2016年夏季奧林匹克運動會

Volba pořadatele.

Města, která měla zájem na uspořádání LOH 2016, musela spolu s ostatními podat přihlášku do 14. ledna 2008. Potenciální kandidátská města prošla výběrovým řízením, které hodnotilo celkem jedenáct kritérií (doprava, finance, ubytování atd.) Na jejich základě pak komise zúžila výběr na čtyři adepty: americké Chicago, španělský Madrid, brazilské Rio de Janeiro a japonské Tokio (které hostilo Letní olympijské hry 1964 a znovu je bude hostit v roce 2020). Mezinárodní olympijský výbor (MOV) nepodporoval kandidaturu Dauhá, a to i navzdory vyššímu ohlasu než vybrané Rio de Janeiro, jelikož záměr Dauhá pořádat olympijské hry v říjnu nevyhovoval kalendáři MOV. Praha a Baku také nepřešly přes výběrové řízení.  V čele 10členné hodnotící komise stanula Maročanka Nawal El Moutawakel, která již předsedala hodnotící komisi pro jednotlivé kandidatury Letních olympijských her 2012. V druhém čtvrtletí roku 2009 provedla komise inspekce na místě. Dne 2. září, měsíc před volbami, vydali pro členy MOV obsáhlé odborné posouzení.  MOV udělalo na jednotlivých místech mnoho omezení, aby se zabránil kandidujícím městům v komunikaci nebo v přímém ovlivňování 115 hlasujících členů. Nicméně kandidující města investovaly do svých PR a mediálních programů nemalé částky ve snaze nepřímo ovlivňovat členy MOV, sbírat domácí podporu, podporu sportovních médií a obecně mezinárodních médií jako takových.  Konečné hlasování se konalo dne 2. října 2009 v dánském hlavní městě Kodani. Chicago a Tokio byly vyřazeny po prvním a druhém kole hlasování, v uvedeném pořadí, přičemž do posledního kola mířilo Rio de Janeiro s výrazným náskokem před Madridem. Ten si také udrželo a bylo vyhlášeno jako hostitel Letních olympijských her v roce 2016.

Účast národních olympijských výborů.

201 národních olympijských výborů kvalifikovalo alespoň jednoho atleta. Účastnily se rovněž dva nezávislé týmy, „Olympijský atletický tým uprchlíků“ a „Nezávislý olympijský atletický tým“. Kosovo a Jižní Súdán se účastní olympijských her poprvé. V české olympijské výpravě se představuje 104 českých sportovců.

Soutěže.

Na hrách XXXI. olympiády proběhly soutěže ve 32 sportovních odvětvích. Novými sporty v programu olympijských her se staly golf po 112 letech a ragby po 92 letech.

Zajímavost.

Jedná se o třetí olympijské hry, které proběhly na jižní polokouli po australských olympiádách v Melbourne a Sydney, druhé, jež se odehrály nejblíže zemskému rovníku (nejblíže mu byly Letní olympijské hry 1968 v Mexiku) a první, jež se konají v Jižní Americe. Byla to první letní olympiáda, která se konala kompletně v době, kdy je na příslušné polokouli zimní období (Letní olympijské hry 2000 se konaly na přelomu zimy a jara).  V průběhu dvaceti šesti měsíců Brazílie hostila po Mistrovství světa ve fotbale 2014 druhou nejexponovanější sportovní akci světa. Do štafety s olympijským ohněm se zapojilo téměř 12 tisíc běžců, kteří absolvovali celkem 20 tisíc kilometrů. Kvůli vážné nemoci nemohl zapálit oheň fotbalová legenda Brazilec Pelé.  Na olympiádě v Riu schválil MOV nové sporty pro LOH 2020 v Tokiu: sportovní lezení, baseball/softball, karate, skateboarding a surfing. Mezinárodní skialpinistická federace (ISMF) se stala členem MOV.

Kritika a kontroverze.

Obavy o dokončení.

V květnu 2014 viceprezident MOV John Coates označil brazilské přípravy za „nejhorší, které jsem zažil“ a uvedl, že stavební a infrastrukturní projekty byly silně pozadu. Noviny "London Evening Standard" ho citovaly: „MOV vytvořil zvláštní pracovní skupinu, aby se pokusil urychlit přípravy, ale situace je na místě kritická“ a došly k závěru, že takový zásah byl „bezprecedentní“.  Ve stejné době byla Brazílie na pokraji největší ekonomické recese v historii, což vyvolávalo otázky o tom, zda je země dostatečně ekonomicky připravena pro hry. Náklady na olympiádu v Riu se vyšplhaly v přepočtu na 112 miliard Kč. Ve srovnání s dřívějšími hrami je ale rozpočet stále nízký. Olympiáda a pořádání mistrovství světa před dvěma lety přispěly k tomu, že se ekonomika regionu dostala na pokraj bankrotu. Počátkem roku 2016 se také rozšířil skandál s praním špinavých peněz a korupcí ve státní správě do plnohodnotné politické krize, což vedlo k masivním demonstracím po celé zemi s miliony demonstranty.  Zatímco na ZOH v Soči stála všechna sportoviště už rok před hrami, v Riu dokončovaly práce na poslední chvíli. Přes počáteční obavy, v prosinci 2015 Výbor pro Olympijské hry v Riu prohlásil, že většina míst je kompletní, s výjimkou stadionů Velódromo Municipal do Rio (76%) a Arena da Juventude (75%).  Australský olympijský tým bojkotoval olympijskou vesnici poté, co úředníci prohlásili přidělené apartmány za „neobyvatelné a nebezpečné“. Ucpané toalety, voda kapající ze stropu, odkryté elektroinstalace, potemnělé schodiště, kde nebyla nainstalována žádná osvětlení a špinavé podlahy patří mezi nahlášené problémy v komplexu. Australští sportovci proto zatím zůstali v blízkých hotelech. Nový Zéland, Velká Británie, USA a Itálie si stěžují na podobné problémy. Lucie Šafářová si stěžovala na slabší úroveň areálu a tenisového zázemí a Rio hodnotila ze tří posledních olympiád jako zatím nejhorší.

Bezpečnost.

Navzdory slibům o zvýšení bezpečnosti, stále existovali obavy o bezpečnost v Riu. Dva týdny před plánovaným začátkem her Brazilská federální policie zatkla islámskou džihádistickou teroristickou skupinu, která plánovala na hrách útok podobným způsobem jako během Mnichovského masakru v roce 1972. Deset lidí se spojením na Islámský stát bylo zatčeno a další dva jsou na útěku.  Rio de Janeiro je dlouho známo vysokým počtem přepadení a krádeží. V roce 2015 se zde stalo přes 48 700 přepadení, což je např. trojnásobek počtu přepadení v New Yorku, který má o 30 procent více obyvatel. Od ledna do května 2016 navíc vzrostl počet loupežného přepadení o 14 procent. Nedlouho před začátkem her byli tři španělští členové a jedna australská členka olympijského jachtařského týmu přepadeni a okradeni útočníky ozbrojenými pistolemi. Po střelbě na hlavní rychlostní silnici k olympijskému areálu, kdy zemřela i sedmnáctiletá dívka, některé země zvažovaly zařízení svých soukromých bezpečnostních sil na olympiádě.  Reprezentanta Nového Zélandu Jasona Lee unesli autem neznámí únosci, po vybrání hotovosti z bankomatu a předání částky byl jen vyhozen z auta. V olympijské vesnici byli okradeni členové dánského týmu, z pokojů jim byla odcizena elektronika i oblečení. Okradení a přepadení byly i novináři a turisti, zloději také přepadli celý autobus se třiceti lidmi. Čínští basketbalisté se dokonce dostali do přestřelky policie s gangem. Útočník s nožem přepadl a okradl i portugalského ministra školství.  21. dubna, v den ukončení olympiády, byla část cyklistické stezky, postavené při přípravě na hry zasažena vlnou a zhroutila se, což způsobilo smrt dvou chodců.

Virus zika.

Dramatické rozšíření viru zika v Brazílii vyvolalo obavy ohledně jeho možného dopadu na sportovce a návštěvníky. Největší výskyt viru na americkém kontinentu je zaznamenán právě v Brazílii (na severovýchodě země). Četné výzvy vědců žádaly odložení her, jelikož by zahraniční návštěvníci mohli způsobit, že se virus rychle rozšíří do celého světa. Řada sportovců stáhla svou účast na hrách kvůli znepokojení nad virem Zika, mezi nimi Tomáš Berdych, Karolína Plíšková, Milos Raonic, Simona Halepová, Jason Day, Tejay van Garderen, Branden Grace, Dustin Johnson, Shane Lowry, Rory McIlroy, Marc Leishman, Charl Schwartzel, Angelo Que a Jordan Spieth. V září 2016 ale Světová zdravotnická organizace uvedla, že během olympijských her nebyly mezi sportovci ani návštěvníky potvrzeny případy výskytu viru Zika.

Zákaz startu sportovců.

Mezinárodní atletická federace IAAF suspendovala ruský atletický svaz kvůli systematickému dopingu. Skupina 68 ruských atletů se dovolala k mezinárodní sportovní arbitráži CAS, která ale jejich odvolání zamítla. Ruský ministr sportu Vitalij Mutko vyjádřil nad rozhodnutím lítost.  Mezinárodní olympijský výbor také hrozil vyloučením celému ruskému olympijskému týmu. Ten však nakonec vyloučen nebyl. Pouze bylo přijato opatření, že na hry nesmí nominovat Rusko žádného sportovce, který v minulosti dostal trest za doping.  Pozitivními dopingovými testy byl vyloučen také bulharský tým vzpěračů. Kvůli vměšování státu do chodu sportovních organizací byl vyloučen Kuvajt, kuvajtští sportovci tak mohli závodit v Riu jen pod olympijskou vlajkou.

Kanalizace.

Záliv Guanabara, jehož vody budou použity pro jachting a windsurfing, je silně znečištěný. Mezi hlavními příčinami znečištění je odpad přiváděný do zálivu přes znečištěné řeky z chudinských čtvrtích podél pobřeží. Voda se nesmí polykat a zpochybňována byla i její vhodnost pro plavání. Cíl vyčištění 80 % odpadních vod, které jsou přiváděny do zátoky, se splnit nepodařilo. Okolo 60 % z odpadních vod bylo vyčištěno k březnu 2016, s cílem vyčištění 65 % odpadních vod ke spuštění olympijských her.  Rakouský jachtař Nico Delle Karth řekl, že je to nejhorší místo, kde kdy trénoval. Nikdy prý nic takového neviděl, ve vodě byly odpadky od pneumatik až po plovoucí matrace, voda prý byla tak špatně vyčištěná, že se do ní bál i strčit nohy. Brazilští vědci našli ve vodě nebezpečné odolné bakterie. Viry ve vodních cestách v Riu byly změřeny na 1,7 milionů násobku úrovně toho, co by bylo považováno za nebezpečné na pláži v jižní Kalifornii. V srpnu 2015 bylo zjištěno, že německý jachtař Erik Heil byl infikován multirezistentními bakteriemi, o nichž se předpokládá, že souvisí s kanalizací.

Organizace.

Při fotbalovém zápase Nigérie s Japonskem byla místo hymny Nigérie zahraná hymna Nigeru, to naštvalo fanoušky a během čtvrté minuty se organizátoři omluvili.  Zpočátku byla užívaná špatná verze čínské národní vlajky, na které čtyři menší hvězdy směřovaly nahoru, vlajky byly použity ve všech oficiálních materiálech her, včetně vlajky vedoucí delegace sportovců na slavnostním zahájení. To naštvalo čínská státní média.  9. srpna se bazén, který se používal pro potápěčské soutěže, začal přebarvovat na zelenou barvu namísto své přirozené modré barvy, následující den se v něm hrálo vodního pólo. Několik sportovců uvedlo, že to ovlivnilo jejich výkon, tím že jim brání ve viditelnosti pod vodou, nebo dráždilo jejich oči. Změna barvy byla způsobená přidáním dechloračního sterilizátoru peroxidu vodíku do vody, která byla již chlorovaná, čímž se neutralizoval sterilizační účinek chloru.  15. srpna se zřítila visutá TV kamera na olympijském parku k zemi a zranila sedm lidí, včetně jedenáctileté dívky. Organizátoři uvedli, že se přetrhl kabel držící zařízení. Ve stejný den nalezli ve vodě nedaleko jachtařských her uříznutou nohu člověka.  Oproti minulým hrám v Londýně byl o olympiádu v Riu malý zájem diváků. Prázdná sedadla byla zčásti způsobena tím, že 11 % prodaných lístků nebylo uplatněných. Viceprezident MOV uvedl, že Rio 2016 bylo nejtěžšími hrami a počet diváků byl zklamáním, kusy prázdných míst byly zdrojem frustrace. Diváci se často chovali hlučně, a nesportovně. Na pískání a bučení si stěžovali například volejbalistky Markéta Sluková s Barborou Hermannovou a tyčkař Renaud Lavillenie. Chování Brazilců ostře odsoudil šéf Mezinárodního olympijského výboru Thomas Bach.  Rok po olympiádě jsou sportoviště v Riu zdevastovaná a většina je opuštěná. Stadion Maracanã byl vyrabovaný a elektřina byla úplně vypojená po obrovském nesplaceném účtu ve výši 950 000 dolarů. Olympiáda byla pro Brazílii zničující a přidala na již tak zničující ekonomické recesi v zemi. Po půl roce věřitelé stále poptávají dluh ve výši 40 milionů dolarů. Z 3600 nových bytů je většina nevyužitých, prodalo se pouze 260 jednotek v komplexu za 1 miliardu dolarů. Probíhá také rozsáhlé vyšetřování korupce, která se měla dít při stavbách olympijských stavebních projektů u brazilských podnikatelů i politiků.

XXXI. letní olympijské hry 2016 (: ), oficiálně Hry XXXI. olympiády (: ), představovaly velkou mezinárodní sportovní událost – pokračování tradice olympijských her, organizovanou Mezinárodním olympijským výborem. Za místo konání bylo vybráno brazilské město Rio de Janeiro, na jehož stadiónu Maracanã proběhlo 5. srpna 2016 zahájení. Zakončení her se konalo 21. srpna 2016. Soutěž fotbalistů se rozeběhla již o dva dny dříve, 3. srpna 2016.

第三十一届夏季奥林匹克运动会(,,),又称为2016年里约热内卢奥运会,简称里约奥运,于2016年8月5日至21日在巴西里约热内卢举行,距离1896年雅典首届奥运会有120年。本届奥运共有206个国家奥委会参与赛事,为历史新高,其中包含首次参赛的科索沃和南苏丹。赛事设置了306套奖牌和28项奥运会项目,包括于2009年由国际奥委会引进的七人制橄榄球和高尔夫球。这些体育项目在主办城市33个场馆和圣保罗(巴西最大城市)、贝洛奥里藏特、萨尔瓦多、巴西利亚(巴西首都)和马瑙斯的5个场馆举办。


Křesťanství.

Existuje několik biblických pasáží, které jsou tradičně chápány jako zákaz a odsouzení soulože mezi dvěma muži. V tzv. Novém zákoně se například píše, že ti, kdo jsou v moci hanebných vášní, zaměňují „přirozený styk za nepřirozený“. Za takovýto nepřirozený styk je mimo jiné považováno i to, když muži zanechávají „přirozeného styku s ženami“, aby „vzplanuli žádostí jeden k druhému“. Rovněž můžeme narazit na odsuzující zmínky vůči těm, kdo przní chlapce. V rámci různých překladů Bible jsou takovíto lidé (řecky αρσενοκοιτης, ARSENOKOITÉS) označováni jako „samcoložníci“ či „zvrácení“. Tyto novozákonní pasáže odrážejí postoj, jenž byl jednoznačně formulován již v tzv. Starém zákonu a jehož se rodící křesťanství přidržovalo:  Nicméně v moderní době probíhají historické spory jak o dobový význam, kontext a správnost překladu těchto pasáží, tak o to, zda i tyto pasáže nepatří ke stovkám dalších v Bibli uvedených, které se nepovažují za závazné pro dnešní dobu. Oficiální doktríny židovských, křesťanských i islámských institucí a komunit se s větším či menším důrazem hlásí k tradičnímu postoji.  Vztah nebo soužití dvou lidí stejného pohlaví obecně předmětem odsudku nebýval. Naopak, hluboce emocionální osudové přátelství Jónatana, syna krále Saula, k Davidovi, budoucímu izraelskému králi, opěvuje David v Bibli také slovy "„Stýská se mi po tobě, můj bratře Jónatane, byls ke mně pln něhy, tvá láska ke mně byla podivuhodnější nad lásku žen“". Tato láska ovšem nebyla vnímána jako překážka toho, aby se Jónatan i David oženili a zplodili děti.  V pozdním středověku a novověku až dosud církve nejen na homosexuální soulož, ale i na nápadnější vztahy hleděly s nedůvěrou, která mnohdy nabývala podob diskriminace nebo tvrdé represe. Otázka přístupu k homosexuálním lidem uvnitř anglikánských církví nabyla na významu v roce 2003, kdy byl americkou Episkopální církví vysvěcen na biskupa Gene Robinson, žijící ve stejnopohlavním svazku. Ostrý nesouhlas konzervativních věřících vedl jednak k rozkolu uvnitř episkopální církve, když diecéze San Joaquin a větší počet farností formálně církev opustily a přešly k cizozemským anglikánským církvím, jednak k rozporům v rámci celého anglikánského společenství, kde zatím byla celá situace provizorně vyřešena tím, že episkopální církev pod hrozbou vyloučení přislíbila praxi podobných svěcení a žehnání stejnopohlavních svazků pozastavit. Výrazná názorová nejednotnost mezi konzervativnějšími anglikány v Británii a afrických zemích a liberálnějšími anglikány v Severní Americe však stále panuje a je považována za závažnou hrozbu, která může vyústit v rozpad celého anglikánského společenství.  Problematizovaným tématem ve vztahu římskokatolické církve k homosexualitě se stala "Instrukce o kněžství a homosexualitě", kterou 4. listopadu 2005 vydala vatikánská Kongregace pro katolickou výchovu. Tato instrukce byla reakcí církve na její rozsáhlou skandalizaci kvůli sexuálním kontaktům některých kněží s mladistvými a dětmi a kvůli zatajování těchto případů církevními činiteli. Instrukce zakazuje přijímat do kněžského semináře osoby, které mají hluboce zakořeněné homosexuální sklony nebo sympatizují s tzv. gay-kulturou, a udílet takovým osobám svěcení. Toto omezení je podle církve oprávněné a přiměřené k zajištění zájmů a postojů církve a je součástí posuzování kvalifikace kandidáta na kněžství. V některých obhajobách instrukce se zdůrazňuje, že je povinností církve, aby dostatečně zajistila posouzení kvalifikace kandidáta na kněžství, přičemž kandidáti na kněžství neochotní podřídit se církevnímu postupu v otázkách homosexuality jsou za nedostatečně kvalifikované považováni. Způsob současného výběru kněží je obhajován i s poukazem na neexistenci nároku kandidáta na svěcení.  Od 6. října 2014 probíhala římskokatolická biskupská synoda zabývající se otázkami rodiny, sexuality a manželství. Z týdenních rozhovorů vzešel mimo jiné dokument nazvaný "Relatio". Ten na jedné straně nenaznačoval zásadní změnu v dosavadním odmítání homosexuálních aktů ani stejnopohlavních manželství. Italský arcibiskup a teolog Bruno Forte k tomu ku příkladu uvedl, že je církev zásadně „proti užívání stejné terminologie“ pro stejnopohlavní a různopohlavní svazky. Na straně druhé dokument deklaroval, že homosexuální lidé mají "„mnohé dary a vlastnosti, kterými mohou křesťanské společenství obohatit,“" a vyzýval k uznání pozitivních aspektů stejnopohlavních párů. Uváděl: "„Aniž bychom popírali morální problémy, související se svazky homosexuálů, v některých případech jejich vzájemná pomoc ale může poskytnout cennou oporu v životě partnerů.“" Zatímco římskokatolické skupiny za práva gayů dokument vítaly jako „významný krok kupředu“ (americká New Ways Ministry), konzervativní náboženské skupiny jej kritizovaly i jako „zradu katolických rodičů po celém světě“ (pro-life iniciativa Voice of the Family). Podle vyjádření vatikánského experta Johna Thavise dokument zjevně zohledňuje touhu papeže Františka po zavedení shovívavějšího pastoračního přístupu k manželství a rodinným záležitostem. Již v létě 2013 byl široce citován papežův výrok: "„Pokud je někdo gay a hledá Boha a má dobrou vůli, kdo jsem já, abych ho soudil?“"  Presbyteriánská církev USA jako jedna z největších protestantských církví ve Spojených státech vydala v březnu 2015 prohlášení, jímž se postavila za církevní sňatky stejnopohlavních párů. Podle většinově schváleného textu „manželství představuje ojedinělý svazek mezi dvěma lidmi, tradičně mužem a ženou“. Ve státech, které umožňovaly zákonný stejnopohlavní sňatek, oddávali tyto dvojice zástupci církve již od června 2014, podle individuálního přesvědčení to však mohli odmítnout. S platností od června 2015 by však tato možnost měla odpadnout.

Judaismus.

Judaismus nezastává ve vztahu k homosexualitě jednotný a neměnný postoj, což je dáno především rozličnou strukturou jeho denominací. Primárním vyjádřením postoje judaismu k homosexualitě je Tóra, neboli pět knih Mojžíšových. Konkrétně se jedná o knihu Leviticus, ve které se uvádí: „Nebudeš obcovat s mužem jako s ženou. Je to ohavnost.“ (Lv 18,22) a „Kdyby muž spal s mužem jako s ženou, oba se dopustili ohavnosti; musejí zemřít, jejich krev padni na ně.“ (Lv 20,13). Na základě těchto pasáží je homosexualita zakázaná halachou (židovské náboženské právo). V židovské části Bible, známé jako Tanach, je však explicitně zmiňována (a zakazována) pouze mužská homosexualita. Naproti tomu ženská homosexualita je zakázána až talmudickými zákony a podobnou disproporci mezi mužskou a ženskou homosexualitou lze nalézt i v autoritativním halachickém kodexu Mišne Tora, jehož autorem je Maimonides; ten totiž mužskou homosexualitu označuje jako „hlavní zločin“, zatímco ženskou homosexualitu za „obscénnost.“  Ortodoxní judaismus proto vnímá homosexualitu jako hříšnou a opovrženíhodnou praktiku a ani neumožňuje, aby se osoba homosexuální orientace stala rabínem. Příčinu homosexuálních praktik u lidských jedinců totiž nevidí v biologické sféře, ale ve sféře duchovní a mravní. Tento postoj se dá vyjádřit i takto: „Když spí muž s dnešní ženou, leze vlastně do postele se všemi jejími milenci. Kvůli tomu je v současné době mnoho homosexuálů, protože moderní člověk spí duševně s bezpočtem dalších lidí.“ Jiný postoj však zaujímají progresivní proudy judaismu. Například konzervativní judaismus je ve vztahu k homosexuálům více flexibilní a od roku 2006 umožňuje homosexuálům stát se rabínem. V tomto ohledu se jedná rovněž o posun, neboť ještě počátkem 90. let konzervativní hnutí přijímalo gaye a lesby za členy svých kongregací, ale neumožňovalo, aby se stali rabíny a rabínkami. Reformní judaismus pak zaujímá zcela opačný postoj než ortodoxní judaismus a gayové a lesby se v této denominaci judaismu mohou stát jak kantory, tak rabíny, a to od roku 1990, kdy reformní hnutí schválilo přijímání otevřeně homosexuálních a bisexuálních osob do rabínských seminářů. První reformní gay synagoga ("Bet Chajim Chadašim") byla založena v Los Angeles v roce 1972. Reformní hnutí rovněž umožňují náboženské sňatky osob stejného pohlaví.

Islám.

Všechny hlavní Islámské frakce homosexualitu zapovídají. Na stejnopohlavní touhy Islám nahlíží jako přirozené puzení, sexuální vztahy však představují prohřešek proti přirozené úloze a cíli pohlavního styku.  Islámské učení předpokládá stejnopohlavní přitažlivost, velebí však zdrženlivost a (podle Koránu) zatracuje konzumování této přitažlivosti. V souladu s tímto učením je v islámských zemích mužská touha po mladých mužích široce očekávána a tolerována jako lidská charakteristika podobná obdivu nebo zalíbení ke starším a moudřejším sourozencům. Homosexuální styk je interpretován jako forma chlípnosti a přestupek proti Koránu.  Diskurz homosexuality v Islámu se primárně zaměřuje na aktivity mezi muži. Vztahy mezi ženami, jsou-li pokládány za problematické, jsou brány podobně jako cizoložství.  Islám umožňuje a schvaluje bratrskou lásku mezi sourozenci stejného pohlaví. Sexuální styk mezi nimi však zcela zakazuje. Mnozí autoři využívali tohoto přístupu k otevřenému psaní o bratrské lásce mezi muži při zachování proklamované cudnosti.

Buddhismus.

Učení buddhismu se dělí do několika hlavních proudů. Nejstarší nauka "Théraváda", rozšířená zejména v Thajsku, Laosu, Kambodži, Barmě a na Srí Lance mnichům ukládá celibát, tedy abstinenci od sexu jakéhokoli typu. Ostatní buddhisté by se měli řídit Pěti základními pravidly, z nichž třetí nabádá zdržet se nesprávného sexuálního chování. Posouzení takového chování se odvíjí od toho, zda je příslušné chování oboustranně souhlasné, zda způsobuje újmu a žal, anebo prospěch a radost, zda je motivováno láskou, šlechetností a porozuměním, zda napomůže, anebo naruší dosažení cílů (konečného duchovního osvobození). Protože "Tripitaka" homosexualitu nijak explicitně nezmiňuje, většina vykladačů usuzuje, že by měla být hodnocena v souladu s těmito zásadami. Buddhismus oproti řadě západních náboženství nepřikládá takovou důležitost rozmnožování, byť je samozřejmě pojímá pozitivně. V praxi nejsou země s rozšířením učení "Théraváda" homosexualitě příliš nakloněny, což souvisí s kulturními normami a takovým pojetím karmy, že homosexualita je karmickým trestem za heterosexuální prohřešek v minulém životě.  Dalajláma v roce 1997 prohlásil, že jiné než penilně-vaginální sexuální aktivity jsou zapovězené. Zároveň však zmínil, že toto pravidlo platí pro buddhisty a že ze společenského hlediska mohou být stejnopohlavní vztahy vzájemně prospěšné, příjemné a neškodné. S ohledem na Dalajlámův aktivismus v oblasti lidských práv se požadavek nenásilí a nediskriminace i rovnost práv týká také gayů a leseb.

Hinduismus.

Postoje vůči homosexualitě v hinduismu nejsou jednotné a různé náboženské proudy mají vlastní náhled. Homosexualita obecně je považována za jeden z možných projevů lidské touhy. Ačkoli některé hinduistické dharmické texty homosexualitu zakazují, řada hinduistických mýtických příběhů líčí homosexuální zkušenosti jako přirozené a radostné. Několik hinduistických chrámů má řezbářské práce, které líčí muže i ženy, provozující homosexuální pohlavní styk. Vztahy mezi osobami stejného pohlaví byly zastoupeny v hinduismu od védských dob až po současnost v rituálech, zákonech, umění a náboženských a mytických příbězích. To jestli tato znázornění homosexualitu přijímají nebo zavrhují je předmětem diskuze jak v náboženství tak i mimo něj.  Na rozdíl od západní společnosti, hinduistická společnost nezná koncept sexuální orientace, která by muže klasifikovala na základě toho, kdo je přemětem jejich sexuální touhy. Existuje ale tzv. třetí pohlaví, které zahrnuje osoby které v sobě mají silné mužské i ženské prvky. Přestože hinduistická společnost formálně neuznavá sexualitu mezi muži, sexualita mezi mužem a osobou tzv. třetího pohlaví je formálně uznávána jako variace pohlavního styku mezi mužem a ženou. Pohlavní styk mezi muži (ne mezi muži a třetím pohlavím) je i přesto skrytě a neformálně provozován v oddělených pánských prostorách. Obdobně jako v některých jiných nezápadních kulturách, pohlavní styk mezi muži je považován za více či méně obvyklý projev mužství, který ale není společensky žádoucí.

Postoje různých náboženství k homosexualitě se různí, některá homosexualitu tolerují, většinou však jde o postoje odmítavé až zakazující a potlačující. Například vztah křesťanství a homosexuality je jedním z diskutovaných témat v amerických „kulturních válkách“, rozdělujících společnost na dvě názorové fronty.

许多宗教对性倾向议题发表声明,不同的宗教,甚至是宗教中不同的教派及宗教人士对待同性恋及同性之间的性行为有着不同的态度。


Vznik.

Tradice připisuje autorství svatému Ambroži a svatému Augustinovi. Podle tohoto podání hymnus vznikl u příležitosti Augustinova křtu, který mu v roce 387 Ambrož udělil. Někteří současní badatelé pochybují o reálnosti této verze a autorství připisují srbskému biskupu Nicetovi z Remesiany. Další badatelé však zpochybňují i tuto hypotézu a domnívají se, že chvalozpěv vznikl sloučením dvou starších hymnů, jednoho ke chvále Boha Otce a druhého Boha Syna; podle tohoto schématu druhý z nich začíná veršem "Tu rex gloriae, Christe".

Určení textu.

Nejvlastnější liturgické místo zpěvu Te Deum je v denní modlitbě církve, konkrétně na konci modlitby se čtením (resp. matutina) o nedělích a svátcích. Hojně se však používá také mimo denní modlitbu církve, jako slavnostní hymnus díkůvzdání.  Vděčná modlitba Te Deum je spojena s částečnými odpustky; s odpustky plnomocnými, pokud se ji věřící modlí veřejně v poslední den roku.

Text.

Mimo výše uvedeného neveršovaného českého překladu se užívá také několik básnických parafrází.

Kancionálová verze.

Text v kancionálu  1. Bože, chválíme tebe, / Pane, moc tvou velebíme, / kterou zná zem i nebe, / všem tvým skutkům se divíme; / když se vše v světě mění, / ty sám jsi bez proměny.  2. Vše, co jen chválit může, / cherubové, serafové, / chválí tě velký Bože, / nebe, země, zástupové, / ode všech jsi nazýván: / Svatý, Svatý, Svatý Pán.  3. Svatý Pán Bůh Sabaoth, / Svatý, jenž řídí národy, / jenž pomáhá z běd a psot. / Nebe, zem, povětří, vody / plné jsou cti, chvály tvé, / neb vše tvoje dílo je.  4. Apoštolů slavný sněm / a proroků řad veliký / posílá v plesání svém / k trůnu tvému vroucí díky; / kolik je mučedníků, / tolik chvalořečníků.  5. Po všem okrsku země / tobě, Otče, velcí, malí, / kdož jsou tvé svaté plémě, / vděčně prozpěvují chvály, / vzdávají čest i Synu / na trůnu sedícímu.  6. Též i Duchu Svatému, / který svatá naučení / uděluje každému / a v smutku je utěšení, / lid křesťanský se klaní, / všude jeho chvála zní.  7. Ty, Otce věčný Synu, / vtělil ses, sestoupiv z nebe, / chtě smazat naši vinu / vydals na smrt kříže sebe; / milost jsi nám vydobyl, / od hříchu osvobodil.  8. Tebou je všem, kdo věří, / nebes brána otevřena, / s důvěrou kdo k tobě zří, / zastáncem tě u Otce má. / Že přijdeš svět souditi, / máme mít vždy v paměti.  9. Buď milostiv dětem svým, / požehnej dědictví svému, / veď nás světlem nebeským / a povyš až k trůnu svému, / ať tě, plni vděčnosti, / chválíme na věčnosti.  10. Přispěj zatím k pomoci / drahou krví vykoupeným, / chraň a braň je svou mocí, / přičti ke svým vyvoleným; / po časném pak bloudění / přiveď nás ke spasení.  11. To buď naše snažení: / tebe a tvé jméno vzývat, / čest a díkůčinění / po všechny dny tobě zpívat. / Rač od hříchů chránit nás / jak dnes, tak po všechen čas.  12. Pane, smiluj, smiluj se, / buď s námi tvé požehnání; / oč prosíme, staniž se / podle našeho doufání. / Kdo v tě doufá samého, / neopustíš žádného.

Zhudebnění textu.

Hymnus po staletí zhudebňovala řada skladatelů:

Te Deum laudamus (Tebe Bože chválíme) jsou začáteční slova latinského slavnostního hymnu, který složil svatý Ambrož, biskup v Miláně v Itálii a která dala název celé skladbě, označované častěji zkráceným názvem Te Deum.

《赞美颂》(;取自,原意为“神,我赞美你”)是4世纪时写就的一首拉丁文基督教赞美诗,它是基督教最常用的赞美诗之一。“Te Deum”在原文语境下也可以指伴随着《赞美诗》执行的一套宗教礼仪。


Začátky kolonizace.

Kryštof Kolumbus objevil Ameriku (karibské ostrovy) v roce 1492. Od tohoto data prozkoumávají Evropané jednak karibské ostrovy, tak pobřeží amerického kontinentu. Mezi roky 1519 a 1521 dobyl conquistador Hernán Cortés Aztéckou říši a další mezoamerické kultury. Tehdejší španělský král Karel V. vydal 1. ledna 1535 "královské nařízení", ve kterém ustanovil nové místokrálovství na nově dobytých území. Hlavním městem se stalo Ciudad de México, které bylo založeno na ruinách aztéckého hlavního města Tenochtitlán. Postupem času vznikly generální kapitanáty, které sice oficiálně byly podřízeny místokráli, ale v praxi měly vysokou autonomii a místní generální kapitán se zodpovídal přímo španělskému králi. V různých dochovaných textech se vyskytují zmínky o:

Geografické vymezení.

Nové Španělsko zahrnovalo dnešní státy Mexiko; středoamerické státy Guatemala, Honduras, Salvador, Nikaragua, Kostarika; karibské ostrovní státy Kuba, Dominikánská republika, Portoriko; asijské Filipíny; pacifické Palau, Federativní státy Mikronésie, Guam, Severní Mariany; spolkové státy USA Kalifornie, Nové Mexiko, Arizona, Texas, Nevada, Florida, Utah a části států Colorado, Wyoming, Kansas a Oklahoma.

Rozpad.

Během své existence ztratilo Nové Španělsko kontrolu nad Islas de la Bahía (1643, dnes součást Hondurasu), Jamajkou (1655), Kajmanskými ostrovy (1670), Trinidadem (1797), Britským Hondurasem (1798, dnešní Belize), které připadly Velké Británii. V roce 1697 předalo Španělsko západní část ostrova Hispaniola Francii, která zde zřídila vlastní kolonii Saint-Domingue. Naopak mezi roky 1763 a 1800 spadala pod Nové Španělsko původně francouzská kolonie Louisiana. Roku 1819 byla podepsána smlouva Adams-Onís, ve které se upravila severní hranice místokrálovství a španělská Florida byla prodána Spojeným státům. V roce 1821 skončila mexická válka za nezávislost a bylo vyhlášeno První mexické císařství v čele s Agustínem de Iturbide. Už o 2 roky později se ale rozdělilo na Mexiko a Spojené středoamerické provincie.  Ve španělských rukou zůstaly po roce 1821 pouze Kuba, Portoriko a Španělská Východní Indie. Tyto državy ztratilo Španělsko v roce 1898 po prohrané Španělsko-americké válce.

Nové Španělsko bývalo španělskou kolonií, která zahrnovala rozlehlá území v Severní a Střední Americe, Karibiku a asijsko-mikronéském regionu. Bylo jedním ze 4 španělských místokrálovství, které Španělé zakládali na dobytých územích „Nového světa“.

新西班牙总督辖区( IPA:),西班牙管理北美洲和菲律宾的一个殖民地总督辖地,首府位于墨西哥城。新西班牙总督的管辖范围包含今墨西哥、中美洲(除巴拿马)、美国加利福尼亚州、内华达州、犹他州、科罗拉多州、亚利桑那州、新墨西哥州、得克萨斯州、今日加拿大英属哥伦比亚的西南部,加上危地马拉都督府(包括今日的危地马拉、墨西哥恰帕斯州、伯利兹、哥斯达黎加、萨尔瓦多、洪都拉斯、尼加拉瓜)和古巴都督府(包含今日的古巴、墨西哥恰帕斯州、伯利兹、多米尼加、特立尼达和多巴哥、波多黎各和瓜地洛普),以及亚洲的菲律宾都督府(包含今日的菲律宾、关岛、加罗林群岛、马里亚纳群岛、以及短暂占领西属台北和德那第苏丹国)。


雷蒙德四世 (图卢兹伯爵)

Před křížovou výpravou.

Raimond byl synem hraběte Ponse z Toulouse a jeho třetí manželky Almodis z La Marche. Přídomek "ze Saint-Gilles" byl projevem jeho veřejné podpory kláštera v Saint-Gilles. Svou zbožnost dával najevo tím, že se před nástupem na trůn v Toulouse nechal titulovat jako "Raimond ze Saint-Gilles" a nikoliv jako "Raimond, hrabě ze Saint-Gilles". Kolem roku 1066 se oženil s dcerou markýze z Provence, jejímž otcem byl buď Bernard I. nebo Geoffroy I. Jejich syn Bernard se však narodil ještě před svatbou a byl proto nelegitimní. Roku 1088 Raimond nastoupil na toulouský trůn po svém bratrovi Vilému IV. Když Raimond ovdověl,

První křížová výprava.

Na listopad roku 1095 svolal papež Urban II. církevní sněm do francouzského města Clermont a již v září přicestoval do jižní Francie, kde pobýval v Le Puy-en-Velay u biskupa Adhémara. Zde se setkal s Raimondem, se kterým se jako s jediným z budoucích křižáckých vojevůdců osobně radil o vyhlášení křížové výpravy. 18. listopadu byl koncil v Clermontu zahájen a 27. listopadu papež na závěr jednání vystoupil pod širým nebem, aby vyhlásil první křížovou výpravu. Reakce přítomných byly velmi spontánní, vypuklo bouřlivé nadšení. K papeži okamžitě přistoupili vyslanci Raimonda z Toulouse, aby ohlásili účast svého pána, i biskup Adhémar, který papeže požádal o požehnání a povolení účastnit se výpravy.

Cesta do Konstantinopole.

V srpnu roku 1096 vytáhla na křížovou výpravu provensálská armáda o síle 1200 rytířů a 8500 pěších vojáků. Raimond zastavil či prodal většinu svého majetku, aby mohl vyzbrojit největší kontingent první křížové výpravy. Ve Svaté zemi hrabě hodlal zůstat natrvalo, na což dokonce přísahal. Spolu s Raimondem šel i biskup Adhémar, který byl jmenován papežským legátem, ve své funkci odpovědným jedině samotnému papeži. Ale protože se Puy nacházelo na Raimondově území, byl Adhémar ve světských záležitostech Raimondovým poddaným.  Provensálci postupovali oproti ostatním křižáckým oddílům neobvyklou trasou přes severní Itálii, přes pohoří Dalmácie a po východním pobřeží Jadranu. Ukázalo se, že to bylo špatné rozhodnutí. Cesty v Dalmácii byly neschůdné a polodivoké slovanské obyvatelstvo nepřátelské. Slované křižákům vyplenili zásobovací karavany a neustále je ze zálohy napadali. Kaplan Raimond z Aguilers, který sepsal kroniku první křížové výpravy z pohledu Provensálců a Raimonda z Toulouse, popsal jeden z incidentů mezi křižáky a Slovany: Pochod přes slovanské území trval čtyřicet dnů a byl plný střetů s obyvatelstvem. Vojsko Provensálců postrádalo kázeň a i po přechodu přes byzantské hranice drancovalo, kudy prošlo. To vyústilo ve srážky s nomádským kmenem Pečeněhů, kteří sloužili v byzantském žoldu jako pořádkové oddíly. Ti také zranili a zajali

Nikaia.

Počátkem května 1097 první křižáci, vedení Godefroyem z Bouillonu a Bohemundem z Tarentu, vytáhli proti Nikaii, mocnému městu v rukách seldžuckých Turků. Protože Nikaiu nebylo možné vzít ztečí, museli se křižáci přiklonit k pravidelnému obléhání. V polovině měsíce se k obléhání připojil i Raimond z Toulouse, který spolu s oddíly vedenými biskupem Adhémarem rozbil tábor na jižní straně města u brány Jenisehir.  Sultán Kilič Arslan I., jehož byla Nikaia sídelním městem, v té době válčil na východě se svým sousedem, vzdělaným a lstivým válečníkem Danišmendem Moudrým. Po zkušenostech s křižáckými poutníky vedenými Petrem Poustevníkem, které rok před tím jeho armáda zmasakrovala, neměl o křižácích nejlepší mínění. Navíc mu jeho špehové z Konstantinopole donesli skeptický byzantský názor, že křižáci budou jistě poraženi, a tak na zprávy o postupu Evropanů nereagoval. Když však poslové z Nikaie stále přinášeli zprávy o obležení města, na radu svých emírů se sultán rozhodl přerušit konflikt s Danišmendem a vrátit se na západ.  Kolem 20. května Kilič Arslan dorazil k Nikaii. Emírové mu radili vyhnout se boji a ustoupit do vnitrozemí, ale sultánovi se zdálo, že nemá na výběr,

Cesta Anatolií.

Pro lepší zásobování se křižáci rozdělili do dvou skupin: Severofrancouzi a Normani vedení Bohemundem z Tarentu vyrazili napřed a den cesty od nich v závěsu táhli Jihofrancouzi a Lotrinčani vedení Raimondem z Toulouse, což se ukázalo jako dobrý způsob, jak oddělit oba vojevůdce prahnoucí po vrchním velení. 1. července byla první skupina v údolí Dorylaion napadena Kilič Arslanovou armádou. Křižáci byli obklíčeni tureckými jízdními lučištníky, ale vzdorovali šest hodin, dokud nedorazily posily z druhé skupiny křižáckých armád. Nově příchozí rytíři se sešikovali a zaútočili na turecké vojáky. Raimond z Toulouse spolu s Robertem Flanderským velel středu. Menšímu oddílu Provensálců, vedených legátem Adhémarem, se podařilo oklikou vpadnout ustupujícím do zad a rozbít tureckou linii, takže

Dobytí Antiochie.

Raimond z Toulouse navrhoval okamžitě přejít do frontálního útoku, ale jeho názor byl v menšině, neboť křižáci k mohutným hradbám města cítili značný respekt a velitelé nechtěli riskovat životy vojáků. Proto podobně jako u Nikaie přistoupili ke klasickému obléhání. Raimond rozbil tábor na severu města u Vévodské brány, vedle něho, na západní straně, tábořili Lotrinčané Godefroye z Bouillonu, na východě měli ležení vévoda Robert Normandský a Robert Flanderský a severně za Raimondovými zády měly svůj tábor byzantské oddíly pod velením generála Tatikia.  Křižáci s útokem nespěchali, protože dorazili v období žní

Svaté kopí a Kerbogova porážka.

Týden po dobytí Antiochie si provensálský poutník jménem Petr Bartoloměj vyžádal přijetí u biskupa Adhémara a hraběte Raimonda. Oba byli vážně nemocní, ale poutníka přijali. Petr tvrdil, že se mu již po mnoho měsíců ve snech zjevuje svatý Ondřej a ukazuje mu, kde se v Antiochii nachází kopí, jímž byl proboden Ježíš Kristus na kříži. Relikvie měla být ukryta ve starobylé katedrále svatého Petra, z níž muslimové během obléhaní udělali stáje pro své koně, a proto ji křižáci po dobytí museli znovu vysvětit. Biskup Adhémar Petrovi nevěřil, mimo jiné proto, že ve sbírkách v Konstantinopoli již byla relikvie, kterou za Svaté kopí pokládali Byzantinci. Raimond z Toulouse, stejně jako jeho kaplan a kronikář Raimond z Aguilers,

Spory s Bohemundem.

Po triumfu křižácké armády nad Kerbogou se Raimondovi ve městě vzdala i antiochijská citadela, kterou stále drželi přeživší vojáci původní turecké posádky, a Raimond dal nad vrcholem pevnosti vyvěsit svou zástavu. Proti tomu se ostře ohradil Bohemund, který požadoval její sejmutí a na citadelu dal vyvěsit svojí vlastní zástavu.  Velmoži rozhodli po těžkém tažení dát vojsku několikaměsíční odpočinek a začali řešit, jak naložit s dobytým městem. Vládu nad Antiochií si nepokrytě přivlastňoval Bohemund z Tarentu, který začal vystupovat jako suverénní vládce města. Křižáčtí velmoži se však zdráhali Bohemundovi Antiochii definitivně přiřknout a dohodli se, že

Cesta na jih.

Lidí, kteří se pod Raimondovým velením rozhodli pro výpravu na Jeruzalém, bylo kolem 30 000, z toho jen asi polovina byli ozbrojenci, zbytek poutníci. Spolu s Raimondem nakonec vyrazil i Robert z Normandie a Bohemundův synovec Tankred. V Sýrii již nebyla žádná vojenská síla, která by křižáky dokázala zastavit. Syrská a libanonská pobřežní města byla roztroušena pod nadvládou různých arabských emírů, hlásících se sice k fátimovskému chalífovi, ale také často bojujících mezi sebou. Území jižně od Bejrútu bylo pod přímou egyptskou správou.  Raimond byl místními křesťany po cestě vítán jako osvoboditel

Jeruzalém – konečný útok.

Jeruzalém byl v dobách křížových výprav těžce opevněným městem. Jeho hradby pocházely z dob římského císaře Hadriana a pozdější vládcové města je udržovali ve výborném stavu. Místní egyptský místodržící Iftíchar ad-Daula se na obléhání důkladně připravil, nechal otrávit všechny studny mimo město, terén před městskými hradbami srovnal se zemí a nechal z města vyhnat potenciálně nebezpečné křesťanské obyvatelstvo. Posádka se skládala ze 3000 súdánských a egyptských vojáků, ale také z arabských a židovských milic postavených z 20 000–30 000 loajálních obyvatel, kteří v Jeruzalémě směli zůstat. Křižákům zatím zbylo jen asi 1200 rytířů a 11 000 pěších, což bylo příliš málo i na úplné obklíčení města.  Křižáci ještě 7. června rozbili obléhací tábor. Raimond z Toulouse se utábořil na hoře Sion, poblíž Sionské brány, odkud to měl nejblíže k prameni

Boj o korunu.

Když se velitelé znovu sešli k poradě v dobytém městě, usnesli se, že musí být co nejdříve zvolen nový patriarcha, který by předsedal následné volbě vládce města. Normani prosazovali Arnoula de Rohes, přičemž duchovní požadovali, aby patriarcha byl zároveň i světským vládcem města, ale Raimond jeho jmenování odmítal a zdržoval je. O pár dnů později se velmoži věnovali volbě nového vládce Jeruzaléma. V úvahu pro takovou funkci připadali pouze Raimond z Toulouse, Godefroy z Bouillonu, Robert Flanderský a Robert z Normandie. Robertové však dávali jasně najevo, že se hodlají vrátit zpět do Evropy, takže zbyli pouze Raimond a Godefroy.  Válečná rada nabídla korunu Raimondovi, jakožto staršímu z obou rivalů. Raimond po koruně toužil a v jeho prospěch hovořily zkušenosti, věk, bohatství, urozenost, i osobní přátelství se zemřelým legátem Adhémarem a papežem. Stihl si však

Bitva u Askalonu.

Egyptská armáda zatím na Jeruzalém nespěchala, vezír al-Afdal si byl jist svou převahou. Armáda se proto utábořila před Askalonem a čekala na fátimovské námořnictvo, které mělo egyptský postup podpořit. Godefroy volal z Jeruzaléma nazpět všechny křižácké velmože i s jejich armádami. Raimond, usazený v Jerichu, váhal, zda má uposlechnout, ale nakonec se 10. srpna s armádou připojil k ostatním, protože situace byla velmi vážná. Křižáci vytáhli proti vezírově armádě, s čímž Egypťané vůbec nepočítali. V sobotu 12. srpna křižáci vzali egyptský tábor útokem. Raimond velel pravému křídlu, které bylo nejblíže moři. Křižáci Egypťany rozprášili a flotilu i vezírem na palubě zahnali

Budování panství a války na Východě.

Obsazení Latakie.

Raimond od Askalonu táhl společně s oběma Roberty na sever, až dorazili k přístavnímu městu Latakia, které bránila byzantská posádka proti normanské armádě z Antiochie pod velením Bohemunda z Tarentu. Normany navíc z moře podporovalo pisánské námořnictvo vedené arcibiskupem Daimbertem z Pisy, novým papežským legátem. Raimond Bohemunda nesnášel a Robertové se obávali, že znepřátelí-li si Byzantince, nikdy se nedostanou zpět domů. Nechali si proto Daimberta předvolat a donutili

Výprava na osvobození Bohemunda.

Počátkem roku 1100 upadl Bohemund z Tarentu do turecké léčky a byl uvězněn v anatolské Neocaesareji. V létě roku 1101 dorazily na Balkán posily z Evropy pro křižáky v Palestině. Mezi nově příchozími byl i Štěpán z Blois, hrabě Štěpán Burgundský a německý vojevůdce Konrád. Křižáci se v Konstantinopoli dostali do konfliktu s Alexiem, ale Raimond dokázal spor urovnat. Když se křižáci dozvěděli o Bohemundově zajetí, považovali za svou povinnost pokusit se antiochijského knížete osvobodit a nakonec se k výpravě připojil i Raimond z Toulouse. Výprava vytáhla v červnu 1101 a již 24. června dobyla tureckou Ankaru. Pak se výprava stočila na severovýchod, přičemž byla neustále napadána arménskými a tureckými oddíly. Lombarďané, kteří tvořili zadní voj, se rozprchli a

Zajetí, obléhání Tripolisu a smrt.

Když se roku 1102 Raimond po neúspěšné výpravě vylodil v Tarsu, aby se vydal po souši do Latakie, padl do zajetí Normanů z Antiochie. Antiochijský regent Tankred dal hraběte uvěznit v Antiochii pod záminkou zrady křesťanských zájmů, jež zapříčinila neúspěch v Anatolii. Na nátlak církve však Tankred musel ještě téhož roku Raimonda propustit, ale předtím se Raimond musel zavázat, že nebude podnikat nic proti Antiochijskému knížectví a že své Provensálce stáhne z Latakie a odejde na jih.  Raimondovi zbylo pod velením jen několik stovek jihofrancouzských rytířů, přesto zaútočil na přístavní město Tortosa, které se mu s pomocí janovského loďstva podařilo dobýt. Dále podnikal útoky proti místním arabským emírům a roku 1103 oblehl

Odraz v literatuře.

Raimond se netěšil přízni severofrancouzských ani normanských kronikářů. Ti Raimondovi vytýkali ješitnost, vládychtivost a hrabivost. Své kroniky proto psali ve prospěch svých pánů a většinou v neprospěch Raimonda z Toulouse, kterého líčili jako neschopného vojevůdce. To pak dokázalo ovlivnit dokonce i některé práce moderních historiků.  Jedinou kronikou sepsanou v průběhu první křížové výpravy z pohledu Provensálců byla sepsaná Raimondovým kaplanem Raimondem z Aguilers.

Raimond IV. z Toulouse či též Raimond ze Saint-Gilles ( "Raimon de Tolosa", "Raimon de Sant Geli", "Raimundus Tolosanus", "Raimundus Sancti Aegidii"; 1041 nebo 1042–28. února 1105) byl francouzský šlechtic a válečník, jeden z vůdců první křížové výpravy. Jako hrabě z Toulouse, vévoda z Narbonne a markýz z Provence byl jedním ze tří největších feudálních pánů v jižní Francii, v oblasti Okcitánie. Účastnil se také války s Maury na Pyrenejském poloostrově.

雷蒙德四世( 1041 – 1105年2月28日),有时也被称为 圣吉尔的雷蒙德或的黎波里的雷蒙德一世,法国南部的一位强大的贵族,也是第一次十字军东征(1096-99年)的主要将领之一。他是图卢兹伯爵、纳博讷公爵和普罗旺斯侯爵(自1904年)。在他生命的最后五年里,他致力于建立和巩固在中东的的黎波里伯爵领地。


Irácký jaderný program.

Irák zahájil svůj jaderný program v 60. letech a v polovině 70. let jej chtěl rozšířit získáním jaderného reaktoru. Po neúspěšných žádostech o grafitem moderovaný typ reaktoru ve Francii a o reaktor Cirene v Itálii, nakonec irácká vláda přesvědčila francouzskou vládu o zakoupení lehkovodního reaktoru třídy Osiris.  Výstavba 40 megawattového lehkovodního jaderného reaktoru započala v roce 1979 v jaderném centru al-Tuwaita poblíž Bagdádu. Reaktor byl Francouzi přezdíván Osirak, jelikož se tak spojoval název státu - Irák a typ reaktoru - Osiris. Irák pojmenoval reaktor Tamuz 1, po měsíci v arabském kalendáři, ve kterém přišla strana Baas v roce 1968 k moci.

Izraelská diplomatická reakce.

Izrael se dozvěděl o existenci programu reaktoru během prvního období Jicchaka Rabina v pozici premiéra a vnímal skutečnost, že by Irák vlastnil jaderný reaktor, který by mohl být použit pro výrobu jaderných zbraní, jako hrozbu.  Irák protestoval, že jeho snaha o využití jaderné energie je čistě mírová. Toho času byl navíc Irák signatářem Smlouvy o nešíření jaderných zbraní, což znamenalo, že reaktor bude pod dohledem Mezinárodní agentury pro atomovou energii (MAAE). Monitorování MAAE však nebylo obecně považováno za dostatečnou záruku, že nebude veden i zbraňový jaderný výzkum.  Izraelský ministr zahraničí Moše Dajan zahájil v této záležitosti diplomatická jednání s Francií, Itálií (Izrael měl informace, že některé italské firmy slouží jako dodavatelé a subdodavatelé) a Spojenými státy, ale neuspěl při získání ujištění o zastavení výstavby reaktoru a nebyl rovněž schopen přesvědčit francouzskou vládu Valéry Giscard d'Estainga a François Mitterranda, aby přestala pomáhat Iráku s jeho jaderným programem.

Operace.

Plánování.

Vzdálenost mezi izraelskou leteckou základnou a reaktorem byla značná (přes 1 600 km) a znamenala, že stíhači budou muset operovat bez možnosti snadného doplnění paliva, a že budou muset přeletět nad jordánským a saúdským územím. Navíc izraelské zpravodajské služby nemohly zaručit plnou znalost o irácké obraně.  Po značných úvahách se izraelská armáda nakonec rozhodla, že letka plně naložených a natankovaných stíhacích bombardérů F-16A s přídavnými nádržemi a skupina letounů F-15A, která jim bude poskytovat krytí a bojovou podporu, provede chirurgický letecký útok na samotný reaktor.  Izraelská armáda se rovněž rozhodla, že je nezbytné zničit reaktor před tím, než do něj bude přivezeno jaderné palivo, aby se co nejvíce minimalizoval případný dopad zničení reaktoru na civilní obyvatelstvo. Na základě informací zpravodajských služeb, že budou tyče reaktoru převezeny do Iráku z Francie, se izraelská vláda (tehdy pod vedením Menachema Begina) rozhodla schválit tuto operaci.

Záhadná úmrtí.

Podle soukromé americké konzultační zpravodajské agentury Stratfor zemřeli v měsících před izraelským leteckým útokem na Osirak nejméně tři iráčtí jaderní vědci za záhadných okolností.

Útok.

Operace Opera byla pečlivě naplánována na neděli, aby se minimalizovaly ztráty na životech zahraničních pracovníků a doba útoku, který měl být proveden pozdě odpoledne, byla naplánována tak, aby poskytla záchranné izraelské letecké jednotce 669 celou noc na pátrání po případných sestřelených izraelských pilotech.  Byl vypraven let osmi letounů F-16A izraelského vojenského letectva (letouny č. 107, 113, 118 a 129 ze 117. peruti a č. 239, 240, 243 a 249 ze 110. peruti). Všechny letouny měly ve výzbroji dvě 2000 lb. vážící bomby Mark 84 se zpožděnou detonací a přídavné palivové nádrže. K letce strojů F-16A bylo vypraveno i 6 letounů F-15A, pro poskytnutí stíhací ochrany.  7. června 1981 v 15:55 místního času (12:55 GMT) se operace rozběhla. Letouny vyrazily ze základny Ecion (dnes letiště Taba) v Negevské poušti na jihu Izraele a pokračovaly přes saúdský vzdušný prostor. Bezprostředně po startu letouny shodou okolností přeletěly přímo nad soukromou jachtou jordánského krále Hussajna. Hussajn rozpoznal izraelské znaky a okamžitě si uvědomil cíl jejich mise a neúspěšně se pokusil varovat Iráčany.  Když byly letouny vzdáleny zhruba 1 000 km od Izraele, nastala komplikace s přídavnými palivovými nádržemi letounů F-16A. Letouny byly tak těžce naloženy, že byly přídavné nádrže vyčerpány ještě během letu k Osiraku. Tyto nádrže sice byly navrženy tak, že je bylo za letu možno odhodit, ale nebylo to možné v případě, že letoun stále nesl bomby Mark 84. Existovala totiž možnost, že by se nádrže při odhození mohly zaplést do držáků zbraní. To se však nestalo a letka bombardérů F-16A zvládla bezpečně odhodit své prázdné přídavné palivové nádrže nad saúdskou pouští.  Poté co letouny dosáhly iráckého vzdušného prostoru, došlo k oddělení letky, kdy dva letouny F-15 uzavíraly formaci letounů F-16 a zbylé letouny F-15 se rozptýlily v iráckém vzdušném prostoru.  Letka sestoupila na 30 metrů nad iráckou pouští a skryla se tak před radarem irácké obrany.  V 18:35 místního času (17:35 izraelského času/14:35 GMT), 20 kilometrů před komplexem Osirak, vystoupala letka bombardérů F-16 do výšky 3000 metrů a pod úhlem 35° klesala rychlostí 1100 km/h. Ve výšce 1000 metrů začaly bombardéry shazovat bomby Mark 84 v pětisekundových intervalech. Všech šestnáct bomb zasáhlo komplex reaktoru, avšak dvě nevybuchly. Po odhození bomb se letouny musely vypořádat s hustou protiletadlovou obranou a vystoupaly do výšky 12 200 metrů. Nevzlétlo však žádné irácké letadlo a žádné z izraelských letadel nebylo iráckou protiletadlovou obranou zničeno. Všechny letouny se úspěšně vrátily a v 19.00 izraelského času dosedly na leteckou základnu Ramat David jihovýchodně od Haify.

Důsledky.

Podle plánu byl komplex reaktoru těžce poškozen. Jedenáct mužů - deset iráckých vojáků a jeden francouzský civilista - bylo při útoku zabito. Krátce poté se objevily spekulace, že francouzský výzkumník, Damien Chaussepied byl ve skutečnosti agent Mosadu, který měl umístit naváděcí světla pro letouny. Pro toto tvrzení však nikdy nebyly předloženy nevyvratitelné důkazy.  Izrael tvrdil, že tyto ztráty byly následkem zbloudilé palby protiletecké obrany irácké armády a ne důsledkem samotného bombardování.  Žádný z izraelských letounů nebyl iráckou armádou poškozen ani zničen. Všech čtrnáct letounů se nakonec, téměř bez paliva, bezpečně navrátilo do izraelského vzdušného prostoru a bezpečně přistálo.

Mezinárodní reakce.

Izraelský útok byl velmi kritizován. Izrael reagoval tak, že jeho akce byla sebeobrana a tudíž je ospravedlnitelná podle odstavce 51 Charty OSN. Navíc je Izrael s Irákem ve válečném stavu od založení Izraele v roce 1948. Mnoho kritiků odmítá platnost preventivní sebeobrany, při absenci bezprostředního ozbrojeného útoku. Zejména Francie pak byla rozhořčená ztrátou francouzského státního příslušníka a po útoku francouzsko-izraelské vztahy velmi ochladly.  Rada bezpečnosti OSN přijala rezoluci č. 487, která útok rázně odsoudila, jakožto jasné porušení Charty. Tato rezoluce dále vyzvala Izrael, aby nechal své jaderná zařízení kontrolovat Mezinárodní agenturou pro atomovou energii (MAAE). K rezoluci se připojily i Spojené státy americké, které však odsoudily akci, ne národ. Jejich odpovědí bylo dočasné stažení kontingentu letounů již přislíbených Izraeli.  Francie nakonec přerušila spolupráci s Irákem v roce 1984. Komplex Osirak byl nakonec kompletně zničen během Války v Zálivu. Počátkem 90. let se postupně změnil i náhled na útok na Osirak. Kdyby nebyl Izrael podnikl tento útok, Irák by nezaútočil v roce 1991 na Kuvajt jako sousední stát, ale jako sousední jaderný stát.

Operace Opera (, "mivca Opera"; také známá jako operace Babylon nebo operace Ofra) byl překvapivý izraelský letecký útok na irácký jaderný reaktor Osirak (irácké označení: "Tammuz 1"), který se odehrál 7. června 1981.

巴比伦行动(又称歌剧院行动或Ofra行动)是以色列在1981年6月7日发动的一场军事行动,目标是摧毁伊拉克首都巴格达附近的奥斯拉克(Osirak)核反应堆。


Historie.

V listopadu 1955 vydalo US Navy specifikace nového stroje včasné výstrahy, který by nahradil letouny Grumman E-1 Tracer. Konstruktéři společnosti Grumman připravili návrh s továrním označením G-123. Po předvedení makety a zevrubném posouzení byla tato studie US Navy prohlášena 5. března 1957 za vítěze tendru. V prosinci téhož roku získal výrobce od Pentagonu kontrakt na výrobu tří prototypů. Pro nový typ bylo vyhrazeno označení W2F-1 a bojové jméno Hawkeye.  První zkušební exemplář provedl úvodní let 21. října 1960. Vývoj radaru General Electric AN/APS-96 pro nový typ ještě nebyl dokončen a první prototyp tak posloužil pouze k ověření základních letových vlastností. K pohonu byly vybrány dva turbovrtulové motory Allison T-56-A-8/A8 o výkonu po 3020 kW. Kompletní elektronickou výbavu obdržel až druhý vyrobený Hawkeye, který byl zalétán 19. dubna 1961. V dubnu 1962 změnilo americké námořnictvo systém označování svých letadel a z Hawkeye se tak stal typ E-2A. Po vojskových testech, které v prosinci 1962 probíhaly také na letadlové lodi USS Enterprisse, přijal Grumman od US Navy objednávku na 59 kusů E-2A včetně dvou prototypů a navíc dva cvičné stroje TE-2A. Jejich produkce skončila na jaře 1967.  Během roku 1968 byl zahájen vývoj modernizované verze E-2B, která byla vybavena novým počítačem Litton L-304 a výkonnějším radarem General Electric AN/APS-120. Zálet prvního prototypu proběhl na továrním letišti firmy Grumman v St. Augustine 20. února 1969. Na novou variantu bylo modifikováno 49 strojů E-2A, které US Navy odebíralo v letech 1970 až 1971 společně se čtyřmi omlazenými letouny TE-2A.  Souběžně s vývojem E-2B byla připravována podstatně vylepšená verze E-2C (Charlie Basic) se silnějšími pohonnými jednotkami T-56-A-422 o vzletovém výkonu po 3660 kW. Dokonalejší radar AN/APS-120 byl v roce 1976 nahrazen zařízením AN/APS-125. Dva prototypy E-2C vznikly úpravou starších E-2A, z nichž první byl zalétán 20. ledna 1971. Počátkem 80. let 20. století byly do E-2C (Group 0) zabudovány zlepšené radary AN/APS-138, které byly během téhož desetiletí nahrazeny výkonnějšími AN/APS-139 (Group I). Původní motory byly nahrazeny úspornějšími T-56-A-427 o výkonu po 3800 kW. Další modernizace se uskutečnila na začátku 90. let instalací víceúčelového pulzního Dopplerovského radaru Lockheed Martin AN/APS-145 ARPS. Pracoviště operátora radaru a dvou důstojníků pro vyhodnocování bojové situace bylo inovováno výměnou zastaralých katodových obrazovek za barevné grafické displeje. Touto konverzí prošlo 12 letounů E-2C (Group II), který přišly do služby roku 1992. V polovině 90. let vznikla ještě verze E-2C (Group II+) s vylepšeným navigačním systémem AN/ASN-92 CAINS II s GPS, modernějšími počítači a novým samočinným systémem letového řízení.  Koncem 90. let zahájil letecký výrobce Grumman, který se v roce 1994 spojil s korporací Northrop, na popud US Navy vývoj sofistikovanější varianty E-2C Hawkeye 2000, za jejíž základ posloužila varianta Group II+. Původní čtyřlisté vrtule Hamilton Sunstrand 54460 byly nahrazeny kompozitovými osmilistými typu NP2000 s číslicovým řízením. První ze 24 objednaných letounů, z nichž některé vznikly přestavbou starší verze, převzalo americké námořnictvo během října 2001.  V prosinci 2001 získal Northrop Grumman finance na předběžný vývoj a ověřovací zkoušky šesté generace Hawkeye s označením E-2D Advanced Hawkeye s přepracovanou elektronickou výbavou. Přímou vývojovou fázi odstartoval v červenci 2003 kontrakt v hodnotě 2 mld. USD na 75 strojů. Letoun nese nový hybridní radar AN/APY-9 vyvinutý společnostmi Lockheed Martin, Northrop Grumman a Raytheon. Advanced Hawkeye pohání dvojice motorů T56-A-427 s vrtulemi NP2000. Novinkou je i skleněný kokpit. Prototyp zalétali 3. srpna 2007 piloti Tom Boutin a por. US Navy Drew Ballinger s operátorem systémů Zyadem Hajoem.

Nasazení.

První sériové letouny E-2A obdržela letka VAW-11 Airborne Early Warning Squadron 19. ledna 1964 operující z mateřského nosiče USS Kitty Hawk. Od té doby působí jako letová kontrola a včasná výstraha na letadlových lodí US Navy. Od října 1965 do července 1966 byla jednotka VAW-11 nasazena ve vietnamské válce, následně se do Tonkinského zálivu přesunuly další letky se stroji Hawkeye. Šlo například o VAW-113 z nosiče USS Constellation, která v této oblasti sloužila v letech 1967 až 1975.  Stroje E-2C z úvodní série vstoupily do služby v listopadu 1973, kdy je na základně NAS Norfolk převzala letka VAW-123. Do roku 1988 US Navy zařadila do stavu 55 letounů této verze.  Prvním zahraničním uživatelem se stal Izrael, který převzal čtyři E-2C (Group 0). Ve stavu Chel ha-Avir byly v letech 1978 až 1994, poté byly dlouhodobě uskladněny. O tři z nich projevilo v roce 2002 zájem Mexiko, které v lednu 2004 převzalo.  Druhým zahraničním uživatelem se staly japonské síly sebeobrany, které v letech 1982, 1984 a 1993 až 1994 postupně zařadily do stavu 601. Hikotaj se základnou Misawa celkem 13 E-2C (Group 0).  Egypt převzal v letech 1987 až 1988 a 1993 šest E-2C (Group 0), které působily v rámci 87. letky ze základny Káhira-západ. Další čtyři letouny shodné verze byly dodány během roku 1987 do Singapuru, kde je převzala 111. squadrona. V průběhu roku 1995 zařadila do svého stavu 78. letka tchajwanského letectva, dislokovaná na základně Pintung, čtyři stroje E-2T a dvojici Hawkeye 2000 (E-2K).  První ze tří objednaných E-2C (Group II) převzalo námořní letectvo Francie v prosinci 1998. Zařazeny byly ke 4. Flotille v Lan-Bihoué.  Po 30 letech verze E-2C nastupuje vylepšená E-2C 2000 Hawkeye. E-2C Hawkeye je jediným provozovaným palubním letounem včasné výstrahy s pevnými křídly. Z letadlových lodí je schopný vzlétat pouze za pomoci katapultů.

Hlavní technické údaje (E-2C/D).

"Data z" US Navy Fact File E-2D_Storybook (strana 25)

Grumman E-2 Hawkeye je americký dvoumotorový turbovrtulový námořní palubní hornoplošník včasné výstrahy s charakteristikami CATOBAR, operující především z palub amerických letadlových lodí. Dále operuje z paluby francouzské letadlové lodě Charles de Gaulle, a pozemních základen v Izraeli, Singapuru, Japonsku, Egyptu a několik málo strojů je také v držení Mexika a Tchaj-wanu.

E-2空中预警机,官方暱称鹰眼(E-2 Hawkeye),是由美国诺斯洛普·格鲁门公司在1950年代末期研制的舰载空中早期预警与航空管制机,是美国海军目前唯一使用的舰载空中预警机,也是截至2011年为止两款服役中,以涡轮螺旋桨推进的飞机之一。她同时也被许多国家空军在陆上机场使用,它是全世界产量最大,使用国家最多的预警机,包括法国、新加坡、中华民国、日本等购买并投入使用。目前服役中的型号为E-2C与鹰眼-2000,最新改良次型称为E-2D。


Popis.

Většina euglenozií má dva paralelní bičíky vyrůstající často z vchlípené dutinky (tzv. ampula). Mohou také mít cytostóm (buněčná ústa), která slouží k příjmu větších kusů potravy (např. bakterie). Buněčná ústa jsou podporována třemi sadami mikrotubulů, které vyrůstají z báze bičíků. Další sady bičíků podporují dorzální a ventrální povrch těla.  Dravých druhů je jen menšina a mnohá Euglenozoa se živí absorpcí organických látek. Další možností je autotrofie, konkrétně fotosyntéza v chloroplastech. Tyto chloroplasty však vznikly sekundární endosymbiózou, tedy dávným pohlcením zelené řasy. Dokladem toho je fakt, že jsou plastidy obalené třemi membránami, a že obsahují chlorofyl A a B (+ další pigmenty). Rozmnožují se prostým dělením. Během mitózy zůstává jaderná membrána neporušená a dělicí vřeténka se formují zvnějšku.

Systematika.

Ještě koncem 20. století bylo zařazení zástupců kmene Euglenozoa nevyjasněné. Krásnoočka (Euglenophyceae) byla původně vzhledem k jejich chloroplastu zpravidla řazena k zeleným řasám (tedy k rostlinám), bičivky k bičíkovcům (tehdy živočichům podříše Protozoa – prvoci). Revoluci znamenalo až ustavení superskupiny (říše) Excavata podpořené morfologickými i molekulárně biologickými argumenty, a zahrnutí několika skupin nynějších euglenozoí původně považovaných za nepříbuzné do této říše. Chloroplasty krásnooček se ukázaly být důsledkem druhotné endosymbiózy.  Typickým rysem euglenozoí je ultrastruktura bičíku. Mimo běžné přítomné podpůrné mikrotubuly a axonemy navíc bičíky obsahují zvláštně stavěné paraxonemy. Právě na základě tohoto znaku byla do euglenozoí vedle tradičních tříd krásnooček (Euglenoidea či Euglenophyceae) a bičivek (Kinetoplastea) zahrnuta i nová třída Diplonemea a několik rodů nejasného zařazení, jako "Postgaardi". Objevy nových druhů a molekulární analýzy fylogenetické příbuznosti podle podobnosti genomu od počátku 21. století podstatně rozšířily taxonomický obsah kmene.  Aktuální systém k roku 2016 zahrnuje osm tříd, dále členěných do 18 řádů a 31 čeledí (v závorkách u čeledí/podčeledí uvedeny příslušné rody; (P) značí taxony, které jsou pravděpodobně parafyletické):  Kmen: Euglenozoa

Fylogeneze.

Současnou (r. 2016) představu o příbuznosti jednotlivých skupin zahrnovaných do Euglenozoa ukazuje následující fylogenetický strom:  Euglenozoa jako celek jsou obvykle považováni za monofyletickou skupinu, příbuznou Percolozoa; obě skupiny totiž sdílejí mitochondrie s diskovitými kristami. Podle některých teorií by však společně nemusely tvořit přirozený klad, ale mezi nimi by se mohl nacházet kořen fylogenetického stromu všech eukaryot (podle takových teorií jsou Euglenozoa bazální větví eukaryot a hlavní vývojová linie vedoucí k dalším skupinám eukaryot vede přes ostatní excavata k nadříši Neozoa).

Euglenozoa ("Euglenoida", česky někdy též krásnoočka) je kmen jednobuněčných eukaryotických organismů z říše Excavata. Zahrnuje jak volně žijící organismy, tak i mnohé významné parazitické druhy, z nichž některé napadají i člověka. Nicméně nejznámější podskupiny jsou bičivky a krásnoočka. Euglenozoa jsou velké asi 15-40 μm, vzácně však až 500 μm.

眼虫门是一群鞭毛生物 。 兼有叶绿素和眼点,兼有动物和植物的特性。在植物学、藻类学中称为“裸藻”,而在原生动物学中称为“眼虫”。因此,眼虫门也称作裸藻门()他们有一些的自由生活物种的品种,以及一些寄生虫,其中一些会感染人类。 主要有两个纲,裸藻纲和动质体纲。 眼虫门是单细胞,大多是围绕在15-40微米大小,但一些裸藻纲会长到500微米长。


Historie.

Postupný příchod Evropanů do Ameriky znamenal vytlačování Indiánů z jejich přirozených teritorií i jejich genocidu. Indiáni se bránili postupu bílých přistěhovalců bojem, ovšem technicky vyspělejším přistěhovalcům nemohli odolat. Proto se snažili svá teritoria částečně zachránit tím, že uzavírali s americkou vládou dohody, které však nebyly dodržovány. Roku 1851 a 1868 uzavřeli Siouxové - Lakotové ve Fort Laramie mírové smlouvy, které jim zaručovaly rozsáhlá území. Smlouvy však nebyly dodržovány, přičemž objevení zlata na indiánském území v Černých horách vedlo k další válce, která vyvrcholila v roce 1876 bitvou u Little Bighornu, v níž Siouxové zvítězili. Po této bitvě došlo k trestým výpravám, během kterých byli poslední svobodně žijící Lakotové urputně pronásledováni, zabíjeni či zajímani a nakonec přinuceni odejít do rezervace. Potrestáni byli všichni Lakotové včetně těch, kteří zůstali v rezervaci a války se nezúčastnili. Kromě zabaveného majetku (zejm. koní a zbraní) a někdejší svobody pohybu přišli i o značnou část území zaručovaných smlouvami včetně jim posvátných Černých hor. Koncem 80. let 19. st. byli nátlakem přinuceni odprodat většinu zbylého území tzv. Velké siouxské rezervace, která tak byla rozdrobena na několik menších rezervací. V rámci převýchovného programu (praktikovaného ve všech indiánských rezervacích USA), který měl vést k začlenění Indiánů do většinové americké společnosti, byli nuceni vzdát se tradičního kočovného způsobu života, bydlet v domech namísto stanů a přejít od lovu k jiným způsobům obživy, zejm. zemědělství. Zároveň byly potlačovány prvky jejich národní identity, např. kulturní zvyklosti, náboženství či jazyk. Indiáni neměli žádná občanská práva, ta jim byla přiznána až roku 1924.  V roce 1973 Siouxové protestovali proti využívání nerostného bohatství v rezervaci Pine Ridge. Proti nim zasáhla americká armáda, přičemž mnoho příslušníků kmene bylo odsouzeno do žaláře, došlo též k záhadným zmizením a vraždám.  30. června 1980 přiznal Nejvyšší soud USA Siouxům právo na odškodné 17,5 milionu dolarů za území zabavené v roce 1877. Kromě toho mají nárok na úroky za 103 let a výsledná částka tedy činí 106 milionů dolarů. Siouxové však peníze nepřijali a trvají na tom, že Black Hills nikdy nebudou na prodej.

Vyhlášení nezávislosti.

První kroky k nezávislosti začali aktivisté z rodu Lakota podnikat již roku 1974. 19. prosince 2007 oznámila Svobodná lakotská delegace ve Washingtonu prohlášení, že ruší smlouvy uzavřené mezi Lakoty a federální vládou, které označili jako „slova na papíře“, a že vyhlašují, resp. obnovují na svém území samostatný stát. Vedoucím představitelem Lakotů byl Russell Means, který uvedl že vláda USA tyto smlouvy několikrát porušila, ukradla Indiánům jejich kulturu, zemi i způsob života. Na tiskové konferenci ve Washingtonu bylo dále uvedeno, že kojenecká úmrtnost Lakotů je pětkrát vyšší, než je průměr pro USA, 97 % obyvatel žije pod hranicí chudoby, je zde 85 % nezaměstnaných, průměrná délka života je pouze 44 let.

Petice na uznání nezávislosti.

V únoru 2008 vydali Lakotové oficiální petici, ve které žádají velvyslanectví Ruska, Srbska, Bolívie, Venezuely, Jihoafrické republiky, Irska, Francie, Nikaragui, Východního Timoru, Chile, Turecka, Indie, Finska, Islandu a Uruguay o uznání nezávislosti.

Republika Lakota (anglicky Republic of Lakotah) je separatistická iniciativa malé skupiny fundamentalistů kolem Russella Meanse. Ta vypověděla více než 150 let staré smlouvy s vládou USA a vyhlásila vlastní nezávislý stát na území amerických států Severní Dakota, Jižní Dakota, Nebraska, Wyoming a Montana. Iniciativu nepodpořili oficiální představitelé kmenových samospráv ani tradiční kmenoví vůdci Lakotů.

拉科塔共和国是一个位于北美地区,由拉科塔人主张的拟议国家,发起人是社会活动家拉塞尔·米恩斯。其所宣称的领土范围包括美国的北达科他州、南达科达州、内布拉斯加州、怀俄明州和蒙大拿州。拉科塔共和国的边界被美国包围,假定的边界来自于美国政府和拉科塔之间的拉勒米堡条约 (1851年)。该国“领土”既包括部分美国印第安保留地,也包括一部分非保留地。截至公元2017年10月1日,尚无现存的拉科塔部落支持该项主张,该主张的提出也没有征求这些部落的意见。


Oficiální název.

Ve Švýcarsku jsou čtyři ústavou oficiálně uznávané úřední jazyky a to němčina, francouzština, italština a rétorománština. Proto je oficiální název banky uváděn vždy ve všech 4 úředních jazycích.

Status.

Švýcarská národní banka je akciová společnost, ve které je 55% akcií v držení veřejných institucí, kantonů a kantonálních bank. Zbytek je obchodován na veřejných trzích, ale samotný švýcarský stát nedrží v bance žádný podíl. Banka byla založena v roce 1907 jako akciová společnost a to v Curychu. Od ústavní změny v roce 1848 a její revize v roce 1874 je banka částečně komerční a její ústředí se nachází v Bernu.

Měna.

Švýcarská národní banka vydává mince a bankovky švýcarského franku. Mince švýcarského franku mají hodnoty 5, 10 a 20 centů; 1/2, 1, 2 a 5 franků. Bankovky v oběhu mají hodnoty 10, 20, 50, 100, 200 a 1000 franků. Jako zajímavost lze uvést, že švýcarská platidla byla jako poslední na světě do roku 2000 krytá zlatem a to do výše 40 % své hodnoty. Navíc jsou švýcarské mince v oběhu v nezměněné podobě již od roku 1874. Navíc jsou mince frankových hodnot raženy ze slitin stříbra a mince rapových hodnot ze slitin mosazi.

Zlaté rezervy.

Švýcarská národní banka spravuje oficiální zlaté rezervy Švýcarska. V roce 2008 měly celkovou hmotnost 1145 tun a tržní hodnotu 30,5 miliard švýcarských franků. Zlatá rezerva je přechovávána v obrovských boxech pod Spolkovým náměstím (Bundesplatz) směrem k severnímu traktu federálního parlamentu v Bernu. Ale existuje také podezření, že část švýcarských zlatých rezerv je ze zlata, které uloupili nacisté Židům a také v centrálních bankách v okupované Evropě v průběhu druhé světové války.

Švýcarská národní banka (německy "Schweizerische Nationalbank" (SNB), francouzsky "Banque Nationale Suisse" (BNS), ital. "Banca Nazionale Svizzera" (BNS), rétorom. "Banca Naziunala Svizra" (BNS), oficiální mezinárodní název "Swiss National Bank (SNB)") je centrální banka Švýcarska. Je oprávněna provádět peněžní operace a je švýcarskou ústavou pověřena vydáváním švýcarských platidel a kontrolou jejich oběhu.

瑞士国家银行(;;;)是瑞士的中央银行,负责瑞士的货币政策以及瑞士法郎的发行。


Rozšíření, přenašeči, oběti.

Nemoc byla původně omezena na severoamerický kontinent, v polovině 19. století se ale objevila v Evropě a zde se začala rychle šířit. V řadě evropských zemí, včetně České republiky, způsobila obrovskou decimaci domácích raků rodu "Astacus" a "Austropotamobius", neboť ti jsou vůči ní velice citliví. Situaci ještě zhoršuje šíření do Evropy zavlečených amerických druhů raků, kteří jsou vůči původci imunní a působí tedy jako jeho přenašeči.

Česká republika.

Do českých zemí pronikla nemoc někdy v průběhu 19. století, patrně přenesená rybami, a někdy na počátku 20. století doslova zmasakrovala domácí druhy raků (rak říční, rak kamenáč), které přivedla na pokraj vyhynutí. V současné době tvoří původní druhy pouze zlomek české račí populace, kterou ovládly zavlečení rak signální a rak pruhovaný, vyznačující se větší rozmnožovací schopností a vysokou odolností k račímu moru, jehož jsou bezpříznakoví přenašeči. Obětí račího moru se stává i rak bahenní, zavlečený k nám z východní Evropy.  Na podzim 2011 byl račí mor potvrzen na Litavce na Příbramsku, kde začal decimovat zdejší populaci raků.

Průběh nemoci.

Plíseň parazituje jen na racích. Zatímco severoameričtí raci z čeledí Astacidae a Cambaridae jsou vůči nemoci imunní, u evropských raků z čeledi Astacidae, východoasijských raků z čeledi Cambaridae a všech raků z čeledi Parastacidae propuká račí mor plnou silou. Napadá jejich nervovou soustavu, paralyzuje je, případně způsobuje křeče, při kterých si až ulamují končetiny. Umírající potácející se jedince lze snadno nalézt i ve dne (normálně je rak noční živočich a ve dne je zalezlý). Nemoc je takřka stoprocentně smrtelná.  K přenosu dochází ve vodě a bahně – spory se šíří ze svlečeného krunýře či mrtvého raka, celé roky mohou přežívat v klidovém stádiu v bahně. Spory a choroba jsou diagnostikovány analýzou DNA, která se u nás provádí pouze v Praze.

Račí mor je plísňové onemocnění napadající raky, především pak evropské raky rodu Astacus. Způsobuje je oomyceta hnileček račí, "Aphanomyces astaci".

龙虾瘟疫真菌(学名:"Aphanomyces astaci")是一种会感染淡水龙虾的水霉,欧洲河螯虾属的生物在感染之后的数个星期内就会死去。澳大利亚、新几内亚和日本的龙虾也有感染的可能。被国际自然保护联盟物种存续委员会的入侵物种专家小组(ISSG)列入世界百大外来入侵种。


Pozadí vzniku.

Autorem této knihy je Joseph Smith, který je považován za proroka. V roce 1827 byly Josephu Smithovi předány andělem zlaté desky sepsané v „reformované egyptštině“. Smith pak tyto záznamy přeložil do angličtiny a vydal jako Knihu Mormonovu.  Pozadí vzniku Knihy Mormonovy může vyvolávat u někoho kontroverze.

Anděl Moroni.

V dalším vidění roku 1823 se Smithovi zjevil anděl jménem Moroni a pověděl mu o knize, psané na zlatých deskách, podávající zprávu o dřívějších obyvatelích Ameriky. Joseph Smith měl tuto knihu přeložit pomocí nástrojů, které získá spolu s deskami. Joseph Smith tento zážitek popisuje ve vlastním životopisu:

Překlad zlatých desek.

Roku 1827 získal podle svého vyprávění od anděla zlaté desky a do roku 1828 je překládal z reformní egyptštiny démotického typu. O totožnosti tohoto jazyka se vedou veliké diskuze.  Joseph Smith nazýval překladatelské nástroje, jež získal od anděla, Urim a Thummim. Členy mormonské církve je Smith nahlížen jako „Vidoucí“, neboť byl podobně jako někteří proroci ze starověku oprávněn používat kameny Urim a Thummim. O těchto kamenech se píše v Bibli i Knize Mormonově.  Ohledně překladu Knihy Mormonovy vzniklo mnoho kontroverze. Hlavním tématem těchto diskuzí o způsobu překladu bývá často téma „vidoucích kamenů“, které Joseph Smith k překladu prý používal. Jedna z nejvlivnějších mormonských církví, CJKSPD, existenci „vidoucích kamenů“ nepopírá. Často vzniká zmatek kvůli tomu, že lidé nerozlišují mezi Urim a Thummim, daným Josephu Smithovi andělem, a Vidoucími kameny, které Joseph nalezl sám pomocí inspirace.

Děj knihy.

Kniha Mormonova vypráví o příchodu několika civilizací ze starého kontinentu na kontinent americký. Popisuje jejich historii, války i duchovní učení, které měly. Zaznamenává návštěvu vzkříšeného Ježíše, který tyto obyvatele učil svému evangeliu. Příběh končí roku 421, kdy je národ Nefitů (z něhož pocházejí pisatelé Knihy Mormonovy) vyhlazen sousedním národem Lamanitů.  Jeden z přeživších, kronikář Mormon, zapsal zkrácený záznam historie svého národa. Použil k tomu kovového materiálu, který má nejdelší trvanlivost. Záznam v kamenné truhle zakopal do pohorku Kumora, kde ho podle mormonské víry našel prorok Joseph Smith.

Struktura Knihy Mormonovy.

Kniha Mormonova obsahuje patnáct hlavních částí neboli „knih“, známých většinou pod jménem svého autora. První díl (od Nefiho k Omnimu) je překlad z náboženských textů Nefitů. Druhý díl, od Mosiáše po Mormona, je zkráceným záznamem historických dějin Nefitů. Závěrečný díl, od 8. kapitoly Mormonovy do konce svazku, vyryl Mormonův syn Moroni, který poté zkrátil historii nejstarší americké civilizace (Jareditů) a přidal vlastní záznam o svém životě.

Americké evangelium.

Jednou z ústředních událostí Knihy Mormonovy je narození a vzkříšení Ježíše z Nazareta. Tzv. "americké evangelium" je rozděleno do 4 částí  A) Znamení Kristova narození - advent Mesiáše v souladu s proroctvími (3.Nefi 1:4-21)  B) Znamení Kristova ukřižování a jeho smrti - hlas Krista je slyšet po celé zemi (3.Nefi 8-10)  C) Třídenní služba Spasitele mezi Nefity (3.Nefi 11-26) D) Kristova poslední návštěva mezi Nefity (3.Nefi 27-28)

Vztah k Bibli.

Kniha Mormonova je příslušníky mormonské víry brána jako záznam mnoha různých proroků, stejně jako Bible. Má podobnou strukturu, ačkoliv pozadí jejího aktuálního vzniku je velice odlišné. Přesto obě knihy jsou texty, v nichž jsou zaznamenaná Boží slova.

Porovnání literárního stylu.

Stejně jako Bible je i Kniha Mormonova (posvátné Písmo mormonismu) souborem různých literárních forem a stylů. V obou knihách najdeme historické pasáže (Knihy Samuelovy / Kniha Alma), prorocké pasáže (Izajáš / Jeremjáš / promluva Samuela Lamanity / Abinadiho proroctví), zjevení (Jan / Eter), podobenství (Jákobovo a Zenosovo podobenství), žalmy (Davidovy žalmy / Nefiho žalmy), epištoly/listy (Pavlovy epištoly / Moroniho epištoly / Almovy epištoly) a evangelia (Matouš / 3.Nefi).  Jazyk Knihy Mormonovy působí starobylým dojmem. A například český překlad Knihy Mormonovy používá částečně archaický styl Bible kralické.

Starozákonní spojení.

Mormoni věří, že Kniha Mormonova je propojena s příběhy Starého zákona pro propojení se starozákonními proroky:

Biblický Josef.

Mormoni věří, že Joseph Smith (zakladatel mormonismu) je duchovním i skutečným potomkem biblického Josefa. Proroctví o jeho příchodu najdeme i v Knize Mormonově (2.Nefi 3).

Josefův rod - Efraim a Manasses.

Podle Knihy Mormonovy byl Lehi a jeho synové z izraelského rodu Manassese. Izmael a jeho dcery, jež se staly manželkami Lehiho synů, byli původem z Efraima, tedy Manassesova bratra. Mormoni věří, že toto spojení 2 josefových rodů je naplněním biblického proroctví z knihy Genesis (Genesis 49,22-26), kde biblický patriarcha Jákob dává požehnání svému synu:

Ezechielovo proroctví.

Mormoni věří, že starozákonní prorok Ezechiel ve svém vidění předpovídal spojení Bible s Knihou Mormon. Mormonský apoštol Bruce McConkie ve své knize Mormonská doktrína vysvětluje: "Ezechiel nazval Knihu Mormonovu "dřevem Efraimovým" a "dřevem Josefovým v rukou Efraima". V podobné symbolice nazval Bibli "dřevem Judovým" a slíbil, že obě dřeva budou spojena v jedno (Ezechiel 37:15-28)".

Izajášova proroctví.

Kniha Mormonova obsahuje velké množství citací z Knihy Izajáš. Tyto citace prostupují celou knihou a tvoří jakousi osu nefitského příběhu.

Novozákonní spojení.

Mormoni tvrdí, že Ježíš před svými učedníky mluvil ještě o jiných ovcích, které musí přivést do společného ovčince, tak měl na mysli právě "odlomenou větev" lidí, kteří žili v Americe a očekávali příchod Mesiáše.

Desky Knihy Mormonovy.

V Knize Mormonově se mluví o několika různých druzích kovových desek.

Desky Nefiovy.

Desky Nefiovy popisují dějiny Nefitů, tedy starověkého amerického národa, která údajně existoval od 6. stoletím př. n. l. a byl dobyt sousedním národem v 5. století n. l. Někteří badatelé soudí, že jde o proto-mayskou civilizaci.  Historie tohoto národa je popsána především na deskách Nefiových, ale najdeme ji i v deskách Mormonových.

Rozdělení.

Desky Nefiovy byly dvoje. První (malé=krátké) se podrobněji věnovaly duchovním záležitostem, zatímco druhé (velké=dlouhé) se většinou zabývaly světskými dějinami zmíněných lidí (1. Nefi 9:2–4). Dnes máme informace z těchto desek dochované v 12 knihách Knihy Mormonovy. Menší desky Nefiovy nalezneme v prvních 6 knihách Knihy Mormon. Jde o záznam duchovních událostí mezi lety 600.př. n. l. až 130 př. n. l. Světské (tedy převážně historické) události z tohoto období byly ztraceny při překladu Knihy Mormonovy. Z toho důvodu není v dnešní Knize Mormonově příliš historických informací z tohoto časového období.  Záznam z let 130 př. n. l.-321 n. l., tedy obsah 5 následujících knih, je už spojením duchovních i světských událostí. Začíná Knihou Mosiáš a končí knihou 4. Nefi.

Desky Mormonovy.

Záznam mezi lety 321 n. l.-421 n. l. byl sepsán kapitánem nefitského vojska, dějepiscem Mormonem, a jeho synem Moronim.  Mormon také zkrátil Desky Nefiovy, neboť původně obsahovaly příliš velké množství informací. Proto najdeme Mormonovy poznámky i v textu, který pochází z Nefiových desek.  Starověký dějepisec Mormon oddělil text Nefiových desek v období 130.př. n. l. „Slovy Mormonovými“. Jedná se o knihu, která obsahuje vysvětlení k Nefiovým deskám a k tomu, proč v roce 130.př. n. l. došlo ke změně zápisu svatých knih ve starověké Americe.  Dějepisec napsal ještě jednu vlastní knihu, a to z období 321 n. l.-385 n. l., kdy popisuje konec a zánik Nefitského národa.Jeho syn Moroni doplnil Mormonovy desky o svou vlastní knihu, která se odehrává po Mormonově smrti, tedy v období 385 n. l.-421 n. l.

Teorie o časovém sledu.

Jelikož původní začátek Knihy Mormonovy byl ztracen (jde o tzv. "116 stránek" Knihy Lehiovy), není zcela jasné, v jakém časovém sledu byly přeloženy dnešní knihy (části) v Knize Mormonově. Klasický pohled předpokládá, že Joseph Smith překládal (nebo vymýšlel) Knihu Mormonovu od 1.Nefiho (první části) až do knihy Moroni (poslední části). Určité množství badatelů a historiků však razí teorii "Mosiášova prvenství".

Kritické zkoumání textu.

Kniha Mormonova je kompilací 15 menších knih z různých historických období a míst na americkém kontinentu. Tyto knihy jsou mnohdy zkrácením starších záznamů, z nichž tyto knihy čerpají. Podobně jako u Bible není tedy zcela snadné prozkoumat autenticitu textu.  Kritické, historické, archeologické a vědecké zkoumání textu Knihy Mormonovy naráží v dnešní době na několik problémů.

České religionistické studie o Knize Mormonově.

Zdeněk Vojtíšek, zaměřující se na nová náboženská hnutí a sekty, napsal o mormonismu a Knize Mormonově studii.

Kniha Mormonova (anglicky Book of Mormon) je náboženská kniha, kterou spolu s Biblí uznávají někteří křesťané jako svaté Písmo. Následovníkům tohoto křesťanského směru se nesprávně přezdívá mormoni.

《摩尔门经》(英语:"The Book of Mormon")耶稣基督后期圣徒教会的四部标准经文之一。接受启示翻译此书的约瑟.斯密称之为「全世界最正确的一本书」,并见证摩尔门经是「我们宗教的拱心石」,摩尔门经在1830年3月26日首次公开发行,仅仅11天后,耶稣基督后期圣徒教会就在1830年4月6日成立了。


Kariéra.

Ron Artest se narodil v New Yorku (část Queens). Už od dětství hrával basketbal, a když byl starší, hrál za St. John ́s University, kde o sobě dal skautům vědět.

Chicago Bulls.

Byl draftován v roce 1999 klubem Chicago Bulls jako 16. v pořadí. Už v první sezóně byl jmenován do nejlepší pětky nováčků, když měl průměry 12.0 bodů, 4.8 doskoků a 1.6 zisků na zápas. Byl také za působení v Chicagu nejoblíbenějším hráčem Michaela Jordana. V Chicagu nakonec odehrál dvě a půl sezóny.

Indiana Pacers.

V roce 2002 byl Artest společně s Ronem Mercerem, Bradem Millerem a Kevinem Olliem vyměněn do Indiany za Jalena Rose, Travisa Besta, Normana Richardsona a výběr ve druhém kole následujícího draftu. V Indianě začal být oporou jak v útoku, tak obraně. V roce 2003/2004 odehrál svoji nejlepší sezónu v Indianě, dosáhl průměrů 18.3 bodů, 5.7 doskoků, 3.7 asistencí a 2.1 zisků na zápas. S Indianou nakonec došel až do finále konference. V téhle sezóně také dostal cenu pro nejlepšího obránce ligy.

Bitka s fanoušky Detroit Pistons.

Dne 19. listopadu 2004 se Artest stal ústřední postavou proslulé bitky s fanoušky přímo v zápase.  V dohrávaném zápase proti Detroit Pistons tvrdě fauloval protihráče Bena Wallace. Ten do Artesta tvrdě strčil, strhla se menší roztržka mezi hráči obou týmů. Artest si mezitím provokativně lehl na stolek časoměřičů, a dělal, že ho nic nezajímá. Když už to vypadalo, že situace je uklidněná, hodil mu jeden fanoušek kelímek plný pití přímo do obličeje. To Artesta vyprovokovalo natolik, že se na fanouška vrhl a začal ho mlátit. V tu chvíli se do bitky zapojili přihlížející diváci a Artestův spoluhráč Stephen Jackson, který mu přispěchal na pomoc. Když bitka v hledišti ustála, Artest na palubovce inzultoval dalšího fanouška, kterého následně praštil pěstí také další spoluhráč Jermaine O ́Neal. Zápas musel být kvůli incidentu předčasně ukončen. Vedení NBA všem hráčům, kteří se podíleli na bitce, vyměřilo tvrdé tresty. Artest dostal nejtvrdší trest v historii NBA, nesměl hrát do konce sezóny (73 zápasů, a následné play off).

Sezóna po suspendaci.

V sezóně 2005/2006 se Artest vrátil zpět do sestavy Indiany a znovu předváděl velmi dobré výkony. Jenomže brzy začal kritizovat trenéra Ricka Carlisla za příliš defenzivní strategii ve hře. Tyto neshody měly za následek, že požádal Indianu o přestup do jiného týmu. A to se také 24. ledna 2006 stalo, když byl vyměněn do Sacramenta Kings za Predraga Stojakovice.

Sacramento Kings.

Před získáním Artesta se Sacramento potácelo v krizi. Tým měl zápornou bilanci 17 výher a 24 proher. Ovšem od jeho příchodu tým vyhrál 14 z 19 zápasů. Artestovi se nakonec podařilo zpevnit obranu Sacramenta a dovést tým do play off, kde v prvním kole prohrál se San Antoniem Spurs. Jeho další dvě sezóny byly sice z hlediska jeho osobních statistik nejúspěšnější, ale týmu to moc nepomohlo, neboť v obou sezónách Kings nepostoupili do play off. V průběhu těchto sezón se několikrát spekulovalo o jeho přestupu. Po sezóně 2007/2008 Artest překvapivě podepsal hráčskou opci na další sezónu, ale pár týdnu po podpisu prohlásil, že to byla velká chyba. Jeho prohlášení se nelíbilo majitelům Sacramenta a začali jednat o jeho přestupu. Sacramento nakonec 21. srpna 2008 Artesta vyměnilo do Houstonu za veterána Bobbyho Jacksona (v pozadí trejdu byli ještě další 3 mladí začínající hráči a právo 1. kola draftu pro Sacramento).

Houston Rockets.

Po příchodu do Houstonu Artest pozměnil svůj styl. Rapidně se mu zvětšil počet střeleckých pokusů z dálky. Díky přítomnosti podkošového spoluhráče Yao Minga méně zakončoval střelu nájezdem pod koš než v minulých týmech. V sezóně 2008/2009 měl nejlepší kariérní průměr trojkových pokusů (41 %). Ovšem jeho defenzivní statistiky se dostaly na nejmenší průměry v kariéře (1,6 zisku na zápas a 0,4 bloku na zápas). I tak je pořád považován za jednoho z nejlepších obránců ligy.

Los Angeles Lakers.

Po sezoně v Houstonu se Artest rozhodl podepsat tříletou smlouvu s klubem Los Angeles Lakers. V roce 2011 si změnil jméno na Metta World Peace.

New York Knicks.

V roce 2013 byl amnestován a následně podepsal roční smlouvu s klubem New York Knicks.

Los Angeles Lakers podruhé.

V roce 2015 se po angažmá v čínském klubu Sichuan Blue Whales a italském Pallacanestro Cantù do Los Angeles Lakers vrátil.

Kontroverze.

Metta World Peace byl předmětem mnoha kontroverzí ve svém hráčském i osobním životě. Zde je pouze zlomek výpisu jeho kontroverzí:

Metta Ford Artest (rodné jméno Ronald William Artest, Jr.) (* 13. listopadu 1979, New York, USA) je americký basketbalista, který aktuálně hraje v NBA za klub Los Angeles Lakers. Metta World Peace má reputaci jednoho z nejlepších obránců. Zároveň také patří mezi nejkontroverznější hráče v lize. Známým po celém světě se stal jako ústřední postava bitky s fanoušky Detroitu Pistons přímo v zápase.

慈善·福特-阿堤斯(英语:Metta Ford-Artest,1979年-11月13日),常称为阿堤斯,前简称为慈世平、慈天公、或MWP,原名为慈善·世界和平(Metta World Peace)、小罗纳德·威廉·阿泰斯特(Ronald William Artest, Jr),简称罗恩·阿泰斯特(Ron Artest),美国职业篮球(英语:NBA)运动员,为一名锋卫摇摆人。慈世平身高2米01(6英尺7英寸),体重117.9公斤(260磅)。2014年加盟中国CBA四川金强俱乐部,取中文名熊猫之友(英语:The Pandas Friend)。


Děj.

Na začátku filmu je v Jihočínském moři potopena fregata HMS Devonshire a z ní jsou uloupeny rakety. Britská vláda podezřívá z útoku čínské letectvo, ale ve skutečnosti došlo k potopení vrtným torpédem, které vystřelila radarem nezachytitelná loď mediálního magnáta Eliota Carvera, který se snaží rozpoutat válku mezi Čínou a Velkou Británií a získat tak mediální licence v Číně a dovršit budování svého mediálního impéria. V Hamburku naváže James Bond kontakt se svojí bývalou milenkou Paris (Teri Hatcher), která se, poté co ji Bond opustil, provdala právě za Eliota Carvera. Přes chladné přijetí ho dostane na stopu podlostí svého manžela, ale za tuto informaci a noc s Bondem draze zaplatí. Je zabita nájemným vrahem Dr. Kaufmannem (Vincent Schiavelli), který čeká v hotelu Atlantis, aby zabil i Bonda, ale Bond zabije jeho. Poté se Bond přesune do Vietnamu, protože díky lokátoru GPS, který našel v Carverově ústředí v Hamburku, zjistil, že HMS Devonshire byla odchýlena ze svého kurzu. Vrak najde a setkává se tam se svojí bondgirl Wai Lin (Michelle Yeoh), se kterou je chycen pravou rukou Eliota Carvera, Stamperem (Götz Otto), a přepraven do Saigonu. Zde utíkají ze zajetí honičkou v ulicích města a vše vrcholí bojem na neviditelné lodi, kdy Bond s Wai Lin překazí Carverovy plány (odpálení rakety na Peking), zničí neviditelnou loď a Carver i Stamper umírají.

Bondovo vybavení.

V tomto díle je Bondovi k dispozici osobní BMW, které lze na dálku řídit mobilním telefonem. Tento vůz mu předá pan Q v Hamburku, ale Bond jej zničí během honičky s padouchy. Navíc dostane od pana Q mobilní telefon, který umožňuje řídit BMW, ale také vysílá silný elektrický impulz a obsahuje elektronický paklíč. Navíc dostane od agentky Wai Lin novou pistoli – Walther P99 a hodinky s rozbuškou bomby.

Zítřek nikdy neumírá je v pořadí 18. bondovka, natočená v roce 1997 společností EON Productions. Hlavní postavu Jamese Bonda zde ztvárnil Pierce Brosnan a jeho úkolem je zabránit mediálnímu magnátovi Eliotu Carverovi (Jonathan Pryce) v rozpoutání války mezi Čínou a Velkou Británií.

《明日帝国》(英语:"Tomorrow Never Dies")是一部1997年英国间谍片,同时也是「詹姆斯·邦德系列电影」的第18部,由皮尔斯·布鲁斯南第二次出演英国秘密情报局间谍詹姆斯·邦德。影片由罗杰·史波提斯伍德执导,布鲁斯·菲尔斯坦编剧,剧情主要讲述詹姆斯·邦德试图阻止一个传媒大亨操纵世界局势并发动第三次世界大战。


Trenérská kariéra.

Neapol.

Prvním velkým klubem vedeným Marcellem Lippim se stal Neapol, kde působil jeden rok. V ročníku 1993/94 se s týmem umístil šestý a kvalifikoval tak Neapol do Poháru UEFA.

Juventus – první angažmá.

Předseda Juventusu Turín Vittorio Chiusano získal Lippiho na pozici trenéra "Bianconeri". V roce 1994 tedy Lippi nahradil Giovanni Trapattoniho. Z předchozího působení v Neapoli si s sebou přivedl stopera Cira Ferraru, budoucí stálici turínské obrany. Defenzivní řady dále doplnil středopolař Paulo Sousa.  Okamžitý úspěch se projevil ziskem "Scudetta" (italský mistrovský titul) a výhrou v domácím poháru "Coppa Italia". Akorát ve finále Poháru UEFA byl poražen italskou Parmou. Pod Lippim se ujal útočník Gianluca Vialli se 17 brankami, naopak role hvězdného útočníka Roberta Baggia se i vlivem zranění snížila a po sezóně tým opustil.  V další (Lippiho druhé) sezóně se titul uchýlil k mužstvu AC Milán, který získal titul s osmibodovým náskokem. Lippiho tým – praktikující rozestavení 4–3–3, ve kterém ovšem útočníci plnili též obranné povinnosti – se v italské lize umístil druhý. Juventus dokráčel do finále Ligy mistrů a jeho poslední překážkou se stal obhajující Ajax, vedený trenérem Louisem van Gaalem. Lippi do útoku vedle Ravanelliho a kapitána Vialliho nasadil také mladého nadějného Del Piera. Po 12 minutách poslal Juve do vedení Fabrizio Ravanelli, do poločasu ale stihl srovnat Jari Litmanen. Utkání nebylo rozhodnuto ani po 120 minutách, rozhodovali tak penalty. Penaltový rozstřel zvládli lépe fotbalisté Juventusu a výsledkem 4:2 si vybojovali triumf v této soutěži po 11 letech.  Po úspěšné evropské jízdě doznalo mužstvo určitých změn – do Anglie odešli forvardi Ravanelli a Vialli. Mužstvo opustil též v základu hrající Paulo Sousa. Turín následně posílil Zinédine Zidane, jenž utvořil tvořivou ofenzivní osu týmu s Alessandrem Del Pierem. Záložní řada dále čítala jména jako Didier Deschamps, Vladimir Jugović nebo Angelo Di Livio. Na hrotu útoku se měl pohybovat Christian Vieri nebo Alen Bokšić. Bránění měli na starost Ciro Ferrara a Paolo Montero, za nimi chytal zkušený Angelo Peruzzi. V další sezóně to byla poněkud překvapivě Parma, která představovala konkurenta v boji o "Scudetto". Lippiho tým prvenství přesto vybojoval o dva body před Parmou. Na evropské scéně se "Bianconeri" přiblížili obhajobě na dosah, zbývalo porazit ve finále v Mnichově Borussii Dortmund. Favorizovaný Juventus ale nevyužil rovnou dvou penaltových příležitostí, nebyla mu uznána branka a v obraně nebyli Lippiho svěřenci tak jistí jako bylo pravidlem. Naopak Borussia – i s ex-turínským Paolem Sousou v základu – se dostala do vedení 2:0 ještě v prvním poločase. Ve druhém sice snížil Del Piero, ale třetí gól Borussie rozhodl o osudu finále.  Po pouhém roce odešel forvard Vieri. Jeho místo zaplnil Filippo Inzaghi a uvedl se 18 ligovými góly, zatímco stálice Del Piero jich vstřelil 21. Zidaneho talent podpořila dravost nově příchozího středopolaře Edgara Davidse. Juventus obhájil titul s náskokem pěti bodů před úhlavním rivalem, Interem Milán. Del Piero se Zidanem opět dotáhli Lippiho mužstvo do finále Ligy mistrů, kde ale nestačili na španělský Real Madrid.  Teprve sezóna 1998/99 pod Marcellem Lippim se ukázala být neúspěšnou. O jeho odchodu po skončení sezóny se vědělo a v prosinci se tato informace stala oficiální. Zranění Zidaneho a Del Piera se promítlo do výkonů v italské lize, kde Juventus obsadil až šesté místo v tabulce. To už nebyl jeho koučem Marcello Lippi, který z klubu v únoru odešel po domácí prohře 2:4 proti Parmě, aby převzal ambiciózní Inter Milán.

Inter Milán.

Lippi převzal Inter Milán, který na titul čekal už radu let. V létě 1999 dorazil do Milána nejen Lippi, ale také s ním již seznámený útočník Christian Vieri. Vieriho přestupní částka překonala tu Ronaldovu a oba útočníci se měli stát zbraněmi Lippiho mužstva. V hráčské kabině se opět setkal s brankářem Peruzzim, záložníkem Jugovićem nebo Robertem Baggiem. Na podzim přišel kvůli zranění o Ronalda, stále měl ale k dispozici útočníky jako Vieri, Baggio, Recoba nebo Zamorano. V ligovém utkání hraném 12. prosince 1999 Lippi znovu stanul na turínském stadionu delle Alpi, kde prohrál s domácími svěřenci Carla Ancelottiho 0:1. Pod jeho vedením ale tým vrcholu nedosáhl a v konečné ligové tabulce se umístil až čtvrtý za vítězným Laziem, Juventusem a AC Milán.  Po porážce 1:2 proti Reggině na úvod další sezóny se dohodl s klubovým prezidentem Massimem Morattim na ukončení spolupráce.

Juventus – druhé angažmá.

Návrat do Turína se udál během léta v roce 2001. Lippi u trenérského „kormidla“ vystřídal Carlo Ancelotti, jenž Juventus vedl po Lippiho odchodu do Interu. Kádr doznal určitých změn – odešli Zidane nebo Inzaghi. Nahradili je Nedvěd, Salas, Trézéguet, Thuram a gólman Buffon. Na úvod Serie A se na demolici Benátek čtyřmi góly rovnocenně podíleli Del Piero s Trézéguetem. Trenér se předvedl dobrým tahem, když Nedvědovi svěřil volnou roli v tvorbě hry.  V dubnu 2004 ohlásil na tiskové konferenci, že po sezóně na pozici trenéra rezignuje, ačkoli jeho smlouva měla běžet ještě rok.  Ačkoliv mistrovský titul si přivlastnil AC Milán, Lippiho tým měl stále naději na zisk domácího poháru proti Laziu. První březnový finálový zápas dopadl výhrou Římanů 2:0. Střet o poslední možnou trofej komplikovala Lippimu zranění obránců Tudora a Montera a záložníků Tacchinardiho, Conteho a Camoranesiho. Odveta na Stadio delle Alpi hraná 12. května však skončila nerozhodně 2:2, ačkoliv domácí vedli po prvním poločase 2:0. Lippi se tak s klubem rozloučil bez trofeje.

Úspěchy.

Úspěchy na trenérské úrovni.  Serie A Coppa Italia Supercoppa italiana Liga mistrů UEFA Superpohár UEFA Interkontinentální pohár  Mistrovství světa  Chinese Super League Čínský FA Cup Liga mistrů AFC  Zdroj:

Marcello Lippi (* 12. dubna 1948, Viareggio, Itálie) je italský fotbalový trenér a bývalý profesionální fotbalista. Za celou svou dobu působení v profesionálním fotbale působil a trénoval v mnoha italských klubech, s nimiž získal mnoho ocenění. Největším úspěchem bylo dosažení titulu Mistrů světa na MS 2006 s týmem Itálie.

马尔切洛·里皮(,1948年-4月12日),意大利足球教练。曾率队多次获得意甲联赛冠军,战术变化多端,善于调节球员情绪,加之有一头特色银发,故被称为「银狐」。从2004年起接替特拉帕托尼任意大利国家足球队主教练,率队获得2006年世界杯冠军,随后宣布辞职。2008年欧洲杯后重新入主意大利队,但在南非世界杯意大利队表现糟糕小组垫底出局。2012年5月接受中超球队广州恒大的邀请,担任球队主教练至2015年。里皮是足球历史上第一位先后赢取欧冠冠军和世界杯冠军,两项分别代表俱乐部和国家队最高荣誉和成就的主教练,也是唯一一位同时夺得欧冠和亚冠冠军的教练。2015年2月26日,里皮在球队取得2015年亚冠开门红后一天宣布辞去主教练以及技术总监职务。


Členství a delegace.

Členství ve Světové sionistické organizaci bylo otevřeno pro všechny Židy a právo hlasování pro delegáty na kongresu bylo zabezpečeno nákupem šekelu. Jednotlivé delegace z celého světa a s různou politickou příslušností a náboženskými tradicemi se na kongresu uskupovaly spíše podle ideologie než podle země původu.

Sesterské organizace.

Finance Světové sionistické organizace byly spravovány Židovskou koloniální bankou ("Jewish Colonial Trust"), která byla založena v Basileji roku 1899 a měla sídlo v Londýně. Nákup pozemků zajišťoval Židovský národní fond, který byl založen roku 1901. Keren ha-jesod („Zakládací fond“), který byl založen roku 1920 v Londýně byla nadace, která sloužila před založením Státu Izrael, k podpoře aktivit sionistů a jišuvu, prostřednictvím společností, jako byla "Palestine Electric Company", "Palestine Potash Company" a Anglo-palestinská banka.

Světový sionistický kongres.

Světový sionistický kongres (hebrejsky: הקונגרס הציוני העולמי), známý také jako „Parlament židovského lidu“ je nejvýznamnějším demokratickým shromážděním Židů na světě. Volí své zástupce a rozhoduje o plánech Světové sionistické organizace a Židovské agentury. Každý Žid, který je starší 18 let a je členem sionistické asociace má právo hlasovat.  Od roku 1897 do roku 1901 se konal sionistický kongres každoročně. V letech 1903-1913 a 1921-1939 každý druhý rok. Od roku 1946 se kongres konal každé dva roky v různých evropských městech. Cílem delegátů bylo vybudovat infrastrukturu pro židovstvo (jišuv) v Palestině. Od druhé světové války se konají kongresy přibližně každé čtyři roky. Po založení Izraele se kongresy konají každých čtyři nebo pět let v Jeruzalémě. Poslední, 35. Světový sionistický kongres se konal v červnu roku 2006. V současné době je největší frakcí na kongresu koalice sestávající z Kadimy, Strany práce-Merec, Merkaz (reprezentuje konzervativní judaismus) a ARZA (reprezentuje reformní judaismus). Příští kongres je naplánován na rok 2010.

Světová sionistická organizace (: ההסתדרות הציונית העולמית) byla založena jako Sionistická organizace (: ההסתדרות הציונית) v roce 1897 na Prvním sionistickém kongresu, který se konal 29. srpna – 31. srpna v Basileji, ve Švýcarsku. Sionistická organizace sloužila jako zastřešující organizace pro sionistická hnutí, která měla za cíl vytvoření židovského státu v oblastí známé jako Palestina. Theodor Herzl, který s Maxem Nordanuem zorganizoval první kongres, později poznamenal do svého deníku:

世界犹太复国主义组织或世界锡安主义组织(,"HaHistadrut HaTzionit Ha'Olamit" (或WZO )),是一个促进犹太复国主义的非政府组织,是西奥多·赫兹尔在1897年在瑞士巴塞尔举行的第一次世界犹太复国主义大会倡议下成立的,该倡议被称为巴塞尔计划 。