před 40 mil. let, ze středního eocénu. Zhruba před 25 mil. let dochází k rozdělování prakontinentu a Jižní Amerika se začíná vzdalovat od Afriky, od této doby začíná oddělený vývoj opic Nového i Starého světa, vyvíjejí se ploskonosé opice.

Popis.

Jsou to opice rozličných velikostí, od kosmana zakrslého velikého okolo 15 cm po chápanovité měřící až 90 cm a vážící okolo 10 kg. Od svých příbuzných úzkonosých se na první pohled liší širokou nosní přepážkou mezi nozdrami směřujícími do stran. Při čelním pohledu, odmyslíme-li různá ochlupení, vypadá jejich hlava širší, při bočním je zase protáhlejší. Mají dobrý zrak a prostorové vnímání, až na mirikinovité vidí barevně. Sluch mají také dobrý, pouze čich je redukovaný. Samice má jeden pár prsních bradavek a zjevný menstruační cyklus.  Dalším významným znakem je mohutný ocas, u mnoha rodů je chápavý, s hmatovou plochou, nejvíce je tato vlastnost rozšířena u chápanovitých, kteří jej používají jako pátou končetinu a také ještě u malpovitých. Nutno zmínit i vřešťany, kteří díky hrdelnímu rezonátoru jsou považování za jedny z nejhlasitějších živočichů. Téměř všechny ploskonosé opice, až na kosmanovité, mají na rozdíl od úzkonosých, tj. i od lidí, 36 zubů, zubní vzorec je 2,1,3,3 (2 řezáky 1 špičák, 3 třenové zuby a 3 stoličky).

Životní projevy.

Jsou to všežravci s různou převahou rostlinné nebo živočišné potravy v závislosti na druhu i místě výskytu. Výjimkou jsou pouze vřešťani, kteří jsou typičtí vegetariáni. Až na mirikinovité jsou denními živočichy. Svůj život více méně tráví na stromech kde si hledají potravu i nocují, na zem slézají málokdy. Po větvích se pohybují hbitě po čtyřech končetinách a dobře skáčou. Na prstech mají nehty, někdy i dlouhé, za jejíchž pomoci dobře šplhají i ty druhy, které nemají palec postavený proti ostatním prstům.  Žijí v různě velkých skupinách s rozdílně rozvinutou strukturou a komunikují pomoci gest, mimiky a hlavně hlasem. Používají pro značkování svých území i výměšky pachových žláz nebo moč. Vyskytují se různorodé způsoby soužití, nikdy však dospělí samci nebo samice nežijí osamoceně. Některé druhy jsou monogamní (např. mirikinovití) kde samec žije se samici a mláďaty. Většina je však polygamních, ti žijí v tlupách s různým počtem samců a samic, například tlupy kotulů mívají i stovku zvířat. Ploskonosí jsou ve srovnání s úzkonosými považováni za vývojově méně úspěšné.

Taxonomie.

Oddělení ploskonosých opic se podle odlišných autorů dělí na 4 až 5 čeledí. Na základě moderní kladistické klasifikace došlo hlavně k osamostatnění bývalých podčeledí malpovitých.  ├── čeleď malpovití (Cebidae)

Ploskonosí (Platyrrhini, Ceboidea), nebo také opice ploskonosé nebo opice Nového světa, je jedno ze dvou oddělení infrařádu opic (Simiiformes). Druhým je úzkonosí, opice úzkonosé, neboli opice Starého světa. Někdy je pro zařazení ploskonosých a úzkonosých používán taxon "parvorder" nebo "falanx", zde je použito české pojmenování oddělení.

阔鼻小目(学名:),又称新世界猴,是产于中美洲与南美洲的四科灵长目动物,包括卷尾猴科、青猴科、僧面猴科和蜘蛛猴科。新世界猴与旧世界猴合称为猴。


Tolkienova inspirace.

Trpaslíci představují tradiční postavy objevující se v mytologiích a pověstech celé řady evropských národů. Nalezneme je nejen ve slovanské, ale také v germánské, finské či keltské mytologii, které Tolkienovi poskytly nejvíce inspirace.  Při tvorbě trpaslíků Středozemě byl Tolkien, ačkoliv se od toho později distancoval, ovlivněn především mytologií germánskou. Pro označení trpaslíka využil slova "dwarf", k němuž místo tradičního anglického plurálu "dwarfs" užíval v množném čísle výrazu "dwarves". Pro většinu trpasličích jmen objevujících se v jeho příbězích navíc využil jména trpaslíků ze staroislandského eposu Edda. Jak trpaslíci z germánských pověstí tak trpaslíci z Tolkienovi Středozemě pak žijí ve skalách, jsou výbornými řemeslníky a mají určitý sklon k chamtivosti.  Kromě mytologií však Tolkiena velkou měrou ovlivnili také pohádky. Sám přiznal, že při psaní "Hobita" se nechal inspirovat klasickou pohádkou O Sněhurce a sedmi trpaslících objevující se v Pohádkách bratří Grimmů. Paralelu k tajnůstkářství Tolkienových trpaslíků pak lze nalézt v pohádce o skřítkovi Rumplcimprcamprovi (anglicky "Rumpelstiltskin"), který odmítá prozradit své pravé jméno.

Pojmenování.

Sami trpaslíci se ve svém tajném jazyce Khuzdul nazývají Khazâd. Elfové je nejčastěji označují jako Naugrim čili "Zakrnělý lid" nebo Gonnhirrim tedy "Pány kamene".

Popis.

Trpaslíci jsou velice hrdí, nepoddajní, stateční, silní a otužilí. Měří většinou v mládí od metru dvacet do metru padesát pět. Dožívají se v průměru dvěstě padesáti let. Jsou velkými řemeslníky, kováři a staviteli kamenných síní a staveb. Těží kovy v podzemí hor, nejznámějším příkladem je vzácný kov mithril z Morie. Velkou zálibu mají také ve zpracování železa, stříbra a zlata a ve výrobě zbraní. Nade vše milovali výtvory své práce, které žárlivě střežili. Vytvořili si vlastní řeč khuzdulštinu, kterou však žádné jiné plemeno Středozemě neznalo, protože si ji trpaslíci velice přísně střežili. Jedno z mála známých slov této řeči je označení pro trpaslíka – Khazâd.

Trpaslice.

O trpaslicích se toho v Tolkienových příbězích mnoho nevypráví. Jedinou známou trpaslicí Středozemě je Dís, sestra Thorina Pavézy a matka Kíliho s Fílim. Je známo, že trpaslic je mezi trpaslíky velice málo, pravděpodobně asi jen třetina celého národa. Ne každá z nich navíc hledá partnera a mnoho trpaslic se ve svém životě vůbec nevdá. To vede u trpaslíků k velice pomalému populačnímu přírůstku, který je navíc kriticky ohrožen za každé nestabilní situace.  Trpaslice jen zřídkakdy opouštějí bezpečné úkryty pod horami. Když už jsou k tomu okolnostmi donuceny, jsou svým zjevem, hlasem, ale také oděvem natolik podobné svým mužským protějškům, že je jiné plemeno téměř nedokáže rozpoznat. Někteří lidé si proto začali myslet, že trpaslíci sami rostou z kamene a že trpaslice neexistují.

Vztahy s elfy.

Vztahy mezi trpaslíky a elfy byly často chladné. Nejlepší shodu udržoval s elfy Durinův lid. Ten nacházel porozumění především u eregionských Noldor. Tradičně zlé vztahy měli trpaslíci se Sindar, kteří vinili naugrim z usmrcení krále Thingola a z masakru při dobytí Doriathu. Ojedinělým příkladem vřelého přátelství mezi trpaslíkem a elfem byl vztah Gimliho s elfem Legolasem popsaný v Pánovi prstenů.

Smrt.

Trpaslíci věří, že jejich mrtví odcházejí do Mandosu, kde se shromažďují u svého otce Aulëho. Ilúvatar jim prý nakonec dá místo mezi svými dětmi a po Dagor Dagorathu budou obživlí trpaslíci pomáhat Aulëmu s obnovou poničené Ardy. Své mrtvé ukládají do velkých kamenných mohyl, proto elfové mysleli, že se trpaslíci po smrti vracejí do hlíny a kamene z nichž byli stvořeni. Trpaslíci rovněž věří v reinkarnaci svých sedmi praotců, kteří údajně znovu ožívají mezi svým lidem. Mezi Dlouhovousáči se do počátku čtvrtého věku šestkrát znovu narodil král Durin.

Dějiny.

Stvoření a probuzení.

Sedm otců trpaslíků vytvořil v skryté jeskyni ve Středozemi samotný Vala Aulë, jelikož se již nemohl dočkat příchodu prvních Ilúvatarových dětí. Stvořil je silné a odolné, aby mohly odolat Morgothově zlé moci. Aulë ale nemohl vytvořit bytosti s vlastní svobodnou vůlí. Když stvořitel Ilúvatar uviděl Aulëho výtvor, přikázal mu, aby svou práci zničil. Podle předpovědi měli být totiž prvorozenými bytostmi Ardy elfové. Aulë se s žalem chystal své trpaslíky rozbít. Ilúvatarovi se však Aulëho pro lásku k jeho práci zželelo a tak ho zastavil a dal trpaslíkům vlastní fëa a vtělil jim život. Aby však byla dodržena předpověď o prvorozených, bylo sedm otců trpaslíků uspáno a Aulë je rozmístil po celé Středozemi. Kvůli svému původu trpaslíci v pozdějších časech mezi Valar uctívali především svého stvořitele Aulëho, kterému říkali Mahal.  Po zrození elfů u jezera Cuiviénen na východě v prvním hvězdném věku, procitli ve svých úkrytech v hlubokých slojích také otcové trpaslíků. Každý z praotců zbudoval v horách svého probuzení velké sídlo, elfové však ve svých příbězích mluví pouze o třech nejznámějších, kterými byli Hadhodrond (Khazad-dûm), Belegost (Gabilgathol) a Nogrod (Tumunzahar). Nejvýznamnějším z trpasličích měst se stala Khazad-dûm nacházející se přibližně uprostřed Mlžných hor. Khazad-dûm – Trpasluj vybudoval nejstarší z trpasličích praotců Durin I., zvaný pro svůj dlouhý věk "Nesmrtelný", který se stal prvním a nejrespektovanějším vůdcem mezi všemi sedmi trpasličími rody.

První sluneční věk.

Elfové v Beleriandu se poprvé setkali s trpaslíky z Modrých hor v prvním věku. I přestože mezi oběma národy panovaly pouze vlažné styky, měli ze vzájemného obchodu obrovský užitek obě strany. Trpaslíci naučili Sindar výrobě ocelových zbraní a pomohli jejich králi Thingolovi zbudovat sídlo Menegroth, prý nejkrásnější místo Středozemě. V Belegostu se tenkrát začalo vyrábět slavné trpasličí brnění ze spojovaných kroužků a v Nogrodu sídlil nejslavnější trpasličí kovář všech dob Telchar.  Během Beleriandských válek bojovali trpaslíci z Ered Luin povětšinou na straně elfů proti Morgothovi. Největší slávu si u elfů vysloužil pán Belegostu Azaghâl, který v Bitvě nespočetných slz vrazil nůž do břicha Glaurunga, otce draků. Finrod trpaslíky nazývaný Felagund, využil pomoci Naugrim po roce 50, kdy nechal vystavět své skryté město Nargothrond.  Vztahy trpaslíků a elfů však nebyli vždy dobré. Asi v roce 505 usmrtili kováři z Nogrodu krále Thingola, pro kterého pracovali na spojení největších klenotů obou národů - silmarilu a Nauglamíru. Při útěku z Doriathu však byli téměř všichni královi vrazi pobiti. Zprávy o zabíjení dorazili do Nogrodu, kde se nogrodští trpaslíci domnívali, že jejich kováři byli v Menegrothu zrazeni. Na trestnou výpravu vyrazilo mocné trpasličí vojsko, které vyplenilo Doriath a uloupilo Fëanorův klenot. Při ústupu do Ered Luin však trpaslíky porazili Zelení elfové vedení Berenem.  Při zániku Beleriandu na konci prvního věku ve válce hněvu, byla trpasličí města v Modrých horách rozervána a zničena. Většina přeživšího lidu poté odešla na východ.

Druhý věk.

Trpaslíci z Nogrodu a Belegostu zamířili ze svých zničených domovů do nejslavnějšího trpasličího města Khazad-dûm, jehož proslulost pronikla za Ered Luin již v prvním věku. Moc Trpasluje příchodem dalších trpaslíků ještě více vzrostla. Naugrim velice zbohatli, neboť pod kořeny hor objevili velice vzácný kov mithril, z kterého vyrobili mnoho úžasných věcí.  Po založení Noldorského království Eregion u západní brány Morie došlo k největšímu sblížení mezi trpaslíky a elfy. Noldorští kováři však byli podvedeni Sauronem a po válce bylo jejich království zcela zničeno. Sedmi dědicům trpasličích praotců byli Sauronem podstrčeny Prsteny moci. Temnému pánovi se však ani s jejich pomocí nepodařilo trpaslíky ovládnout. Prsteny však v naugrim probouzely velkou touhu po zlatě a zneklidňovaly jejich srdce. To Temného pána rozzuřilo a požadoval prsteny nazpět. Většinu z nich se mu opravdu podařilo získat a zbytek sežrali draci. Poslední z trpasličích prstenů zůstal skryt u vládců Durinova lidu. Dlouhovousáči v Khazad-dum uzavřeli před válkou zmítaným vnějším světem své brány. Jejich počet se však začal pozvolna snižovat a nádhera města postupně bledla.

Třetí věk.

Roku 1980 třetího věku za vlády Durina VI. probudili trpaslíci, dolující v hlubinách země, balroga, který zabil krále Durina a vyhnal Durinův lid z jejich města. Khazad-dûm byla od té doby známa jako Moria a stalo se z ní temné a nebezpečné místo obývané skřety. Trpaslíci po útěku z Morie osídlili horu Erebor v severním Rhovanionu, kde založili Království pod Horou. Usadili se také v Šedých a Železných horách, kde těžili především zlato a železo. Trpaslíci brzy navázali obchodní styky ze Seveřany a obě plemena dík transakcím rychle bohatla. O trpasličí prosperitě se však dozvěděli draci ze severu, kteří jejich sídla často přepadali a kradli jejich poklady. V roce 2589 vyplenil drak Šmak horu Erebor a usmrtil krále Dáina I.. Většina přeživších uprchla do Železných hor, avšak král Thrór i se synem Thráinem a malou družinou hledali štěstí ve vyhnanství na Vrchovině  Durinův dědic Thrór, který byl posedlý obnovením Trpasluje byl v roce 2790 u bran Morie brutálně usmrcen skřety. Thráin volal po pomstě, a tak v letech 2793 - 2799 došlo ke krvavé válce mezi trpaslíky a skřety, která v roce 2799 vyvrcholila bitvou v Azanulbizaru. Skřeti byli poraženi, avšak trpaslíci taktéž utrpěli obrovské ztráty. Kvůli balrogovi se navíc neodvážili pokračovat do hlubin Morie. Po bitvě proto část Durinova lidu odešla hledat nové domovy do Modrých hor.  Jak vypráví kniha "Hobit aneb cesta tam a zase zpátky", se malé výpravě vedené Durinovým dědicem Thorinem Pavézou a čarodějem Gandalfem podařilo z Ereboru vyhnat draka a znovu založit Království pod Horou. Prvním králem v Osamělé hoře se stal Dáin, neboť jeho bratranec Thorin padl v krvavé bitvě pěti armád. Trpaslíci v Ereboru opět rychle zesílili a prosperovali dík obchodu s elfy z Temného hvozdu a Seveřany z Esgarothu.  Se znovupovstáním Saurona na konci třetího věku padnul stín i na trpaslíky z Osamělé hory. V roce 2989 se ještě Balin pokusil v čele neúspěšné výpravy znovuosídlit pustou Morii. Na Elrondově radě v Roklince v roce 3018 pak trpaslíky z Ereboru zastupoval Glóin se svým synem Gimlim. Gimli byl zvolen mezi členy Společenstva prstenu, které se vydalo zničit Jeden prsten. Ve válce o Prsten bylo Království pod Horou napadeno Sauronovými sluhy a došlo k bitvě u Ereboru. Král Dáin II. Železná noha v boji padnul, zničením Prstenu však Sauronova moc pominula a jeho sluhové byli poté trpaslíky lehce rozehnáni.

Čtvrtý věk.

Ve čtvrtém věku založil Gimli, přítel elfů, v Bílých horách království Aglarond, kam odvedl z Ereboru velkou část svého lidu. Sto let vládl Aglarondu, než společně se svým přítelem Legolasem odplul přes moře do Valinoru. Jako jediný ze všech trpaslíků tak spatřil světlo Blažené říše. Další osud trpaslíků ve čtvrtém věku je nejistý. Je nepochybné, že jich však nadále ubývalo.

Trpasličí čeledi.

Dlouhovousáči (v originále "Longbeards") byli první a pro elfy a lidi třetího věku nejznámější trpasličí čeleď. Dle svého praotce a zakladatele Khazad-dûm byli nazývaní Durinův lid. Po pádu Trpasluje osídlili Dlouhovousáči Erebor, Vrchovinu, Železné, Šedé a Modré hory. Z tohoto rodu pochází většina známých trpaslíků Tolkienova světa.  Ohňovousáči a Širokoramenatí (v originále "Firebeards" a "Broadbeams") byly rody obývající města Nogrod a Belegost v Modrých horách. Tito trpaslíci se jako první setkali s beleriandskými elfy a zasáhli do jejich raných příběhů. Trpaslíci z Nogrodu a Belegostu se proslavili v beleriandských válkách proti Temnému pánovi, avšak několikrát krvavě válčili i s elfy, což vážně zhoršilo vztahy mezi oběma plemeny. Při zničení Beleriandu zpustla i města Ohňovousáčů a Širokoramenatých, kteří se uchýlili do Khazad-dûm, kde ve druhém věku splynuli s Dlouhovousáči.  Černokadeřatí, Kamennonozí, Ztuhlovousáči a Železné pěsti (v originále "Blacklocks", "Stonefoots", "Stiffbeards" a "Ironfists") jsou názvy čtyř zbývajících čeledí. O nich je z Tolkienova díla patrné jen to, že žili ve svých sídlech nacházejících se kdesi daleko na východě Středozemě. Všechny čtyři rody vyslaly své oddíly na pomoc Durinovu lidu, když Dlouhovousáči připravovali vojsko na válku proti skřetům.

Drobní trpaslíci.

Tito trpaslíci byli v pradávných časech z neznámých důvodů zapuzeni ze svých domovů na východě. Ještě před Morgothovým útěkem do Středozemě se zatoulali do Beleriandu, kde jejich příchod zaznamenali Sindar. Drobní trpaslíci byli nižšího vzrůstu a nebyli tak zruční v kovářství jako jejich příbuzní. Sindar, kteří jim říkali Noegyth Nibin, nevěděli, co jsou zač, a tak je nejprve honili a zabíjeli. Po příchodu vyspělejších trpaslíků z Ered Luin nechali Sindar Drobné trpaslíky na pokoji. Ti však elfům nikdy neodpustili. Nenáviděli skřety, Sindar, ale ze všeho nejvíce Noldor, kteří jim zabírali jejich domovy. Drobní trpaslíci před příchodem Noldor obývali nargothrondské jeskyně i kopec Amon Rudh. Kromě Mîma a jeho synů nikdy výrazně nepromluvili do dějin Středozemě.

Sídliště.

Trpaslíci budovali svá města pod vrcholky hor, kvůli své zálibě v těžbě vzácných kovů potřebných na tvorbu šperků a zbraní. Zde jsou uvedena známá místa západního cípu Středozemě obývaná trpaslíky.

Adaptace.

Animovaná verze Hobita z roku 1977 od Julese Basse a Arthura Rankina juniora zobrazuje trpaslíky jako zestárlé a navzájem si velmi podobné skřítky.  Ve filmové trilogii Pán Prstenů od režiséra Petera Jacksona je v úvodním prologu znázorněno i Sedm trpasličích králů přebírajících prsteny moci vyrobené Temným pánem. Jedinou významnější trpasličí postavu příběhu, Gilmiho, ztvárnil velšský herec John Rhys-Davies.  V Jacksonově filmové trilogii Hobit skládající se z filmů, a je mnohem šířeji vykreslována trpasličí historie.

Trpaslíci jsou jednou z ras Tolkienova fantasy světa. Ačkoliv byli netrpělivým Aulëm svořeni jako vůbec první myslící bytosti Ardy, byli jejich praotci probuzeni Ilúvatarem až teprve po procitnutí prvních elfů. Trpaslíci po čtyři věky obývali kontinent Středozem, kde vystavěli svá mohutná podzemní města.

矮人(Dwarves)在托尔金(J.R.R. Tolkien)的奇幻小说世界中土大陆里,是一支居住在阿尔达(Arda)里面的种族。


Historie.

Windows Update byl poprvé představen s nástupem Windows 98. Od té doby prošel několika změnami. V roce 2002 Microsoft představil Software Update Services, komponentu, která určenou pro systém Windows 2000 Server umožňující stahování a distribuci bezpečnostních patchů do celé společnosti prostřednictvím centrálního serveru. Windows 2000 Service Pack 3 obsahuje BITS, umožňující použití nové komponenty, poprvé představené ve Windows XP, zvané Automatické aktualizace, která umožňovala stahovat a instalovat aktualizace na pozadí.  Ke konci roku 2004 Microsoft uvolnil Windows Update 5 pro Windows XP, který zahrnoval Service Pack 2 a několik významných změn aktualizační aplikace. Uživatelé bez širokopásmového připojení si mohou objednat CD obsahující Service Pack 2 (SP2) z webových stránek společnosti Microsoft. Ačkoli toto CD bylo zpočátku poskytováno uživatelům zdarma, od června 2006 je zde malý poplatek za dopravu. Po instalaci SP2 je doporučeno navštívit webovou stránku společnosti Microsoft a vyhledat nejnovější aktualizace, jelikož od vydání SP2 jich byly vydány desítky. V roce 2005 představil Microsoft první beta verzi alternativního Microsoft Update, zprostředkovávajícího aktualizace podporovaných operačních systémů, Microsoft Office (Office XP a Office 2003), Exchange a SQL serveru, jako odezvu na požadavky zákazníků na jednoduchý způsob kontroly a získávání aktualizací produktů Microsoft. Postupem času byly přidány další aplikace společnosti Microsoft, jako Windows Defender a Virtual Server.  Ve Windows Vista a Windows Server 2008 již není pro výběr a stahování aktualizací použito webové rozhraní. Bylo nahrazeno Windows Update aplikací v Ovládacích panelech, která nabízí obdobnou funkčnost.

Nové vlastnosti poslední verze.

Ke znepokojení uživatelů Microsoft Update běžně vedlo, že aktualizace vyžadující restart systému aktivovaly dialogové okno požadující restart systému každých 10 minut. Toto dialogové okno se typicky zobrazuje navrchu jakékoli aplikace, se kterou uživatel právě pracuje. Ačkoli Windows Update stále požaduje restart pro určité typy aktualizací, dialogové okno bylo změněno tak, aby umožnilo uživateli zvolit delší čas před dalším upozorněním (až 4 hodiny). Také se již zobrazuje pod ostatními aplikacemi.  Windows Update mohou automaticky stahovat a instalovat jak důležité, tak doporučené aktualizace. Aktualizace systému nastává na pozadí a dokončení aktualizačního procesu je vybaveno bohatým nastavením. Pokud aktualizace vyžaduje pro dokončení instalace restart, může být naplánována na určitý čas. Můžete také odložit předem naplánovaný restart, dokud nedoděláte současnou práci. Pokud aktualizace softwaru ovlivňuje právě používaný soubor, Windows Update může daný soubor uložit, aplikaci uzavřít, provést aktualizaci a následně provést její restart.

Windows Update je služba, která zajišťuje aktualizace operačního systému Windows a s ním spojených komponent, jako definice pro Windows Defender a filtr nevyžádané pošty pro Windows Mail. Windows Update je také prostředek jak stahovat Windows Ultimate Extras, volitelný obsah nabízený uživatelům Windows Vista Ultimate.

Windows Update是适用于Windows 9x和Windows NT系列操作系统的Microsoft服务,可自动通过Internet下载和安装Microsoft Windows软件更新。该服务提供Windows的软件更新,以及各种Microsoft防毒软件的更新,包括Windows Defender和Microsoft Security Essentials。自成立以来,微软已推出两项服务扩展:微软系统更新和微软商务系统更新。前者推出了包括其他微软产品的核心服务,如Microsoft Office和Microsoft Expression Studio。后者可用于Windows 10的商业版,并且只有在经过严格测试后才允许推迟更新或接收更新。


Popis.

Vegetativní orgány, habitus a vzrůst.

Slivoně jsou opadavé, zřídka i stálezelené (sekce "Laurocerasus" nebo zástupci někdejšího tropického rodu "Pygeum") stromy nebo keře. Mohou nabývat různého habituː od nízkých, středně vysokých i vysokých stromů dorůstajích výšek 5 až 25 metrů, zřídka více, přes vícekmenné, bohatě větvené stromky či keře a klonální porosty až po nízké plazivé keře o výšce i méně než 30 centimetrů. Dožívají se relativně krátkého věku, řádově desítky let, třešeň ptačí výjimečně až 200 let. Kořenový systém je kůlovitý, hluboko sahající, bohatě větvený, u mnoha druhů je vyvinuta silná kořenová výmladnost, díky níž mohou jedinci vytvářet na stanovišti rozsáhlé polykormony (typicky např. slivoň trnka). Častá je mykorhiza. Kůra je v mládí hladká, často s nápadnými lenticelami, ve stáří puká a vytváří rozbrázděnou borku, nebo se podélně kroutí a odlupuje. Některé druhy mají zkrácené větvičky (brachyblasty) opatřené kolci. Listy jsou jednoduché, střídavě postavené nebo vyrůstající na brachyblastech, s drobnými opadavými palisty. Listové čepele jsou obvykle kopinatého nebo vejčitého tvaru, se zubatými, pilovitými nebo i téměř celokrajnými okraji; na jejich spodním okraji nebo na řapíku jsou často nektariové žlázky.

Generativní orgány.

Květy jsou oboupohlavné, pravidelné, vyrůstající samostatně nebo v chudých či bohatých květenstvíchː okolících, chocholících či hroznech. Rozkvétají obvykle před vyrašením listů nebo současně s listy. Květní lůžko formuje zvonkovitou nebo válcovitou češuli. Kališních i korunních lístků je po pěti, korunní jsou většinou bílé až růžové, zřídka i v odstínech červené, purpurové či fialové. Gyneceum je apokarpní, s jedním plodolistem, semeník je svrchní, volně vyrůstající ze dna češule, s jednou přímou čnělkou. Tyčinky jsou volné, nesrostlé, vyrůstající ve velkém množství (20–100), s barevnými prašníky. Květy často výrazně voní, opylovány jsou hmyzem, typicky blanokřídlými; úzké vazby s konkrétními opylovači nejsou známy. Díky obsahu nektaru patří slivoně k medonosným rostlinám; co do opylení mohou být samosprašné, nebo cizosprašné, což je třeba vzít do úvahy při zahradní výsadbě.  Květní obaly včetně češule po odkvětu opadávají a semeník dozrává v plod, kterým je kulatá nebo vejčitá peckovice různých rozměrů; u planých druhů je drobnější, s méně masitou dužinou, než u pěstovaných kultivarů. Vyrůstá na stopce nebo přisedle, na povrchu je hladká nebo pýřitě plstnatá, s relativně velkou peckou uvnitř. Dužnina plodů je u převážné většiny slivoní jedlá, u některých druhů však hrozí otravy nebo nevolnosti při pozření semen obsahujících prudce jedovaté látky (střemchy, bobkovišeň).  Základní chromozomové číslo je x = 8, jednotlivé druhy mohou nabývat různého stupně ploidie (2, 4, 6, 8, dokonce i 18).

Obsahované látky.

Zástupci rodu obsahují ve svých pletivech značné množství různých chemických látek. Krom sacharidů, bílkovin, minerálů, vitamínů a různých organických kyselin (jablečná, mravenčí, citrónová, vinná) jsou to především flavonoidy a fenoly, např. kumarin. Typický je též alkoholový cukr sorbitol. Důležitý je výskyt vysoce jedovatých kyanogenních glykosidů prunasinu, který se nachází ve vegetativních částech rostlin, a amygdalinu nacházejícího se v semenech. Uvádí se, že již 10 kapek oleje extrahovaného z hořkých mandlí může působit na člověka smrtelně.

Rozšíření a ekologie.

Rod "Prunus" je rozšířen kosmopolitně, s těžištěm výskytu v mírných a subtropických oblastech na severní polokouli. Osídluje prakticky celou Evropu, Asii a Severní Ameriku vyjma nejchladnějších oblastí, zasahuje též do tropů Indočíny a jihovýchodní Asie. Řada druhů se vyskytuje i v Jižní Americe, rovníkové a jižní Africe včetně Madagaskaru a několik i v Austrálii. Zástupci rodu obývají různá stanovištěː např. v tropické jižní Americe rostou v nížinných deštných lesích, v jihovýchodní Asii v lesích nížin a hor i v horských a subalpínských křovinách až do nadmořských výšek okolo 1500 m. V české flóře je původních šest druhůː třešeň ptačí a trnka obecná se vyskytují hojně na celém území jako příměs světlých lesů a lesních plášťů, v křovinách a remízcích; střemcha obecná je hojná zejména ve vlhčích křovinách, mokřadních olšinách a lužních lesích; ve světlých xerofilních křovinách a teplomilných doubravách českého a panonského termofytika roste višeň mahalebka, v nízkých křovinách na kamenitých stráních a ve stepních trávnících nejteplejších oblastí potom třešeň křovitá a na pouhých několika lokalitách jižní Moravy také mandloň nízká – kriticky ohrožený druh české květeny. Dalších několik druhů zde v průběhu doby zdomácnělo (slivoň slíva, slivoň myrobalán) a nebo příležitostně zplaňují z kultury (slivoň švestka, zplanělá nabývající obvykle pouze keřovitého vzrůstu). Často se vyskytují synantropně podél cest, v zarůstajících starých sadech a zahradách nebo na ladem nechaných loukách. Za nebezpečný invazní druh je v evropských zemích považována severoamerická střemcha pozdní.  Až na výjimky (bobkovišeň) slivoně nejlépe prospívají na plném slunci či v lehčím polostínu. Zvládají růst prakticky v jakékoli půdě kromě těžké jílovité a trvale zamokřené, některé volně rostoucí druhy snášejí i chudé kamenité půdy a značné sucho. Kulturně pěstované druhy vyžadují hluboké půdy, které jsou dostatečně humózní. Kromě bobkovišní a střemchy jsou všechny druhy vápnomilné; na větší množství vápníku v půdě jsou však citlivé broskvoně. Při prudkém střídání teplot v zimě mohou trpět mrazovými trhlinami ve dřevě a následným klejotokem. K nejčastějším škůdcům a chorobám patří obaleči, dále monilióza, různé bakteriální spály, houbové skvrnitosti a kadeřavost, zralé plody třešní obývají larvy vrtule třešňové. Velmi obávanou chorobou, která ve 20. století zlikvidovala po celém světě stovky milionů stromů více než 30 druhů slivoní, je šarka – virové onemocnění přenášené zpravidla mšicemi.

Systematika a taxonomie.

Systematická klasifikace tohoto rozsáhlého rodu procházela v čase mnoha proměnami. V předlinnéovských časech bylo rozlišováno šest různých rodůː "Prunus", "Armeniaca", "Persica", "Cerasus", "Amygdalus" a "Laurocerasus". Carl Linné ve svém základním autoritativním díle "Species Plantarum" z roku 1753 zařadil jemu známé zástupce do dvou rodů ("Amygdalus" a "Prunus"), v pozdějších revizích jejich počet zvětšil na čtyři ("Amygdalus, Cerasus, Prunus" a "Padus"). V průběhu 19. a 20. století existovaly jak tendence pojímat rod široce ("Prunus" sensu lato), tak i drobit jej do různého množství (5–8–10) různě vymezených rodů, případně podrodů. Také v "Květeně ČSR" jsou domácí zástupci rozčleněni do osmi úzce pojatých rodů ("Prunus" sensu stricto – slivoň, švestka; "Cerasus" – třešeň, višeň; "Padus" – střemcha, sakura; "Padellus" – mahalebka; "Laurocerasus" – bobkovišeň; "Amygdalus" – mandloň; "Armeniaca" – meruňka; "Persica" – broskvoň).  Nejednoznačná byla i otázka vyššího taxonomického zařazeníː tak byl rod někdy řazen do samostatné čeledi mandloňovité ("Amygdalaceae"), jako v "Květeně ČSR", jindy mu v rámci čeledi růžovitých byla přidělována samostatná podčeleď "Prunoideae", případně společně s několika menšími rody podčeleď "Amygdaloideae", které se však ukázaly jako nepřirozené. Fylogenetické studie potvrdily celý rod "Prunus" v širokém pojetí jako monofyletický, pocházející ze Starého světa, a zařadily jej do podčeledi "Spiraeoideae", v níž je jediným taxonem tribu "Amygdaleae"; sesterskou větví je pravděpodobně tribus "Neillieae" (rody tavola, tavolníkovka). Typovým druhem je slivoň švestka ("Prunus domestica"). Mezi jednotlivými druhy jsou jen slabé reprodukční bariéry, takže snadno dochází k hybridizaci.  Na vnitřním členění rodu do podrodů a sekcí dosud nepanuje úplná shoda. Níže uvedený seznam pochází z kompletního soupisu americké databáze GRIN (2011). Podle novější studie čínských vědců z roku 2013, založené na analýze chloroplastového a jádrového genomu 84 vybraných druhů, lze rod rozdělit na tři dobře vymezené monofyletické větve se subgenerickou platností. První z nich by představovala podrod "Padus", zahrnující tetraploidní dřeviny s drobnými plody v dlouhých hroznovitých plodenstvích (střemchy, bobkovišně a někdejší rody "Maddenia" a "Pygeum"); druhá větev – podrod "Cerasus" – diploidní nebo polyploidní peckoviny s chocholičnatým květenstvím (třešně, višně) a třetí – podrod "Prunus" – dřeviny s květy jednotlivými nebo ve svazečcích (broskvoně, slivoně, mandloně, meruňky a další).  Nejstarší dosud známé fosilie přiřaditelné k rodu "Prunus" s. l. byly nalezeny v Britské Kolumbii a pochází ze středního eocénu.

Vybraní zástupci.

Přehled podrodů a sekcí s vybranými druhy podle americké databáze GRIN (2011) (české názvy dle Botany.cz a BioLib, údaje o rozšíření ze stránek http://www.plantsoftheworldonline.org)ː  Podrod "Prunus":  Podrod "Amygdalus" (L.) Focke:  Podrod "Emplectocladus": Severní Amerika

Využití.

Gastronomie.

Plody různých druhů slivoní patří k nejoblíbenějším druhům ovoce, jehož byla vyšlechtěna velká řada odrůd. Obsahují množství vitamínu A, B a C, stejně jako antioxidanty, množství minerálů (sodík, draslík, fosfor, vápník, hořčík, železo), fruktózu a další jednoduché cukry. Ve větším množství mají projímavé účinky. Spektrum jejich využití je obecně nesmírně širokéː od přímé konzumace v čerstvém stavu po výrobu kompotů, rozvářek, omáček, sirupů, džemů a povidel. Zralé plody nejsou příliš trvanlivé a rychle se kazí; pro uchování je lze sušit (meruňky, švestky), mrazit nebo kandovat. Využívány jsou též při pečení jako náplň oblíbených meruňkových či švestkových knedlíků, do koláčů a dezertů (třešňová nebo meruňková bublanina). Sladké mandle, vyšlechtěné na nízký obsah hořkého amygdalinu, mají všestranné užití v cukrářství, na výrobu marcipánu a různých pochutin, připravuje se z nich též výživné mandlové mléko. Tradiční součástí východoasijské kuchyně, postupem času objevovanou i v Evropě, jsou výrobky z japonské švestky "Prunus mume", jako je umeocet nebo sušené nakládané švestičky umeboshi. Ve východoasijských zemích využití tohoto nesmírně populárního stromu dále zahrnuje výrobu šťáv z kouřem uzených plodů, čaj ze sušených květních plátků, likéry a mnoho dalšího.  Samostatnou kapitolou je výroba alkoholických nápojů. Mnohé druhy peckovin jsou po prokvašení destilovány na oblíbené ovocné pálenkyː v ČR především slivovice a meruňkovice, v jiných evropských zemích též destiláty z třešní, jako italské Maraschino (maraska) z odrůdy dalmatských višní, portugalská ginjinha či ginja nebo v německém prostoru pálenka Kirsch, využívaná též při přípravě fondue nebo v cukrářství jako náplň čokoládových dezertů. Macerováním nebo přídavkem višňové šťávy vznikají likéry jako višňovka nebo griotka, broskvová šťáva dodává chuť vodce Koskenkorva. Z jader broskví a meruněk se vyrábí pálenka zvaná persico, macerací týchž s dalšími přísadami likér Amaretto. Višně jsou tradiční přísadou belgického piva Kriek Lambik, ovocné lambiky lze vařit i s meruňkami, broskvemi nebo švestkami. Z trnek se místně vyrábí ovocné víno.

Estetický a kulturní význam.

Rozkvetlé stromy různých druhů slivoní jsou atraktivní jarní podívanou, proto patří k hojně pěstovaným okrasným dřevinám a vyšlechtěna byla řada jejich ozdobných kultivarů (plnokvěté, převislé, s purpurově zbarvenými listy apod.). K dalším estetickým účinkům patří též olistění a plody; některé druhy na podzim vybarvují své listy do červené (třešeň ptačí), zlatožluté (střemchy) či oranžové (sakura). Hodí se do alejových výsadeb nebo jako předsadba pro vyšší skupiny, vzrůstnější druhy jako parkové solitéry. Oblíbené především v menších zahradách jsou také různé druhy růžově kvetoucích mandloní. Keřovité typy lze využít jako živý plot, zakrslé a plazivé keře pak na skalky nebo vřesoviště.  Rozkvetlé sakury jsou jedním z nejznámějších symbolů Japonska, kolem nichž se točí mnoho zvyklostí a tradic společenského života. Během svátku Hanami, který vznikl pravděpodobně již v období Heian (8.–12. století), jsou kvetoucí sakury ve velkém množství pozorovány a obdivovány při piknicích za popíjení saké, a to jak ve dne, tak v noci za svitu lampionů. Podobně obdivované jsou květy japonské švestky ume, která je též národní květinou Taiwanu. Kvetoucí třešně a sakury jsou neodmyslitelnou součástí japonské i čínské poezie (mj. známá haiku básníka Bašó) a také výtvarného i užitého umění, včetně tvorby bonsají. Oblíbeným motivem jsou "tři přátelé zimy" – slivoň, borovice a bambus, zobrazované v uměleckých dílech, společně vysazované v japonských zahradách nebo používané ve výzdobách vztahujících se k příchodu nového roku. Slivoně zde představují symbol vracejícího se jara, krásy, čistoty, prostoty, ale též pomíjivosti a nevyhnutelného úpadku všeho živého. Trnky byly v Evropě naopak symbolem kontrastu sil světla a temnoty a považovány za dřevinu čarodějnic. Mnoho dalších lidových pověr je spojeno se zvykem řezat počátkem prosince větévky slivoní (nejčastěji třešní) do vázy – Barborky.

Dřevo.

Dřevo slivoní (především švestkové, meruňkové a třešňové, ale i trnky nebo některých druhů střemchy) je tvrdé, pevné a díky svému atraktivnímu oranžovému nebo hnědočervenému zbarvení s výraznou kresbou velmi ceněné v uměleckém truhlářství a řezbářství. U některých druhů nahořkle voní po mandlích. Bývá vyhledáváno i jako náhrada exotických dřev tropických stromů. Slivoně ovšem obvykle nejsou cíleně pěstovány pro dřevařské využívání a jednotlivé stromy také nejsou příliš vzrůstné, proto dřevo bývá obchodováno pouze příležitostně a v malých objemech, například při likvidaci nebo obnově starých sadů a zahrad. Je vhodné k soustružení, dobře se ohýbá, lepí i leští. Vyrábí se z něj ozdobný dýhovaný nábytek nebo hudební nástroje, stejně jako drobné dekorační předměty jako svícny, tácy, dózy, sošky, spony do vlasů, střenky nožů, rámy obrazů, dýmky či dřevěné šperky. Pro svou vysokou výhřevnost a jemnou ovocnou vůni dýmu je oblíbeným dřevem na grilování a uzení.

Medicína a kosmetika.

Některé druhy patří mezi léčivky. Např. z kůry slivoně africké ("Prunus africana") bohaté na fytosteroly se průmyslově vyrábí antiprostatické preparáty. Díky obsahu prunasinu a amygdalinu je lze teoreticky využívat i jako žaludeční tonikum, při předávkování však hrozí otrava. Z jader mandloní, ale i meruněk nebo broskví, se lisuje aromatický olej využívaný ve farmacii, parfumerii a kosmetice; především díky svým zvlhčujícím, zvláčňujícím a regeneračním účinkům na pleť a vlasy je častou součástí různých pleťových masek, mastí a kosmetických krémů. Součástí tradiční čínské medicíny je užívání přípravků ze švestek ume, jejichž účinky coby antioxidantu, prostředku proti únavě, překyselení organismu, poruchám zažívání a proti bakterii "Helicobacter pylori" způsobující gastritidu a žaludeční vředy byly prokázány i moderními medicínskými výzkumy.

Pěstování.

Cílené pěstování různých druhů slivoní zavedli v Evropě Římané, kteří se s ním setkali na svých výbojích východním směrem, především na Blízký východ a do Persie, odkud přivezli sazenice meruněk, broskví či švestek. Jejich pěstování v Mezopotámii či starověké Číně se odhaduje již na dvě tisíciletí před naším letopočtem, patří tedy k velmi starým kulturním rostlinám. Vyžadují obvykle lehčí, propustnou, hluboce humózní půdu a krom třešní či švestek též chráněné, teplé polohy. Slivoně rychle rostou a již několik let po výsadbě vyžadují vysoké dávky hnojiv. Jako základ je možné používat chlévský hnůj v množství 300 q na hektar nejméně jednou za tři roky. Minerální hnojiva se doporučují dávat v několika intervalech, zvláště v případě hnojiv s obsahem dusíku. Přihnojení dusíkem po polovině června může vyvolat špatné vyzrávání letorostů. Doporučuje se ukončit hnojení dusíkem v případě, že jsou letorosty příliš dlouhé. Je vhodné též půdu přiměřeně vápnit.  Odrůdy slivoní se pro hospodářské účely jen zřídka množí generativně. Vyšlechtěné odrůdy se množí vegetativně očkováním a roubováním na řadu různých podnoží, některé původní druhy se ve školkařství množí řízkováním. V ČR je nejpoužívanější podnoží pro slivoně švestky myrobalán, neboť je značně přizpůsobivý půdním podmínkám a většina ušlechtilých odrůd slivoní s ním dobře srůstá. Také je používána Wangenheimova švestka a její kříženci. Často používanou vegetativně množenou podnoží je MY-KL-A – červenolistý myrobalán. Kříženec mezi "Prunus cerasifera" a "P. cerasifera" 'Atropurpurea'. Podnož je snadno množitelná ze zelených i dřevitých řízků. Jako podnož pro třešně a višně se používá i mahalebka.

Odkazy.

Externí odkazy.

Slivoň ("Prunus") je rozsáhlý rod stromů a keřů z čeledi růžovitých se značným hospodářským a kulturním významem. Zahrnuje velké množství oblíbených ovocných dřevin, jako jsou švestka, meruňka, višeň, třešeň, mandloň a broskvoň, stejně jako druhy planě rostoucí, jako jsou střemcha, trnka či mahalebka. Slivoně se vyznačují jednoduchými, střídavými listy a oboupohlavními, zpravidla vonnými květy. Obsahují množství různých chemických látek, např. toxického amygdalinu. Plodem je peckovice.

李属(学名:'),又名樱桃属、桃属、梅属、樱属、杏属,是蔷薇科的一个属。包括李子、樱桃、桃、杏、扁桃、和梅。传统上被放在蔷薇科作为一个亚科,李亚科(或桃亚科),但是有时也归类于另外一科,李科(或桃科、樱科)之内。樱桃属内植物有数百种类分布在地球的北温带地区。


Historie.

Město (pod názvem „Halla“) je poprvé zmiňováno v roce 806 (v jiných pramenech bylo označováno také jako "Hala Saxonum/ Hermundurorum/ Venedorum" – Ottův slovník naučný uvádí, že zde kdysi stála slovanská osada "Dobrohora"). V 10. století se stalo součástí magdeburské diecéze. V roce 1281 je Halle zmiňováno jako člen Hansy.  V roce 1625 bylo město obsazeno císařskými vojsky pod velením Valdštejna. V roce 1680 se dostalo pod vládu kurfiřtství braniborského a spolu s ním se stalo v roce 1701 součástí Pruského království. V rámci Pruska se v roce 1714 stalo hlavním městem magdeburského vévodství.  V roce 1694 zde byla založena Univerzita Halle ("Alma Mater Halensis") se čtyřmi fakultami.  V roce 1806 zaútočila na město napoleonská vojska a porazila pruské zálohy. Napoleon při následné návštěvě města nařídil zrušit univerzitu. V rámci tylžského míru v roce 1807 se Halle stalo součástí království Vestfálského, ale v r.1815 po Napoleonově porážce (v bitvě u Lipska) patřilo opět Prusku, tentokrát jako součást nově zřízené provincie Sasko, a bylo začleněno do správního okresu Merseburg. Brzy poté (1817) bylo v Halle obnoveno vysoké učení, a to jako Univerzita Martina Luthera jako společná nástupnická instituce dvou univerzit zrušených Napoleonem – původní hallské univerzity založené 1694 a slavné univerzity ve Wittenbergu založené 1502.  V roce 1882 zahájila ve městě provoz koňská tramvaj a v roce 1891, kdy už počet obyvatel města dosáhl 100 000 obyvatel, zahájila provoz první elektrická tramvaj (se třemi linkami – zřejmě první síť městských elektrických drah v Evropě).  Na konci druhé světové války bylo město dvakrát vybombardováno (31. března a 1. dubna 1945) a pak 17. dubna 1945 obsazeno americkými vojsky. V červenci 1945 Američané odtáhli a Halle se stalo součástí sovětské zóny rozděleného Německa jako hlavní město provincie Sasko, která se brzy stala opět zemí Sasko-Anhaltsko. V roce 1952, když NDR zrušila členění na země, se Halle stalo okresním městem (okres Halle). V roce 1967 byla obytná území na západě města správně oddělena jako samostatné město Halle-Neustadt. Po znovusjednocení Německa v květnu 1990 bylo Halle-Neustadt opět připojeno k městu Halle, které v rámci nového správního členění opět spadá pod zemi Sasko-Anhaltsko. Společně s blízkým městem Lipsko ve spolkové zemi Sasko tvoří jádro tzv. středoněmecké metropolitní oblasti a sdílí s ním mezinárodní letiště (kód LEJ).

Halle (Saale), původně "Halle an der Saale", česky "Halle nad Sálou" (starší český název "Dobrosol"), je největší město německé spolkové země Sasko-Anhaltsko.

萨勒河畔哈雷(德语:;15世纪末至17世纪末名为Hall in Sachsen;至20世纪初官方名为Halle an der Saale;1965至1999年名为Halle/Saale),或称哈雷(萨勒),简称哈雷,又译作哈勒,是一个位于萨勒河畔的无属县城市。城市居民约23万9千人(2018年),是萨克森-安哈尔特州人口较多的大城市之一。相邻最近的大城市是莱比锡,距离约有30公里。离首都柏林有大约130公里。离德累斯顿150公里。


Poslední společný předek dvou jedinců.

Posledního společného předka jakýchkoliv dvou mužů v otcovské linii lze stejně jako posledního společného předka jakýchkoliv dvou jedinců v mateřské linii odhadnout pomocí genealogického testu DNA. Testy při analýze využívají mitochondriální DNA nebo chromozóm Y.

Poslední společný předek všech žijících lidí.

Poslední společný předek každého dnes žijícího člověka žil uvnitř rozsáhlé lidské populace, z níž každý jednotlivec buď neměl potomky, nebo je předkem podskupiny dnes žijících lidí.  Při zjišťování linie předků se postupuje běžně od rodičů, jejich rodičů a tak dále. Obdobně vzniká strom potomků, kdy se postupuje od dětí, jejich dětí atd. Tento postup zde nelze využít, jelikož množství předků nebo potomků narůstá exponenciálně s každou novou generací. V 80. generaci dosahuje počet předků 2, tedy pětadvacetimístné číslo.  Tento jednoduchý výpočet však ve skutečnosti neplatí. Každé zplození totiž probíhá mezi "vzdáleným bratrancem a sestřenicí". Strom předků není tedy ve skutečnosti stromem, nýbrž acyklickým grafem. Pokud se umístí všichni žijící lidé do spodní části grafu a jejich předkové nad, tak tím, že někteří rodiče mají více dětí, dojde k napojení takových lidí na společného předka, v tomto případě na své rodiče. S každou generací přidanou nad obsazenou úroveň grafu je více a více lidí vůči sobě příbuzných (první bratranci či sestřenice, druzí, třetí atd.). Nakonec lze dospět do stavu, kdy je jeden z mnoha nejvýše umístěných předků posledním společným předkem, od kterého lze najít cestu ke všem žijícím osobám ve spodní části grafu.  Nelze předpokládat, že poslední společný předek a jeho předci předali své geny každému z dnes žijících lidí. Každá generace dědí pouze polovinu genů a tudíž je podíl konkrétních zděděných genů (přesněji alel) od jednoho předka stále menší a menší tak, jak se mísí s geny vrstevníků posledního společného předka.

Odhady.

Vyjde-li se z izolovaných linií předků nesmíšených během novodobých migrací a přihlédne-li se ke skupinám lidí žijících v dlouhodobé izolaci (kmeny ve střední Africe, Austrálii a na odlehlých ostrovech Oceánie), lze předpokládat, že poslední společný předek žil v období paleolitu. Z genetických studií chromozómu Y se odhaduje společný předek na stáří zhruba 338 tisíc let.  Rohde, Olson, a Chang (2004) však kladou, s využitím jiných modelů, posledního společného předka do rozmezí od 3. tisíciletí př. n. l. do 1. tisíciletí n. l. Rohde (2005) posléze upravil tuto simulaci pomocí parametrů historické migrace a hustot populace. Opatrnou volbou těchto parametrů sice posunul období až do 6. tisíciletí př. n. l., zprávu však uzavírá odhadem, který klade posledního společného předka i nadále do překvapivě nedávné doby druhého nebo prvního tisíciletí před n. l. Vysvětlení je takové, že ačkoliv lze za posledního společného předka až do moderních dějin považovat skutečně osobu žijící v paleolitu, situace se změnila s dobýváním různých území v 16. a 17. století. Zde Evropané zplodili velké množství potomků, kteří se posléze rozšířili i do vzdálených končin. Jedná se o zajímavou myšlenku, avšak i dnes ještě existují izolované skupiny nedotčené podobnými vlivy. To samozřejmě posouvá posledního společného předka o několik tisíciletí zpět. Zatímco simulace slouží k odhadu pravděpodobnosti, jednoznačnou odpověď může dát jedině genetický test všech dnes žijících lidí.  Jiné negenetické modely možného populačního vývoje od Rohdeho, Olsona, a Changa (2004) kladou posledního společného předka Západoevropanů do doby okolo roku 1000 n. l. Stejný článek uvádí překvapivý odhad bodu identických předků, který je kladen do období před 15 000 až 5 000 lety. Výzkum ukazuje na snížení populace z hlediska Y-DNA (nikoli mt-DNA) před 10 tisíci lety.

Poslední společný předek (MRCA - z anglického "Most Recent Common Ancestor") jakékoliv sady organismů je jedinec, který je přímým předkem všech organismů dané skupiny, a přitom tuto vlastnost už nemá žádný jeho potomek. Termín je nejčastěji používán ve spojitosti s lidskou populací. Pro předka všech organismů se používá termínu poslední univerzální společný předek (LUCA).

最近共同祖先(英语:Most recent common ancestor,缩写 MRCA)是演化生物学中表示一系列不同的物种拥有共同起源的那个最近的祖先。这一概念经常应用于人类的宗谱。


Hardware, operační systém a virtuální stroje.

V kontextu počítačového hardwaru je "platformou" často míněna soustava komponentů, které dohromady tvoří počítač (často se používá v kontextu „program je napsán pro platformu...“). Čistě vzato, operační systém (nebo operační primitivum) je napsán přímo pro užívání určité platformy, avšak tento software je i sám o sobě platformou, protože umožňuje zprostředkovat používání platformy (hardware) ostatním programům. Proto může být operační systém použit např. jako virtuální stroj, který umožní spuštění programů napsaných pro jiné platformy.  Počítačovou hardwarovou platformou může být například:

Softwarová platforma.

Java.

Java programy jsou typickým příkladem významu platformy pro software, protože Java kód je při kompilaci nejdříve převeden do meziformátu (tzv. bytecode), který je dále interpretován a spojen s příslušnými Java knihovnami. Pro telefony, PDA a jiná mobilní zařízení se tyto knihovny nazývají Java ME. Většina telefonů umožňuje Java programům (Java hry) bezproblémové spuštění a chod. Java a bytecode jsou „nezávislé“ na platformě. To je proto, že Java je platforma ve významu programovacího jazyka. Software není schopen provozu bez příslušné platformy nebo být nezávislé na platformě.

.NET.

.NET je platforma vydaná jako reakce na platformu Java od Sunu. Microsoft.NET je souhrnný název pro široké portfolio produktů a technologií od firmy Microsoft. Má mnoho společného s Microsoft.NET Framework (součástí OS Windows).  Microsoft produkty a součásti:

Počítačové programy.

Platforma je definována jako „místo, kde se spouští software“. Dodavatel platformy poskytne softwarovému vývojáři logický kód, který bude pro danou platformu fungovat, dokud bude výroba rentabilní. Logický kód zahrnuje bajtový kód, zdrojový kód a strojový kód. Platformy jsou hojně zmiňovány hlavně v souvislosti s API. Také je často mezi platformu a operační systém mylně vkládáno rovnítko. Příklady, kdy tomu tak není jsou uvedeny výše: Java,.NET.

Počítačová platforma je v informatice pracovní prostředí, jak po stránce hardware, tak i software. Toto prostředí umožňuje bezproblémovou činnost programů. Z hardwarové stránky je platformou zejména stavba počítače, použité komponenty (procesor, paměti, připojené periférie). Ze softwarové stránky platforma určuje použitý operační systém, knihovny, ale i použité programovací jazyky či kompletní framework (vývojová a běhová platforma).

系统平台(英语:computing platform)是指在电脑里让软件运行的系统环境,包括硬件环境和软件环境。典型的系统平台包括一台电脑的硬件体系结构(computer architecture)、操作系统、运行时库等。


Terminologie.

Syndrom systémové zánětlivé reakce.

Syndrom systémové zánětlivé reakce (, SIRS) je univerzální reakce organismu na inzulty infekční i neinfekční povahy, která je charakterizována přítomností alespoň dvou z následujících kritérií: U traumatizovaných pacientů se může jednat o autoimunitní reakci na fragmenty mitochodrií masivně uvolněných do krve z traumatem poškozených buněk.

Sepse.

Sepse je systémová zánětlivá reakce organismu (SIRS) na přítomnost infekce, která je buď prokázaná, nebo na ni máme podezření.

Těžká sepse.

Sepse, která vede k orgánové dysfunkci, hypotenzi nebo hypoperfuzi (nedostatečné prokrvení).

Septický šok.

Sepse provázená hypotenzí i přes adekvátní tekutinovou resuscitaci (viz dále "Terapie").

Epidemiologie.

Incidence sepse je obtížně stanovitelná, protože se velmi liší na odděleních různých typů. Nicméně se obvykle uvádí v rozmezí 15 až 50%. Letalita se pohybuje od 20% (u sepse) do 60% (u septického šoku).

Diagnostika.

Pro diagnostiku sepse jsou důležité klinické známky a laboratorní markery. Kromě už zmíněných (febrílie/hypotermie, tachykardie,...) k nim patří například periferní vazodilatace („teplá” periferie), alterace vědomí (zmatený pacient) nebo změny hemodynamiky jako zvýšený srdeční výdej a nízká systémová cévní rezistence.  K laboratorním markerům patří leukycytóza nebo leukopenie, laktátová acidóza, trombocytopenie (snížené množství krevních destiček), abnormality jaterních testů nebo renálních parametrů a zvýšení hladiny tzv. markerů zánětu, z nichž nejdůležitější jsou CRP (C-reaktivní protein) a PCT (prokalcitonin).

Zdroj (ložisko) sepse.

Ve snaze nalézt ložisko infekce jsou opodstatněné všechny dostupné zobrazovací metody, které jsou v danou chvíli proveditelné s ohledem na pacientův stav. Nejobvyklejšími jsou ultrazvuk, jehož velkou výhodou je možnost provedení u lůžka pacienta, a počítačová tomografie (CT).  Zdrojem sepse mohou být například:

Terapie.

Protože sepse je stále jednou z hlavních příčin úmrtí na jednotkách intenzivní péče, vytyčila si "Surviving Sepsis Campaign" za cíl toto změnit. K tomu slouží pravidelně aktualizovaný balík standardních diagnosticko-terapeutických doporučení. Léčbu je nutné zahájit včas a všechny body tzv. iniciální terapie by měly být splněny do 6 hodin. Léčba obvykle probíhá na jednotce intenzivní péče nebo na anesteziologicko resuscitačním oddělení (ARO), ale je nezbytné její zahájení ještě před překladem pacienta na toto oddělení.

Sepse (gr. "sepsis" ze slova "sepo" = hnít) je celková reakce organismu na infekci. Stav se může rozvinout do těžké sepse a dále do septického šoku spojeného s poruchou funkce nebo se selháváním jednoho nebo více orgánů. Sepse bývá označována neodborným lidovým termínem otrava krve.

败血症()指的是由于感染所引起的全身性发炎的严重疾病。常见的临床症状包括发烧、呼吸频率和心跳加速,以及意识不清。有时患者也会发生特定的临床症状,如因肺炎引起的咳嗽,或因为所导致的。若败血症发生于年长者、年纪幼小或免疫能力贫弱之患者,则可能会没有特定的感染症状,亦可能表现出体温过低或维持正常(一般发炎时,组织的温度会升高)的特殊症状。严重的败血症会导致供应组织的血流不足甚至器官衰竭。血流不足的原因可能是由于败血症引起的低血压、高血乳酸或是低排尿量所导致。败血症引起的低血压有可能会导致感染性休克,此一休克症状并无法借由静脉输液的方式有所改善。


Děj.

Politická partaj Jima Hackera poráží ve všeobecných volbách ve Velké Británii stávající stranu a její předseda je pověřen sestavením nové vlády. Jelikož Hacker dlouhodobě působil jako stínový ministr zemědělství, je skoro jisté, že získá ministerské křeslo. Zmocňují se ho však pochyby, jelikož kampaň na vedení strany vedl proti nastupujícímu premiérovi. Po návštěvě v Downing Street č. 10 Jim odchází jako ministr pro administrativní záležitosti. Přestože post mnozí považují za způsob politického hřbitova, Hacker se nenechá vyvést z míry a je rozhodnut řídit transparentní resort, očištěný od starých nešvarů, čelem k voličům. Snaha o změnu však naráží na postoj sira Humphreyho Applebyho, stálého tajemníka ministerstva. Ten navenek projevuje náklonnost k ministrovým záměrům, sám ovšem pracuje pouze pro zájmy byrokratické státní správy. Hackera si snaží podmanit buď nadměrným zasypáváním informacemi, nebo přísnou cenzurou všech dokumentů, které se mají k ministrovi dostat. Nadto cynicky kritizuje ministrovo spojování úřadu s politikou strany.  Jim Hacker po čase opouští svojí počáteční naivnost ve vztahu k voličům i tajemníkovi ministerstva a začíná hrát podle Humphreyho pravidel, která obrací proti němu. Ve vztahu k občanům však Humphreyho začne paradoxně napodobovat. Jazýček na vahách přitom vychyluje ministrův osobní tajemník Bernard Woolley, který ve vztahu k Hackerovi vystupuje vstřícněji a podporuje zásady demokracie. Jeho vstřícnost však ochromuje sir Humphrey, který mu neváhá zdůraznit, že jako člen státní správy je podřízen jemu a jedině on může zajistit jeho kariérní vzestup, v případě nepřízně i pád. Ministr je ve funkci pouze dočasně a z dlouhodobého hlediska nemá podstatnější vliv. Mnoho epizod se odehrává kolem návrhů, které zastává jedna strana, zatímco ta druhá ho striktně odmítá. Humornou zápletku vytváří vzájemné přesvědčování a cesty intrik. Společný nepřítel samozřejmě dokáže spojit i dříve nevraživé strany.  Vše pokračuje po Hackerově vzestupu do č. 10 a Humphreyho činnosti jako tajemníka vlády. Jimova politického poradce Franka Weisela, dřívějšího horlivého zastánce očisty resortu, který ovšem přijal politickou trafiku, nahrazuje stávající poradkyně premiéra Dorothy Wainwright, nová posila proti rozpínavé Humphreyho politice. Appleby se i nadále chodí radit k bývalému tajemníkovi vlády Arnoldu Robinsonovi, stejnému cynikovi jaký je on sám, nového stoupence ovšem nalézá ve Franku Gordonovi, stálém tajemníkovi ministerstva financí, tedy "faktickém" pánovi nad ekonomickou politikou.

Námět.

Jonathan Lynn v rozhovorech přiznává, že stálá aktuálnost seriálu spočívá v tom, že se při ohlédnutí do minulosti nic kolem nás podstatně nezmění. Problémy politické a hospodářské jsou stále stejné, mění se jen jména a čísla. Děj vyprávění se neodehrává v parlamentu, jelikož se tam neodehrává ani vládnutí. Podnětná jednání o zásadních problémech se odehrávají v soukromí, seriálové scény se proto této zásadě přizpůsobují. Voličům je poté sděleno pouze to, co si politici přejí.  Námět autoři čerpali díky vzpomínkám a zkušenostem svých blízkých v politice, na základě publikovaných prací typu "Deník Richarda Crossmana" (ministr Crossman psal o svých neustálých bojích se stálou tajemnicí ministerstva), zpráv z médií, ale i vlastní fantazie. Antony Jay jako odborník na politickou byrokracii přednesl problém a zkušený filmař Jonathan Lynn scénku doplnil o zábavné dialogy. Scenáristé začínali s instruktážními filmy na výchovu manažerů, "Jistě, pane ministře" proto chápali jako špatné příklady chování politiků.

Obnovení seriálu.

V roce 2013 se autoři původního seriálu, scenáristé Jonathan Lynn a Antony Jay pokusili seriál znovu oživit. Spolu s režisérem Garethem Gwenlanem natočili novou šestidílnou řadu s názvem "Yes, Prime Minister", kterou odvysílala britská televize UKTV. Tentokrát ovšem v novém obsazení, neboť dva z hlavních představitelů už zesnuli. Premiéra Jima Hackera hrál David Haig, stálého tajemníka sira Humphreyho Applebyho Henry Goodman a asistenta Bernarda Wooleyho Chris Larkin. Děj celé série se soustředil kolem jednoho kritického víkendu, během něhož se řeší vztah Británie k Evropě a dohoda o ropovodu ze zemí bývalého Sovětského svazu. Nová verze se nesetkala s tak příznivými ohlasy jako původní série.

Uvedení v České republice.

Televize.

Česká televize zařadila od roku 2000 do svého programu všechny původní seriálové řady s českým dabingem. Hlavní postavy dabovali Viktor Preiss, František Němec a Lukáš Vaculík. Tvůrci českého znění Ivana Breznenová, Věra Pokojová a Michal Vostřez byli v roce 2001 oceněni zvláštní cenou Františka Filipovského za dabing.

Divadlo.

Pražské Divadlo na Vinohradech uvedlo v roce 2006 divadelní představení "Jistě, pane ministře". České dialogy byly seskupeny do jednoho celku, přičemž vycházely ze čtyř vybraných epizod seriálu. Hru doplňovala videoprojekce zobrazující okamžiky zákulisního jednání. Jako fotografický doprovod se divákům představila i královna Alžběta II. Pod vedením režiséra Martina Stropnického účinkovali v hlavních rolích ti herci, kteří připravili i český dabing seriálu, tedy Viktor Preiss coby Jim Hacker a František Němec jako sir Humphrey. Dabingového Lukáše Vaculíka nahradil v úloze osobního tajemníka Bernarda Jan Šťastný a v dalších rolích účinkovali Svatopluk Skopal (politický poradce), Simona Postlerová (ministrova žena Anna), Daniela Kolářová, Otakar Brousek a Jiří Žák.

DVD.

V Česku vyšel seriál na DVD s českým dabingem, původním anglickým zvukem i titulky. Vzhledem ke stáří a kvalitě původního materiálu byl obraz digitálně zrestaurován. Celkem byly vydány tři DVD disky Jistě, pane ministře a dvě DVD Jistě, pane premiére.

Seznam epizod.

Zajímavostí je, že všechny epizody seriálu, s výjimkou tří z prvního cyklu, skončily výrokem „Jistě, pane ministře“, resp. „Jistě, pane premiére“.

Jistě, pane ministře a navazující pokračování Jistě, pane premiére (v anglickém originále Yes Minister a Yes, Prime Minister) je komediální televizní seriál BBC z prostředí vysoké politiky natočený mezi léty 1980 a 1988. Jeho autory jsou Antony Jay a Jonathan Lynn.

《是,大臣》(英语:"Yes Minister")是一套于1980年代播出的英国电视情景喜剧。这套剧集走英式幽默的路线,由安东尼·杰(Antony Jay)与乔纳森·林(Jonathan Lynn)创作,自1980年到1984年,在BBC上播出三季,每季7集。续集《是,首相》(英语:"Yes, Prime Minister"),两季,每季8集,在1986至1988年播出。上下两部之外,还另有一部圣诞特别篇。总共有38集。除圣诞特别篇为60分钟外,其余37集为30分钟。这套剧集以嘲讽当时英国政坛各种现象为主题,是当时很受欢迎的电视剧。


Normy PPTP.

Normy pro PPTP byly publikovány jako. PPTP nebylo navrženo nebo schváleno jako standard Komisí techniky Internetu IETF. PPTP pracuje na základě vytváření běžné PPP relace s GRE (Generic Routing Encapsulation) zapouzdřením. Druhá relace na TCP portu 1723 je používána pro zahájení a řízení GRE relace.  Protože PPTP vyžaduje dvě síťové relace, je pro něj nesnadné proniknout síťovým firewallem. Spojení PPTP jsou ověřována pomocí autentizačních metod Microsoft MSCHAP-v2 nebo EAP-TLS. Přenos VPN je nepovinně chráněn MPPE šifrováním (Microsoft Point-to-Point Encryption), které je popsáno pomocí standardu. Microsoft MSCHAP-v2 může být narušeno, pokud uživatelé zvolí slabá hesla. Kvalitnější bezpečnostní volbu pro PPTP představuje certifikované EAP-TLS.

Uvedení do praxe.

Tento protokol byl vyvinut vývojovým konsorciem tvořeným společnostmi Microsoft, Ascend Communications (nyní součást Alcatel-Lucent), 3Com a dalšími.  PPTP je oblíbený, protože jeho nakonfigurování je snadné a byl prvním protokolem podporovaným Vytáčeným připojením sítě (Dial-Up Networking) firmy Microsoft. Všechna vydání Microsoft Windows počínaje Windows 95 OSR2 jsou svázaná s PPTP klientem, ačkoli jsou omezena na pouze 2 souběžná odchozí spojení. Služby vzdáleného přístupu (Remote Access Service – RAS) pro Microsoft Windows obsahují PPTP server.  Distribuce Linuxu donedávna postrádaly plnou podporu PPTP, protože se věřilo, že MPPE je zatíženo patentem. Plná podpora MPPE byla přidána do větve Linuxu 2.6.13, která je udržována Andrewem Mortonem. SuSE Linux 10 byl první linuxovou distribucí, která nabízela kompletně pracujícího PPTP klienta. Oficiální podpora PPTP byla přidána 28. října 2005 do oficiálního vydání jádra verze 2.6.14.  Mac OS X (včetně verze nahrané v iPhone) obsahoval PPTP klienta do verze macOS Sierra a iOS 10. PPTP klienty pro starší vydání Mac OS prodávají společnosti Cisco a Efficient Networks. Ve verzi systémů iOS 10 a macOS Sierra byla oficiální podpora protokolu PPTP, z důvodů jeho prolomení, již odstraněna. Uživatelům je doporučeno, aby tento protokol pro realizaci virtuální privátní sítě nadále nevyužívali a to ani pomocí instalace aplikací třetích stran.  Přístroje PALM PDA se zařízením Wi-Fi jsou vybaveny PPTP klientem Mergic.  Microsoft Windows Mobile 2003 a novější také podporují PPTP protokol.

Budoucnost PPTP.

Zdokonalením PPTP na platformách Microsoft je použití buďto L2TP/IPsec nebo IPsec. Přebírání vylepšených VPN technologií je pozvolné, protože PPTP je pohodlně a snadno nastavitelný, zatímco L2TP/IPsec vyžaduje sdílený klíč (shared key) nebo strojní certifikáty (machine certificates). Na zařízeních Cisco je možné nastavit VPN server tak, aby spojení ověřoval prostřednictvím Uživatelsky vytáčené služby pro vzdálenou autentizaci RADIUS. To znamená, že je možné použít řešení PPTP stylu za použití IPsec, aniž by bylo potřeba sdílených klíčů (shared keys) nebo certifikátů. Uživatelé mohou poté používat svá vlastní uživatelská jména a hesla.  Vzhledem k prolomení MS-CHAPv2 v červenci 2012 a závislosti stávajících implementací na tomto protokolu nelze nadále PPTP VPN považovat za bezpečný způsob VPN, reálně hrozí odposlech hesla a veškeré další komunikace. Protokol PPTP VPN by proto měl být okamžitě nahrazen jinými řešeními, např. OpenVPN a dosavadní PPTP-VPN spojení považovat za nešifrovaná.

Point-to-Point Tunneling Protocol (PPTP) je způsob realizace Virtuální privátní sítě (VPN). Obvyklými náhradami za PPTP jsou protokoly SSTP, L2TP nebo IPsec. Na konci července 2012 byl prolomen šifrovací protokol MS-CHAPv2 a od té doby nelze použití PPTP VPN považovat za bezpečné.

点对点隧道协议(英语:Point to Point Tunneling Protocol,缩写为PPTP)是实现虚拟私人网络(VPN)的方式之一。PPTP使用传输控制协议(TCP)建立控制通道来传送控制命令,以及利用通用路由封装(GRE)通道来封装点对点协议(PPP)封包以传送资料。这个协议最早由微软等厂商主导开发,但因为它的加密方式容易被破解,微软已经不再建议使用这个协议。


Historie.

Prvními návštěvníky Islandu, ostrova na pomezí Atlantského a Severního ledového oceánu, byli pravděpodobně irští mnichové na konci 8. století. Název (v překladu "Ledová země") dali ostrovu v 9. století Vikingové, kteří ostrov navštívili v zimním období. Kolem roku 930 byl založen národní sněm Althing, který je pokládán za nejstarší evropský parlament. Ostrov byl poté kolonizován Nory, roku 1380 se však dostal pod svrchovanost Dánska a na jeho území mohla být vyvěšována pouze dánská vlajka.  12. července 1809 Jørgen Jørgensen (dánský obchodník, korzár a tlumočník) svrhl dánského guvernéra na Islandu, vyhlásil nezávislost ostrova, sám se jmenoval jeho vládcem a v Reykjavíku vztyčil svou vlajku. Žádné vyobrazení této vlajky se nedochovalo, pouze popis: jednalo se o modrý list se třemi bílými treskami bez hlavy. Treska je starý islandský symbol, již v roce 1589 byla bezhlavá, ale korunovaná treska ve štítu islandského znaku, v roce 1593 byla na pečeti ostrova a asi od 16. století byla korunovaná stříbrná, bezhlavá treska oficiálním znakem Islandu. Asi po dvou měsících byla obnovena dánská vláda, Jørgensen zatčen a obnoveno užívání dánské vlajky.  Přibližně v roce 1870 navrhl islandský výtvarník Sigurður Guðmundsson novou vlajku, jež byla tvořena modrým listem s vyobrazeným bílým, sedícím sokolem. Ta byla poprvé vztyčena v létě roku 1873 na jihozápadě ostrova v oblasti Þingvellir, poblíž vzniku Althingu. V roce 1874 byla tato vlajka, v rámci oslav 1000 let osídlení ostrova a v souvislosti se sílícím národním hnutím, vyvěšována po celé zemi (není obrázek).  V březnu roku 1897 navrhl islandský básník Einar Benediktsson v novinovém článku národní vlajku, která byla (dle něho, na rozdíl od vlajky se sokolem) slučitelná s tradicemi a vlajkami ostatních severských národů. Návrh tvořil modrý list s bílým skandinávským křížem. V létě téhož roku byla neoficiální, ale populární vlajka poprvé vztyčena v Reykjavíku, oficiálnímu přijetí zabránily dánské úřady, vlajka byla podle nich příliš podobná švédské nebo řecké vlajce. Tato vlajka je téměř shodná (až na odstín a poměr stran) se současnou vlajkou britských Shetland.  1. února 1904 byla Islandu přiznána autonomie, dalším podnětem k národněosvobozeneckému hnutí bylo vyhlášení nezávislosti Norska v roce 1905. 12. června 1913 byl dánskou lodí pobřežní stráže zatčen Einar Petursson, mladý Islanďan, který vesloval v malém člunu s modrou vlajkou s bílým křížem u Reykjavického přístavu. Zabavení vlajky vedlo k pobouření, protestním shromáždění a následně k ještě většímu všeobecnému užívání této vlajky. Výzvy k přijetí této vlajky parlamentem byly dánskými úřady i králem nadále odmítány.  Student Matthias Thordarson (Þórðarson) proto navrhl další vlajku (vycházející z předchozí), která však měla místo bílého kříže kříž červený, bíle lemovaný. 22. listopadu 1913 byla tato vlajka královským výnosem přijata za islandskou národní vlajku (výnos byl podepsán dánským králem Kristiánem X. až 19. června 1915. Vlajka se mohla (dle královského nařízení) pouze na pevnině. Vlajka byla téměř shodná s vlajkou současnou, tehdy však měla světlejší odstín modré barvy.  30. listopadu 1918 byla vytvořena personální unie s Dánskem, 1. prosince pak bylo vyhlášeno Islandské království a dánský král Kristián X. se stal i islandským králem. Národní vlajka zůstala zachována, od 12. února 1919 se stala i vlajkou obchodní a mohla se tak užívat i na moři.  V květnu 1940 byl ostrov, po německé okupaci Dánska a Norska a úmluvě s islandskou vládou, obsazen britským vojskem, které bylo v červenci 1941 vystřídáno armádou USA. Suverenita Islandu však zůstala zachována. Referendum z 23. května 1944 vedlo ke zrušení svazku s Dánskem a 17. června 1944 byla vyhlášena "Islandská republika". Stejný den byl schválen zákon č. 34 (s platností od 24. srpna 1944), kterým byla zavedena nová státní vlajka.  Vlajka s korunovaným sokolem byla užívána v letech 1921–1944 jako královská standarta.

Vlajka Islandu je tvořena modrým listem o poměru 18:25 se skandinávským, červeným, bíle lemovaným křížem.

冰岛国旗() 于1944年6月17日冰岛成为共和国时正式采用,设计为蓝色底色配以白色及红色的十字。


Hudební kariéra.

Jeho hra na bicí byla atraktivní pro okázalý způsob hry, showmanství a průkopnictví v používání dvou basových bubnů namísto jednoho. Stal se známým též používáním mnoha dalších perkusních nástrojů a afrických rytmů ve hře na bicí. Africké vlivy jsou zřejmé na Bakerově spolupráci s hudebníkem Fela Ransome-Kuti, kdy usedl za bicí místo bubeníka Tony Allena v nahrávací sessions vydané v roce 1971 pod názvem "Fela Ransome-Kuti and The Africa '70 with Ginger Baker Live!". V té době se choval podobně nabubřele jako Keith Moon ze skupiny The Who, ale byl schopen i zdrženlivého způsobu hry, který slyšel u britských jazzových skupin koncem 60. a začátkem 60. let.  Předváděl také delší improvizace sólové hry na bicí, jeho nejznámějším se stalo třináctiminutové sólo ve skladbě "Toad", zařazené na dvojalbum skupiny Cream "Wheels of Fire".  Od roku 1986 vydal několik různých alb od stylu etno až po jazz-fussion a jezdil po turné s různými jazzovými, klasickými a rockovými soubory, včetně obnovených Cream. Skupiny, ve kterých vystupoval, často nesly v názvu jeho jméno jako Ginger Baker's Air Force, Baker Gurvitz Army (1974–1976), Ginger Baker's Energy (1976) a Ginger Baker Trio, kde s ním hráli jazzový basista Charlie Haden a kytarista Bill Frisell (nahrávky byly realizovány v letech 1994 a 1996), také byl několikrát členem různých souborů jako Hawkwind (1980), Atomic Rooster (1980), Public Image Ltd (1986) a Masters of Reality (1990). V roce 1994 Baker vstoupil do BBM (Bruce-Baker-Moore), krátkodobého projektu jehož členy byli Jack Bruce a kytarista Gary Moore.

Nástroje.

Používal bicí soupravu značky Drum Workshop (DW), ale v 60. a 70. letech používal soupravu značky Ludwig a činely značky Zildjian.

Peter Edward „Ginger“ Baker (19. srpna 1939, Lewisham, Londýn, Spojené království – 6. října 2019) byl anglický bubeník který získal věhlas jako člen skupin Graham Bond Organization (GBO) a Cream v letech 1966 až 1968. Později se spojil se spoluhráčem z Cream Ericem Claptonem, Ricem Grechem a Steve Winwoodem a založili v roce 1969 skupinu Blind Faith. Začátkem 70. let Baker koncertoval a nahrával se svou skupinou Ginger Baker's Air Force.

彼德·爱德华·「金格」·贝克(英语:Peter Edward "Ginger" Baker,1939年-8月19日-2019年-10月6日),艺名金格·贝克(英语:Ginger Baker),是一个英格兰鼓手和歌手。他在20世纪60年代的作品为他赢得了“摇滚的第一位超级巨星鼓手”的称赞,尽管他的个人风格融合了爵士乐背景,并对非洲节奏感兴趣。贝克被誉为融合爵士乐,重金属和世界音乐等类型的鼓手的先驱。


约翰·亨里希·裴斯泰洛齐

Život.

Jeho literární odkaz zahrnuje v konečném nákladu 45 svazků. Pestalozzi přijímal nápady Rousseaua, jeho myšlenky nadále rozvíjel, ale zároveň se od nich částečně distancoval. Navzdory svým vášnivým teoretickým zájmům o člověka, společnost a stát chtěl být primárně prakticky činný. Z toho důvodu předčasně přerušil své studium v Curychu (nejdříve teologii, potom práva) a odebral se na zemědělské učení (1767/1768) k Johannu Rudolfu Tschiffelimu do Kirchbergu. Od roku 1769 se v Birru angažoval jako podnikatel v hospodářství. Zavedením nových rostlin a nových hnojicích metod chtěl dát částečně zchudlým zemědělcům příklad, jak by si mohli zlepšit svou situaci. Tyto akce však ztroskotaly.  V září roku 1769 se oženil v Gebenstorfu s Annou Schulthessovou, avšak proti vůli rodičů nevěsty. Od roku 1773/1774 přibral na svůj statek kolem 40 dětí. Pestalozzi je učil příst, tkát a být malými zemědělskými staviteli. Sloučil praktickou práci se školním vyučováním a mravně-náboženskou výchovou. Doufal, že by zařízení na prodej textilních produktů mohlo být výnosné. Dostal se do dluhů a v roce 1779 musel firmu zavřít.  Od roku 1780 a následujících 20 let se věnoval hlavně psaní. Celosvětově se proslavil svým románem "„Lienhard a Gertruda“" (4 svazky 1781 – 1787). Další práce z tohoto období jsou: "Večerní hodina jednoho obyvatele" (1780), "Christoph a Elsa" (1782), "Legislativa a vražda dětí" (1783), "Ano nebo Ne?" (1793), "Pátrání po chodu přírody ve vývoji lidského pokolení" (1797), "Báchorky" (1797).  V roce 1783 se stal spoluzakladatelem curyšské pobočky řádu iluminátů (jeho řádové jméno bylo "Alfred") a v roce 1784 spoluzaložil "„Společnost k přijímání dobrých“" v Curychu, což byla zastíraná organizace řádu. Ovšem během velmi krátké doby ztratil zájem o tuto asociaci.  V roce 1792 ho prohlásilo francouzské "Národní shromáždění" jako jediného Švýcara francouzským čestným občanem. Ve zmatku helvétské revoluce (pochod Francouzů 1798) se Pestalozzi postavil na stranu nové vlády, jednak publicistickou činností (redaktor u "Helvétského lidového listu"), jednak výchovou sirotků v chudobinci ve Stans (1799), kde mohl uplatnit své základní pedagogické zkušenosti. V následujícím roce zakládá slavný výchovný institut na zámku Burgdorf, kde rozvíjel vlastní teoreticky odůvodněné výchovné a vyučovací metody popsané v hlavním díle této doby "„Jak Gertruda učí své děti“".  V roce 1804 byl jeho institut přestěhován do Yverdon-les-Bains (kanton Vaud), kde spolupracuje s celou řadou významných spolupracovníků a publikuje své zdokonalené metody ve spisech (například: "Na nevinnost, vážnost a šlechetnost mé doby a mé vlasti" (1815) a "Poslední dílo" (1825)). V podstatě vyvinul myšlenku ""základního vzdělání"". Přirozeného vzdělání a výchovy se docílí harmonickým rozvojem při zapojení hlavy (intelektuální stránka), zapojení srdce (náboženská stránka) a zapojení ruky (manuální, řemeslná stránka)  Vnitřní rozepře v učitelském sboru vedly k zániku institutu v Yverdon-les-Bains. Proto roku 1825 musí Pestalozzi tento ústav opustit a odchází do Neuhofu, kde 17. února 1827 ve svých 81 letech umírá. Pohřben byl u starého školního domu v Birru. Na Pestalozziho přání byl vysazen na jeho hrob keř bílých růží. V roce 1846 k příležitosti 100. narozenin Johanna Heinricha Pestalozziho byl v kantonu Aargau na nově vybudovanou školní budovu umístěn Pestalozziho pomník.  Pomník nese nápis: "Zde odpočívá Heinrich Pestalozzi, narozený 12. ledna 1746 v Zürichu, zemřelý 17. února 1827 v Brugg. Zachránce chudých v Neuhofu, kazatel lidu v Lienhard a Gertrud, otec sirotků ve Stans, zakladatel nových škol v Burgdorf a Münchenbuchsee. Propůjčen výchově lidí. Člověk, křesťan, občan; všechno pro jiné, nic pro sebe. Požehnání jeho jménu."  Pestalozziho díla hodně četl Johann Gottfried Herder a v mnoha svých myšlenkách se shodují. Pozdější školní reformátor Joseph Anton Sickinger přijal mnoho Pestalozziho myšlenek a uplatnil je při tvorbě nového Mannheimského školního systému. Tyto myšlenky byly výchozím bodem školních reforem 20. století.

Johann Heinrich Pestalozzi (12. ledna 1746 – 17. února, 1827) byl významným švýcarským pedagogem a edukačním reformátorem. Mimo to působil jako filozof, filantrop, politik a školní a sociální reformátor. Po Janu Amosu Komenském se jedná o jednu z nejvýznamnějších postav moderní světové pedagogiky. Po Johannu Heinrichovi Pestalozzim je pojmenována i Střední pedagogická škola J. H. Pestalozziho v Litoměřicích.

约翰·海因里希·裴斯泰洛齐(Johann Heinrich Pestalozzi,1746年-1月12日-1827年-2月17日)是瑞士教育家和教育改革家。 要素教育思想的主要代表人物,被尊为西方“教圣”、欧洲“平民教育之父”。