Historie.

Biskupství bylo v Cambrai založeno na konci 6. století, přibližně roku 580, když sem bylo sídlo diecéze po smrti franského biskupa svatého Vedasta (Vaasta) přesunuto z Arrasu. Ačkoli byla nová diecéze podřízena remešské arcidiecézi, měla v jurisdikci značné území, zahrnující i Bruselský region a Antverpy. V raném středověku byla diecéze součástí Lotharingie a následně Západofranské říše, kde vládl Karel II. Holý, do které připadla na základě Meersenské smlouvy (870). Vzhledem k různým politickým problémům přešla v roce 925 pod německého krále Jindřicha I. Ptáčníka. Po revoltě Giselberta Lotrinského, která skončila jeho porážkou v bitvě u Andernachu, se vzdal král Ludvík IV. Francouzský Lotharingského území, které připadlo Jindřichovi I.  Král Ota I. Veliký, syn Jindřicha I., ratifikoval roku 941 všechna privilegia udělená franskými panovníky biskupům z Cambrai.  V roce 1007 získalo cambraiské biskupství říšskou bezprostřednost, která byla udělena svatým Jindřichem II. Cambraiští biskupové získali světskou moc nad bývalým hrabstvím Cambrai, čímž byli ustanoveni pány dvanácti peerů z Cambrai. Kníže-biskup z Cambrai se stal Říšským stavem.  Na žádost Filipa II. Španělského byla v roce 1559 vytvořena nová arcidiecéze Mechelen-Brusel, spolu s dalšími jedenácti diecézemi v jižním Nizozemí jako reakce na Reformaci. Tyto změny značně omezily, díky ztrátě velké části území, moc cambraiské diecéze, která byla povýšena na metropolitní arcidiecézi se sufragánními diecézemi Saint-Omer, Tournai a Namur.  Za vlády krále Ludvíka XIV. se stalo arcibiskupství po obléhání Cambrai v roce 1677 konečně francouzským, což bylo potvrzeno Nijmegenským mírem (1678, 1679). Od roku 1790 se stala Cambrai součástí nového departementu Nord. Arcidiecéze se stala po konkordátu z roku 1801 opět pouze diecézí, podřízenou pařížské arcidiecézi, nově zahrnující území zrušených diecézí Tournai, Ypres a Saint-Omer. V roce 1817 se dohodl papež Pius VII. s králem Ludvíkem XVIII. na založení diecéze v Lille, což ale tvrdě odmítal Louis de Belmas, ústavní biskup biskup z Cambrai. Ihned po jeho smrti, roku 1841, se stala Cambraiská diecéze podruhé metropolitní arcidiecézí se sufragánní arraskou diecézí. 25. října 1913 byla zřízena lillská diecéze, která se stala druhou sufragánní diecézí cambraiské arcidiecéze. Lillská diecéze byla v roce 2008 povýšena na metropolitní arcidiecézi se sufragánní arcidiecézí cambraiskou (které z historických důvodů zůstal titul arcidiecéze) a diecézí Arras.  V letech 2002-2018 byl arcibiskupem z Cambrai Mons. François Garnier. Dne 25. května 2018 byl Vincent Dollmann, pomocný biskup štrasburský, ustanoven biskupem-koadjutorem v Cambrai. Arcibiskupem z Cambrai se stal po smrti. Mons. Garniera dne 15. srpna 2018.

Arcidiecéze cambraiská (lat. "Archdiocesis Cameracensis", franc. "Archidiocèse de Cambrai") je francouzská římskokatolická arcidiecéze. Leží na území arrondissementů Avesnes-sur-Helpe, Cambrai, Douai a Valenciennes v departementu Nord v regionu Nord-Pas-de-Calais se sídlem v Cambrai, kde se nachází i katedrála Notre-Dame de Grâce. Arcidiecéze je součástí Lillské církevní provincie.

天主教康布雷总教区(拉丁文:Archdiocesis Cameracensis)是罗马天主教在法国北部设立的一个总教区,范围相当于北部省的Avesnes-sur-Helpe、康布雷、杜埃、瓦伦谢讷专区。


Děj.

Olivia Popeová pracovala v prezidentské kanceláři jako konzultantka pro styk s veřejností. Svůj nejen profesní život zasvětila ochraně a budování pozitivního obrazu těch nejmocnějších. Poté, co opouští Bílý Dům, zakládá vlastní firmu v domnění, že její profesionální i osobní život se vydá mnohem klidnější cestou. Postupně ale zjišťuje, že její bývalé pracovní vazby jsou natolik silné, že je nelze jen tak jednoduše přetrhnout. Se svým týmem odborníků přichází na to, že během napravování životů těch ostatních, zapomněli, co je jim nejbližší – na sebe samotné.

První řada.

První série představí Olivii Popeovou a členy jejího týmu, stejně jako prezidenta Spojených států Fitzgeralda Granta (Tony Goldwyn) a Cyruse Beena (Jeff Perry). První série se zaměřuje na životy členů týmu, vztah mezi Olivií a prezidentem a tajemství obklopující Amandu Tannerovou (Liza Weil). Mimo jiné řeší skandály těch nejmocnějších.

Druhá řada.

Druhá řada se zaměřila na stres z nadcházejícího znovuzvolení současného prezidenta Fitzgeralda Grant a vinu za zmanipulované prezidentské volby. Kromě toho se zde řešily případy, které Olivia Popeová a členové jejího týmu přijaly.

Třetí řada.

Třetí řada se málem nepodařila natočit, neboť v době natáčení byla představitelka hlavní role Kerry Washington těhotná. Premiéra seriálu tak byla posunuta na 27. února. Ve třetí řadě se společníci Olivie Popeové dozvědí, že její otec je vedoucí tajného mimovládního spolku B613.

Čtvrtá řada.

Čtvrtá řada se začala vysílat 25. září 2014. Olivia se vrací z dovolené ze Zazibaru, kterou trávila s Jakem. Jake je zatčen za zabití Jeeryho Granta. Rowan se snaží všechny přesvědčit, že je vinný, a tak se Olivia rozhodne zjistit pravdu. Fitz, Jake a Olivia se snaží připravit plán na zatčení Rowana. Rowan se však rozhodne uzavřít B613 a začne zabíjet B613 agenty.

Pátá řada.

Portia de Rossi a Cornelius Smith Jr. byli povýšeni na hlavní role. Premiéra se konala 24. září 2015.

Šestá řada.

Šestá řada měla premiéru 26. ledna 2017. Kvůli Washingtonové těhotenství musel seriál začít s vysíláním až v lednu, namísto září a z původních 22 dílů se zkrátilo na 16.

Sedmá řada.

Sedmá řada byla objednána dne 10. února 2017 a 10. května 2017 bylo oznámeno, že sedmá řada bude poslední řadou seriálu. Dne 1. března 2018 byl vysílán crossoverový díl se seriálem "Vražedná práva". První díl nové řady byl vysílán 5. října 2017.

Produkce.

Na začátku roku 2011 Shonda Rhimes oznámila, že vytváří nový seriál. Kerry Washingtonová byla obsazena do hlavní role, spolu s ní se o hlavní roli pokoušely také Gabrielle Union a Taraji P. Henson. Henry Ian Cusak také získal jednu z hlavních rolí. V únoru byla oznámeno, že Tony Goldwyn si v seriálu zahraje prezidenta. V květnu 2011 stanice ABC vybrala seriál pro svoji mid-sezónu. Během zimní konference asociace televizních kritiků bylo oznámeno, že seriál bude mít premiéru 5. dubna 2012 a nasazen bude po seriálu "Chirurgové". 11. května 2012 seriál získal druhou řadu. 10. května 2013 získal třetí řadu, která měla mít 22 dílů, kvůli těhotenství hlavní protagonistky Kerry Washingtonové musela být zkrácena na 18 dílů. Čtvrtá řada seriálu byla potvrzená v 9. května 2014. V srpnu 2014 stanice nazvala čtvrteční večer jako TGIT („díky bohu, že je čtvrtek“) a vysílá pouze seriály od Shondy Rhimes: "Chirurgové", "Skandál" a "Vražedná práva".  Pátá řada byla potvrzena 7. května 2015. Šestá řáda byla potvrzena 3. března 2016. Kvůli těhotenství Kerry Washingtonové se musela premiéra z obvyklé podzimní sezóny přesunout na mid-sezónu. Kvůli jejímu těhotenství byl také zkrácen počet dílů z 22 na 16. Natáčení zčalo 13. července 2016. Premiéra proběhla 26. ledna 2017. Sedmá řada byla objednána dne 10. února 2017 a 10. května 2017 bylo oznámeno, že sedmá řada bude poslední řadou seriálu.

Skandál (v anglickém originále Scandal) je americký politický dramatický televizní seriál vysílaný od roku 2012 na stanici ABC v hlavní roli s Kerry Washingtonovou. V České republice byl vysílán na televizi Universal Chanel s českým dabingem.

《丑闻》(英语:Scandal)是一部由珊达·莱梅斯创造的美国电视剧。由2012年4月5日(第一季)起在美国广播公司播出,至2018年4月19日(第七季)终结。本剧主角"奥利维亚·卡洛琳·波普"的经历是根据时任美国总统乔治·赫伯特·华克·布什政府担任副白宫新闻秘书的茱蒂·史密斯部分个人经历改编而成。茱迪亦是本剧制作人。


Příčiny.

Příčiny byly následující:

Průběh.

Co předcházelo.

V polovině 18. století tvořilo venkovské obyvatelstvo asi 96 % veškeré ruské populace. Kateřina II. si byla do určité míry vědoma bídného postavení chudých mužiků, nevolníků, manufakturních dělníků a měla v plánu se zabývat řešením jejich problémů. Nicméně skutečné řešení nepřicházelo a chudá venkovská masa věřila, že jejich osvobození brání různí „zlí lidé“ – rádcové carevny, místní šlechtici, gubernátoři a vojvodové. V letech 1767-1771 uprchly z Ruska desetitisíce nevolníků do Polska a Číny. V roce 1771 zasáhla oblast Moskvy velká morová epidemie. Situace na venkově byla špatná.  Koncem roku 1771 vypukly v oblasti řeky Jaik kozácké nepokoje. Úřady omezily prodej solených ryb a daly postavit na řece jez, který bránil tahu jeseterů a výrazně omezil možnosti rybolovu. Kozáci odmítli pracovat na stavbě orenburské pevnosti a poslali ke dvoru stížnosti. Ty měla vyřešit komise vedená generálem Traubenbergem, spíše však přilila olej do ohně. Traubenberg byl 12. ledna 1772 zabit a spolu s ním i kozáčtí "kolaboranti" s carskou vládou. Trestná výprava kozáky sice zpacifikovala, ale nespokojenost neodstranila. Kromě jaických/uralských kozáků vládla nespokojenost s rostoucí centralizací mezi dalšími etniky, jako byli Baškirci, Čuvaši, Kalmyci, Tataři, Čeremisi, Vojtaci a Meščerjakové.

Pugačov.

Do toho se koncem roku 1772 „objevil“ kozák Jemeljan Pugačov, který již několik let žil jakýmsi polotuláckým životem, pohyboval se mezi Kavkazem a Uralem a de facto se skrýval před místními úřady. Byl to veterán z války sedmileté a rusko-turecké, jehož propuštění z armády nebylo zřejmě zcela v pořádku. Carští biřici ho sice zatkli, ale na jaře 1773 z vězení uprchl. Pugačov se prohlásil za cara Petra III., o němž kolovaly na venkově různé zvěsti. Jeho prohlášení se za cara bylo zřejmě dobře promyšlené. Okamžitě tím získal podporu lidových mas, které věřily, že Petr III. stále žije a že byl od vlády odstraněn právě proto, že chystal zákon osvobozující nevolníky a chudé rolníky. Navíc lidé měli pocit, že bojují za svého "báťušku cara" proti zlé šlechtě, generalitě a uzurpátorům u dvora. Pugačov okamžitě „vydal“ jménem "Petra Fjodoroviče" (cara) sérii manifestů, kterými obeslal nejen místní kozáky, ale i další etnika a obyvatelstvo širého okolí. V nich potvrzoval různé svobody kozáků a venkovských obyvatel a nabádal je, aby mu věrně sloužili a bojovali v jeho vojsku.

Válka.

Pugačov nečekal pasivně na zásah carské armády. Shromáždil vojsko a začal postupně dobývat místní opěrné tvrze. Ty byly vesměs špatně bráněné a opevněné a povstalcům nedalo práci je dobývat. V říjnu 1773 se jeho vojsko dostalo k pevnosti Orenburg a oblehlo ji. Ačkoliv počet jeho bojovníků vzrostl až na několik desítek tisíc (k Orenburgu dorazil s 2440 muži, přičemž v prosinci tento počet narostl na 25 000 mužů a 86 děl), nedařilo se mu pevnost dobýt. Pugačov však ani během obléhání nelenil. Pokusil se armádu a své ostatní stoupence organizovat podle carského vzoru - uděloval tituly, hodnosti, vyznamenání, vydával "ukazy", jmenoval úředníky atd. Manifesty a ukazy byly rozmnožovány ručně, překládány do různých jazyků a rozesílány kurýry z jedné osady do druhé. Veřejně se četly v kostelích, trzích a návsích. Pugačov v nich většinou "„oznámil svůj příchod, slíbil lidem volnost, bradu, kříž, všeliké úlevy a osvobození od poplatků a daní... a současně nařídil svolávat lid, aby sloužil v jeho houfech.“"  V březnu 1774 dorazila k Orenburgu carská armáda a způsobila povstalcům těžkou porážku. Nicméně Pugačovovi se podařilo s několika tisíci mužů uprchnout. Bylo zřejmé, že jediná vítězná bitva povstání nezničí. V té době se totiž boje rozšířily do obrovské povolžské oblasti a menší jednotky vzbouřenců ovládly či oblehly několik měst (Ufa, Samara), mnoho vesnic a také manufaktury na Urale. Některé z nich začaly dokonce vyrábět válečný materiál pro povstalecké vojsko. Carské úřady se sice pokusily povstání bagatelizovat, tvrdily, že za ním stojí britští a turečtí agenti, ale situace byla velmi vážná. Povstalci zabrali několik gubernií. Zde se nezřídka dopouštěli masakrů na místních úřednících, šlechtě, církevních představitelích, přičemž ušetřeny nezůstaly ani ženy a děti.  Pugačovovi se na jaře 1774 podařilo shromáždit další armádu a táhnul směrem na Kazaň. V červenci 1774 ji oblehl a kromě městské pevnosti i dobyl. K městu se mezitím přiblížily oddíly carské armády vedené plukovníkem Ivanem Michelsonem, nicméně Pugačov se neodhodlal k otevřenému střetu a unikl s částí povstalců směrem na jih. Postupoval k Saratovu a doplňoval prořídlé vojsko. V srpnu 1774 se dostal až k Caricynu, pokusil se sice město dobýt, ale neúspěšně. Jižně od Caricynu ho pak dostihla carská armáda. Došlo k bitvě, kterou povstalci prohráli, ale Pugačov opět unikl. Carské úřady toho měly takříkajíc dost a povolaly do čela protipovstalecké armády zkušeného generála Suvorova. Možná i to byl jeden z důvodů, proč se kozáci rozhodli Pugačova zradit. Navíc se tímto snažili vykoupit si milost. V září 1774 ho zajali a předali carské armádě. Ta ho eskortovala do Moskvy, kde byl mučen, souzen a 10. ledna (21. ledna) 1775 na Bolotném (Blatném) náměstí popraven. Ačkoliv hlavní vůdce vzpoury byl zlikvidován, boje pokračovaly dál. Carská armáda likvidovala odpor celý zbytek roku 1774, například hlavní baškirský vůdce Salavat Julajev byl zajat koncem listopadu 1774, a odsouzen začátkem roku následujícího.

Důsledky.

Celkové ztráty na straně vládního vojska, šlechty, úředníků a duchovenstva nejsou přesně známy. Údaje jsou k dispozici jen pro léto 1774, kdy bylo údajně zabito 1 572 šlechticů a členů jejich rodin, 237 popů a církevních zaměstnanců a 1037 dalších osob (úředníků, soudců, poddůstojníků atd.). Povstalci ztratili v bojích celkem asi 20 000 mrtvých. Dalších zhruba 20 000 jich bylo zajato. Míru obavy carských úřadů, aby se podobná vzpoura nikdy neopakovala, lze vyvodit i na základě trestů, které povstalce čekaly. Například ve vesnicích, které odmítaly vydat lidi, jež se údajně podíleli na povstání, byla na základě losu popravena 1/3 obyvatel. Pochytaní vůdcové povstání byli buď popraveni nebo posláni na nucené práce. Vůdcové Baškirců Salavat Julajev a jeho otec Julaj Aznalichov byli při výslechu mučeni, následně mrskáni na veřejnosti, byly jim vytrženy nosy, vypáleny cejchy na obličej ("B" jako "buntovščik" - vzbouřenec) a nakonec byli posláni na doživotní nucené práce. Deseti tisíce dalších zajatců čekala buď poprava nebo fyzické tresty (mrskání, uřezávání uší) a nucené práce. Již v březnu 1775 vydala carevna Kateřina II. manifest, jímž bylo Pugačovovo povstání odsouzeno k věčnému zapomenutí a hlubokému mlčení a jeho jméno nesmělo být následně v Rusku vyslovováno. Řeka Jaik - centrum povstání - byla přejmenována na Ural. Rodná Pugačovova vesnice Zimovejska stanice byla srovnána se zemí, obyvatelé přesunuti a jejich nová osada přejmenována na Potěmkinskou stanici. Vláda si nicméně uvědomila, že pouze represemi situaci řešit nelze. Připravila i některá opatření, která měla ulehčit situaci prostých venkovanů. Šlo o zvýšení mezd dělníků v manufakturách a mírné snížení obroku (poplatek za vyvázání z roboty) mužiků. Postavení venkovského obyvatelstva to však nijak zásadně nezlepšilo.

Pugačovovo povstání (rusky Крестьянская война 1773—1775 годов под предводительством Емельяна Пугачёва, či zkráceně Пугачёвщина, Пугачёвское восстание, Пугачёвский бунт) byla rebelie části kozáků, rolníků a nevolníků na jihovýchodě Ruska v letech 1773–1775.

普加乔夫起义()指的是1773年至1775年发生在俄罗斯的、由叶梅利扬·伊万诺维奇·普加乔夫领导的农民起义。


Koncepty zabezpečení sítě.

Zabezpečení sítě začíná ověřením, obyčejně s uživatelským jménem a heslem. Vzhledem k tomu, že vyžaduje jen jeden prvek (uživatelské jméno a heslo) pro ověřování uživatele, je někdy nazýváno jednofaktorové ověření pravosti (). Dvoufaktorová autentizace () je dvoufázové přihlašování, které přidává další úroveň zabezpečení – musíte prokázat nejen, že něco víte (uživatelské jméno a heslo), ale i že něco máte (např. bezpečnostní token nebo „dongle“, ATM, nebo mobilní telefon); třífaktorová autentizace () přidává další úroveň zabezpečení – protože osobní věci (jako telefon, karta, atd...) se dají snadno odcizit, používá se biometrie (např. otisk prstu, skenování sítnice a podobně).  Po úspěšném ověření firewall upraví politiku (pravidla) přístupu. Jedná se například o určení, které služby budou přístupné prostřednictvím sítě přihlášenému uživateli. Brána firewall pomáhá zabránit hackerům a škodlivému softwaru (například červům) v získání přístupu k počítači prostřednictvím sítě nebo Internetu. Brána firewall může rovněž zabránit tomu, aby počítač odesílal škodlivý software do jiných počítačů. I když je firewall efektivní složkou obrany, aby se zabránilo neoprávněnému přístupu, může tato složka selhat v kontrole potenciálně škodlivého obsahu, jako jsou počítačové červy a trojské koně, které jsou přenášeny přes síť. Antivirový program nebo systém prevence narušení (IPS/IDPS), které pomohou zjistit a potlačit účinek tohoto malwaru – například program Wireshark může také monitorovat síť a detekovat anomálie, které mohou být zaznamenány pro účely auditu a pro pozdější analýzu na vysoké úrovni.  Komunikace mezi dvěma počítači pomocí sítě může být šifrována k zachování soukromí.  Honeypot () je návnada síťově dostupného zdroje pro útočníky, která zaznamená jejich činnost, může být nasazen v síti jako nástroj pro sledování a včasné varování. Techniky používané útočníky, kteří se pokoušejí narušit tyto síťové návnady jsou analyzovány během a po útoku, kvůli dohledu nad novými exploit technikami. Taková analýza může být použita pro další zpřísnění zabezpečení sítě a dalšímu testování pomocí návnady. Návnada může být využita k přesměrování útočníkovy pozornosti od legitimních serverů a přinutit ho plýtvat časem a energií k vedení útoku na falešný cíl. Podobně jako honeypot je honeynet síť s úmyslně nastavenými chybami v zabezpečení. Jejím cílem je také zmást útočníka, aby útočil na návnadu a jeho útoky se mohly zaznamenat a dále využít k zlepšení zabezpečení sítě. Honeynet obvykle obsahuje jeden nebo více honeypotů.

Řízení bezpečnosti.

Řízení bezpečnosti sítí je odlišná pro všechny druhy situací. Domácnosti nebo malé kanceláři může vyžadovat pouze základní zabezpečení, zatímco velké podniky mohou vyžadovat vysokou údržbu a pokročilý software a hardware, aby se zabránilo škodlivým útokům hackerů a rozesílaní/přijímání spamu.

Typy útoků.

Sítě jsou předmětem útoků ze škodlivých zdrojů. Útoky mohou být ze dvou kategorií: „Pasivní“ při kterém útočník zachytává data přenášená prostřednictvím sítě, a „Aktivní“, ve které útočník spouští příkazy za účelem narušit normální provoz sítě.  Druhy útoků zahrnují:

Síťové zabezpečení () jsou ustanovení a politiky (pravidla), které jsou zavedeny správcem sítě pro prevenci a kontrolu neoprávněného přístupu, zneužití, úpravě, nebo zamítnutí počítačové sítě v síti přístupných zdrojů (zařízení). Zabezpečení sítě zahrnuje oprávnění přístupu k datům v síti, který je řízen správcem sítě. Uživatelé si vyberou, nebo dostanou přiřazeny ID (identifikační číslo, přihlašovací jméno, atd...) a heslo nebo jiné ověřovací informace, které jim umožňují přístup k informacím a programům v rámci jejich pravomoci. Síťové zabezpečení zahrnuje celou řadu počítačových sítí, veřejných i soukromých, které jsou každodenně používány k provádění přenosů informací a komunikace mezi podniky, vládními organizacemi a soukromími osobami. Sítě mohou být nastavené jako soukromé, například v rámci firmy či v rámci domácnosti, nebo dále pak mohou být veřejné, které jsou otevřené pro přístup veřejnosti (například volné připojení v kavárnách). Zabezpečení sítě je zapojeno do organizace, podniku, nebo jiných typů organizací. Jak již název napovídá: Síťové zabezpečení zajišťuje sítě, stejně jako ochranu a dohled nad operacemi v nich prováděnými. Nejbezpečnějším a jednoduchým způsobem, jak chránit síť proti zneužití či zabránění přístupu neoprávněným uživatelům je tím, že zaheslujete síťové spojení, tedy každý kdo chce přistoupit (připojit) se k této síti se musí prokázat unikátním názvem (přihlašovací jméno, ID...) a k němu platným a odpovídajícím heslem.

网络安全(英语:network security)包含网络设备安全、网络信息安全、网络软件安全。


Vzhled.

Eudimorphodon vypadal jako typický pterosaurus – měl dlouhá křídla s rozpětím kolem 1 metru. Na křídlech měl 4 prsty. Čtvrtý prst byl prodloužen a bylo na něj navázána membrána tvořící křídlo, které bylo připojeno také ke stehenní kosti. Též měl poměrně slabé zadní končetiny a dlouhý ocas, který mohl být zakončen zvláštním výstupkem ve tvaru kosočtverce. Toto rozšíření by posloužilo jako kormidlo při letu a také by vyvážilo hmotnost hlavy.  Jak název napovídá, měl dva druhy zubů, které byly vidět i po zavření tlamy. Vpředu měl dlouhé špičaté, vzadu naopak širší a kratší. U jiných pterosaurů se zuby vyskytovaly jen v jejich zakrnělé formě, nebo úplně zmizely. V jeho malé čelisti se nacházelo celkem asi 110 zoubků. Lebka byla dlouhá, vhodná pro lov hmyzu a ryb, které se přiblížily k mořské hladině. Na hlavě se také vyskytovaly dvě spánkové jamky.  Jeho fyziologie svědčí o tom, že tento tvor se živil převážně rybami a hmyzem. Toto tvrzení také dokazuje zachovalý nález žaludku obsahující zbytky ryb z rodu "Parapholidophorů."

Druhy.

Rod Eudimorphodonů byl poprvé popsán Zambellim v roce 1973. Tento vědec objevil exemplář Eudimorphodoa ranzii. Tento druh později popsal profesor Silvio Ranzi. Další druh Eudimorphodona pojmenoval Dalla Vecchia v roce 1995. Ten nalezl dva zástupce Eudimorphodona cromptonellus na severu Itálie. Ovšem další práce Dalla Vecchia říkala, že tito dva dinosauři byli zástupci jiného rodu pouze s jedním zástupcem, který Vecchia pojmenoval jako Carniadastylus rosenfeldi. Poslední druh Eudimorphodon rosenfeldi byl nalezen v Grónsku. V roce 2003 jej nalezl Jeckins s týmem. Usoudili že tento dinousaurus je exemplářem druhu, jehož vzorek nalezl na počátku devadesátých let profesor Alfred Walter Crompton. Jméno Eudimorphodon rosenfeldi je zdrobnělina, protože nálezy měly rozpětí křídel asi pouhých 25 cm.  V roce 1986 byly nalezeny v západním Texasu vzorky zubů, je ovšem obtížné určit zda jde o tento druh bez většího nálezu. Samotné vzorky zubů jsou Eudimorphodonovi velmi podobné.

Eudimorphodon (opravdu dva druhy zubů = eu – dobrý, di – dvojitý, don – zub) byl primitivním ptakoještěr, létající ještěr. Žil před 220 miliony lety na území dnešní Itálie. Jeho kostra byla nalezena v břidlicích z severní Itálie. Tento nález je datován do pozdního triasu, což z tohoto dinosaura dělá jedno z nejstarších ptakoještěrů.

真双型齿翼龙(属名:)又名真双齿翼龙或真二形齿翼龙,是翼龙类的一属,化石发现于意大利贝尔加莫,年代为三叠纪晚期的诺利阶 。牠们的标本是在1973年由Mario Pandolfi发现,并在同一年由Rocco Zambell所叙述。该标本出土于页岩层,是已知最古老的翼龙类标本之一,但牠们拥有少数的原始特征。


Hrozba zranění.

Při provádění jakéhokoliv cviku, včetně leg pressu, hrozí, že se zraníte. Při cvicích na nohy, což je i legpress, je při větších váhách velké riziko zranění. Tomuto riziku můžete zabránit tím, že použijete bandáže. Ty si obvážete od kvadricepsu až po dvojhlavý sval lýtkový. Samozřejmě, že nejpodstatnější je správné provádění techniky. Až poté smíte přejít k větším váhám a tedy i ke koupi bandáží.

Technika.

Cvik se provádí posedem na stroj a opřením o opěradlo. Chodidla se položí na platformu v šíři vašich ramen s špičkami chodidel od sebe. Poté se uvolní závaží. Nohy se pomalu přikrčují co nejníže. Poté se znovu rovnají a tím se závaží tlačí vzhůru.  Tento cvik lze provádět více způsoby. Můžete jím posílit nejen kvadriceps (přední stranu stehen), hamstringy (zadní stranu stehen) a hýžďové svaly, ale i lýtka. Dáte-li nohy výše a blíže k sobě, zabírají především hamstringy, kvadriceps a z části i hýžďové svaly. A pokud nohy umístíte do pozice, kdy jsou nízko a dále od sebe, posilujete tím svá lýtka. Správné techniky nejlépe docílíte tím. když si na pár prvních tréninků zaplatíte trenéra. Ten vám pomůže se správnou technikou, ale i s tím, kdy a jak legpress použít. A nakonec, když už znáte techniku, je opravdu podstatnou částí to, abyste si našli pořádného sparring partnera, který vám bude říkat o vašich chybách a bude vás jistit při vašich maximálních váhách.  Je však důležité vědět to, že z leg pressu nikdy pořádné nohy nevybudujete, takže se musíte soustředit i na ostatní cviky. Především na dřepy, které zařazujeme do komplexních cviků. To znamená, že cvik je zaměřen na více svalových partií.

Ronnie Coleman.

Ronnie Coleman, bývalý profesionální kulturista, je ukázkovým příkladem toho, že když cviky provádíte správně, stanete se nejlepším. Ronnie Coleman zvedl na leg press 2300 liber, což je v přepočtu 1050 kg.

Leg press je silové cvičení prováděné na posilovacím stroji."Leg press" je cvik, kterým zpevňujete dolní končetiny. Při tomto cviku si lehnete na stroj a při cviku tlačí pomocí svých nohou desku. Deska je těžší tím, kolik kotoučů s určitými kilogramy umístíte na tyče, které jsou ke stroji připevněny na stranách. Termín "leg press" také označuje zařízení používané k provedení tohoto cvičení. Cvik je zaměřen výhradně na nohy a nezaměstnává tolik ostatní svaly.

腿部推举,是一种负重训练,主要锻炼腿部肌肉,包括股四头肌、腿后腱、臀大肌和腓肠肌。


Definice pojmu.

V knize Vybrané kapitoly z Kognitivní psychologie nalezneme rozbor slova reprezentace skládající se z předpony re- (opět, znovu) a latinského praesento,-are zpřítomniti, představovati. V této souvislosti si reprezentaci můžeme představit, jako zpřítomnění, opětovné zobrazení (Sedláková, 2004, str. 43). Slovo mentální znamená mající vztah k mysli, vytvořené nebo existující v mysli.

Vznik myšlenky.

V současné filosofii v oblasti metafyziky stejně jako například ve filosofii mysli a ontologii je mentální reprezentace jednou z převládajících cest vysvětlení a popisu původu myšlenky.  Mentální obsahy vzniklé reprezentací, jsou obrazy jevů, věcí, které aktuálně nepůsobí na naše vnímání. Jsou v mysli promítané, jako obrazy předmětů, událostí a prostředí, ve kterém se příběh odehrál. Ukažme si to na příkladu, kdybyste byli požádáni rozpomenout se na oslavu narozenin, pravděpodobně byste si pamatovali účastníky, místo, kde se oslava odehrála a věci, které jste tam viděli a pravděpodobně i vůně, které jste tehdy cítili. Tyto vůně ve chvíli rozpomínání nepůsobí na vaše smysly ani už nehledíte na ty věci, které tam byly, ale jste schopni si to představit.  Mentální reprezentace (nebo mentální obraznost) také umožňuje reprezentaci věcí, které jsme nikdy neprožili stejně jako věcí, které nikdy neexistovaly. Představte si, že cestujete na místo, kde jste ještě nikdy před tím nebyli nebo si představte, že máte o jeden palec více. Tyto věci se nikdy nestaly a není ani možné, aby se uskutečnily, přesto nám náš mozek a mentální představivost nám umožňují si je představit. Přestože naše vizuální představivost nám spíše dovolí, abychom se na něco rozpomněli, mentální představivost může zahrnovat reprezentace v kterýchkoli smyslových orgánech, jako například ve sluchu, čichu nebo chuti. Kosslyn navrhuje, že některé obrazy pomáhají vyřešit určité typy problémů. Jsme schopni vizualizovat předměty, když se nás někdo na ně zeptá a mentálně je reprezentovat (propojit) v různé obrazy, abychom vyřešili složité otázky.

Reprezentace schopnost a reprezentační teorie mysli.

Reprezantace schopnost je hlavní cesta umožňující přístup k vnější realitě. Další převažující filosofická teorie říká, že koncepty jsou zcela abstraktní objekty.  Reprezentativní teorie mysli se pokouší vysvětlit původ myšlenek, konceptů a jiných mentálních obsahů v současné filosofii, filosofii mysli, kognitivní vědě a experimentální psychologii. V kontrastu k naivním teoriím neboli přímému realismu, reprezentativní teorie mysli předpokládá, že aktuální existence mentálních reprezentací, které se účastní jako zprostředkovatelé mezi pozorováním subjektu a objektem samým, zpracovává nebo jiné subjekty získané ve vnějším prostředí. Tito zprostředkovatelé slouží k reprezentaci objektů vnějšího světa mysli.  Na příklad, když někdo přichází a má dojem, že by podlaha potřebovala zamést, reprezentativní teorie mysli navrhuje, že on nebo ona formuje mentální reprezentaci, která popisuje podlahu a její stav.  Samotný pojem reprezentace se pravděpodobně poprvé objevuje ve filosofii Immanuela Kanta. Podle jeho teorie existuje vnější realita nezávisle na lidské mysli, jež k ní nemá přímý přístup. Lidská mysl poznává reálný svět jen zprostředkovaně, podobu reality konstruuje kombinací senzorických dat a reprezentací objektů (Marková, 2003). Myšlenku reprezentativní teorie můžeme nalézt již u Thomase Hobbese, který používal termín myšlenka, fantasie, koncept a reprezentace. Koncept mentálních obsahů byl také dominantním tématem v klasickém empirismu, pojem reprezentace se poprvé objevuje ve filosofii Immanuela Kanta. Pojem mentální reprezentace tehdy byly obrazy (často nazývané myšlenky nebo nápady) objektů nebo reprezentace určitých situací.  Moderní přívrženci, jako například Jerry Fodor, Steven Pinker a mnoho dalších se domnívají, že systém reprezentací se skládá spíše z vnitřního monologu myšlenek. Obsah myšlenek je reprezentován v symbolických strukturách, které jsou analogické k přirozeným jazykům, ale na mnohem abstraktnější úrovni, ovládající syntax a sématiku stejným způsobem, jako přirozený jazyk.

Mentální reprezentace ve filosofii mysli, kognitivní psychologii, neurovědě a kognitivní vědě je hypotetický vnitřní kognitivní symbol, užívaný jako reprezentace vnější reality světa nebo také je takto označován mentální proces pracující s těmito symboly. Tento formální systém vytváří konkrétní podobu určitých subjektů nebo určitého typu informací. Sedláková definuje pojem mentální reprezentace jako konečný výsledek kódování informací, jež je v případě dispoziční mentální reprezentace uložený v paměti, anebo je v případě aktuální reprezentace součástí toku uvědomovaných informací.

心智表征,又称为认知表征,在心灵哲学、认知心理学、神经科学以及认知科学等领域中,指的是一种假设性的内在认知符号,能够表示外在现实;或是指一种利用某种符号的心理过程,这种符号是个形式系统,能够阐明某些实体或资讯类型,同时也带有该系统如何完成工作的详细资讯。


Život.

Mládí.

Narodil se v rakouské obci Kittsee (slovensky Kopčany) ležící nedaleko Bratislavy. Byl sedmým z osmi dětí obchodníka s vlnou Julia Joachima a jeho ženy Fanny, která byla maďarsko-židovského původu. Dětství strávil jako člen Židovské obce, jedné z prominentních židovských komunit pod ochranou šlechtické rodiny Esterházy. Byl bratrancem Fanny Wittgensteinové, matky ocelářského magnáta Karla Wittgensteina (mj. zakladatele kladenských oceláren) a babičky filosofa Ludwiga Wittgensteina a klavíristy Paula Wittgensteina.  V roce 1833 se rodina přestěhovala do Pešti a Joseph zde studoval hru na housle u koncertního mistra operního orchestru Stanisława Serwaczyńského. Serwaczyński byl později také učitelem jiného vynikajícího houslisty: Henryka Wieniawského. Od roku 1839 pokračoval Joachim ve studiu na Univerzitě múzických umění ve Vídni pod vedením Misky Hausera, Georga Hellmesbergera a Josepha Böhma. Se svou sestřenicí Fanny Wittgensteinovou pak odjel k dalšímu studiu do Lipska, kde se stal oblíbencem skladatele a dirigenta Felixe Mendelssohna-Bartholdyho. V Lipsku také poprvé veřejně vystoupil v koncertní síni Gewandhausu s fatasií "Otelo" skladatele brněnského původu Heinricha Wilhelma Ernsta.  Ve věku necelých třinácti let debutoval v Londýně s houslovým koncertem Ludwiga van Beethovena za řízení Felixe Mendelssohna-Bartholdyho. Koncert se setkal s mimořádným úspěchem. Joachim se pak stal favoritem londýnského publika po celý zbytek jeho kariéry.

Dospělost.

Po Mendelssohnově smrti v roce 1847 zůstal Joachim v Lipsku. Učil na konzervatoři a hrál u prvního pultu houslí Gewandhaus orchestru společně s dalším houslovým virtuózem Ferdinandem Davidem. V roce 1848 přišel do Výmaru Franz Liszt s touhou obnovit pověst města jako německých Athén. Obklopil se mladými avantgardními umělci, kteří byli v opozici vůči lipským konzervativním kruhům. Joachim byl mezi prvními. Sloužil Lisztovi jako koncertní mistr a po několik let vyznával Lisztovu „psychologickou hudbu“, jak ji sám nazval. V roce 1852 se s touto tzv. "Novou německou školou", reprezentovanou kromě Liszta také Hectorem Berliozem, Richardem Wagnerem a jejich následovníky, rozešel a přestěhoval se do Hanoveru. Zde se také setkal s dvacetiletým, tehdy ještě zcela neznámým, skladatelem Johannesem Brahmsem. Brahms udělal na Joachima hluboký dojem. Doporučil ho Robertovi a Claře Schumannovým a postupně vzniklo mezi nimi hluboké přátelství.  Doba strávená v Hanoveru byla nejplodnějším obdobím jeho skladatelské činnosti. Od té doby až do konce své kariéry často koncertoval s Clarou Schumannovou. V Londýně byl častým hostem „Populárních koncertů“ komorní hudby. V roce 1898 a později v letech 1901–1904 zde vystupoval také ve smyčcovém kvartetu (Joseph Ries – 2. housle, J. B. Zerbini – viola a Alfredo Piatti – violoncello). George Bernard Shaw napsal, že Populární koncerty přispěly k rozšíření a zlepšení hudebního vkusu Anglie.  Joachim vedl čilou korespondenci jak s Clarou Schumannovou, tak s Brahmsem. Brahms velmi oceňoval Joachimovy připomínky k jeho novým skladbám, zejména pak při instrumentaci svého 1. klavírního koncertu. V roce 1860 společně publikovali manifest proti progresivní hudbě "Nové německé školy". Tento manifest sice získal několik spolupodpisů, ale setkal se také s odporem zejména u příznivců Richarda Wagnera.  10. května 1863 se Joachim oženil s altistkou Amalií Schneeweissovou (uměleckým jménem Amalie Weiss) (1839–99), která se vzdala operní kariéry a porodila mu šest dětí. Dále však účinkovala v oratoriích a písňových recitálech. V roce 1865 vystoupil ze služeb hanoverského krále na protest proti tomu, že intendant opery odmítl prodlooužit smlouvu jednomu z orchestrálních hráčů z důvodu jeho židovského původu. V roce 1866 se Joachim přestěhoval do Berlína, kam byl pozván, aby pomohl vybudovat nové oddělení Královské hudební akademie. Stal se ředitelem "Hochschule für ausübende Tonkunst" (Vysoké školy reprodukčního umění). V Berlíně pak setrval až do své smrti.  V roce 1869 založil Joachimovo smyčcové kvarteto ve složení Karel Halíř (2. housle), Emanuel Wirth (viola) a Robert Hausmann (violoncello), které si rychle získalo pověst vrcholného evropského kvarteta.  V roce 1884 se Joachim rozešel se svou ženou, neboť měl podezření, že Amalie má poměr s hudebním vydavatelem Fritzem Simrockem. Brahms, který si byl jist, že toto podezření je neopodstatněné, napsal Amalii sympatizující dopis, který ona později použila při rozvodovém řízení. To vedlo k ochlazení vztahu mezi Joachimem a Brahmsem. Ke smíření došlo až o několik let později u příležitosti provedení Brahmsova Koncertu a-moll pro housle a violoncello, který Brahms věnoval jeho prvním sólistům: Josephu Joachimovi a Robertu Hausmanovi.  V roce 1899 byl pozván, aby se stal prezidentem nově ustaveného hudebního sdružení "Oxford & Cambridge Musical Club" v Londýně. V této funkci zůstal až do své smrti.  17. srpna 1903 nahrál, jako jeden z prvních hudebních umělců, 5 gramofonových desek pro firmu "The Gramophone & Typewriter Ltd." Tyto nahrávky jsou důležitým svědectvím o interpretačním stylu houslové hry "19. století".

Dílo.

Joachim patřil k nejslavnějším houslovým virtuózům své doby. Celá řada nejproslulejších skladatelů včetně Schumanna, Maxe Brucha, Brahmse i Antonína Dvořáka, měla při kompozici na mysli právě jeho. Nicméně Joachim např. nikdy neprovedl Schumanův "Houslový koncert d-moll" ačkoliv jej Schumann psal přímo pro něj. Rovněž Dvořák se nedočkal provedení svého koncertu a-mol, ačkoli vyhověl Joachimovým připomínkám a také mu tento koncert věnoval.  Joachimovo skladatelské dílo je mnohem méně známé. Mezi jeho skladbami převažují skladby pro housle, včetně tří koncertů s orchestrem. Zkomponoval rovněž orchestrální předehry k Shakespearovým hrám "Jindřich IV." a "Hamlet". Napsal také řadu kadencí k houslovým koncertům jiných skladatelů  Bez opusových čísel:  V roce 1855 instrumentoval pro velký orchestr "Grand Duo C-dur pro dva klavíry" Franze Schuberta o němž se někteří hudebníci domnívali (patrně nesprávně), že jde o klavírní výtah ztracené symfonie. Pro housle s doprodvodem klavíru rovněž upravil všech 21 Uherských tanců Johanese Brahmse.  Kadence:

Joseph Joachim (28. června 1831 Kittsee – 15. srpna 1907 Berlín) byl maďarský houslista, dirigent, hudební skladatel a pedagog. Je považován za jednoho z nejvýznamnějších houslistů 19. století.

约瑟夫·约阿希姆(,1831年-6月28日-1907年-8月15日),匈牙利写法为约阿希姆·约瑟夫(Joachim József),匈牙利小提琴演奏家、作曲家、指挥家和音乐教育家,德国小提琴学派在19世纪后半期的领袖人物。


Formát.

Kategorie.

Soutěžící se dělí do čtyř kategorií. 1.-3. série dělila soutěžící na tři kategorie: 16-24 let, 25+ a skupiny (včetně duet). 4.-5. série posunula hranici minimálního věku na 14 let a vytvořila tedy kategorii 14-25 let. S přidáním čtvrtého porotce se kategorie rozdělily na chlapce (14-24), dívky (14-24), 25+ a skupiny. V 6. sérii se vrátil minimální věk na 16 let. V 7. sérii se kategorie 25+ změnila na 28+. V 8. sérii se kategorie vrátila zpět na 25+, v 9. série se opět změnila na 28+ a v 10. sérii zpět na 25+. V 11. sérii se minimální věk vrátil na 14 let.

The Xtra Factor.

The Xtra Factor je show vysílaná kanálem ITV2 a TV3 Ireland v sobotu a v neděli večer po hlavní ITV show. Show poskytuje pohledy do zákulisí, rozhovory s porotou a soutěžícími, nevysílaná vystoupení z konkurzů.

Moderátoři.

Do 3. série show vysílal Ben Shephard, který se nevrátil do 4. série poté, co se naštval, že nedostal roli moderátora hlavní show a tak ho nahradila Fearne Cotton, která show po jedné sérii opustila, aby se mohla věnovat své kariéře v Americe. V 5. sérii ji nahradila Holly Willoughy, týden před začátkem vysílání show opustila a byla nahrazena Konnie Huq. 31. května 2011 bylo oznámeno, že moderátory sedmé série budou Caroline Flack a Olly Murse. V dubnu 2013 bylo oznámeno, že Olly se do show nevrátí a komik Matt Richardson nahradil jeho místo. 12. června 2014 bylo oznámeno, že moderátorkou, která nahradí Caroline a Matta bude Sarah-Jane Crawford.

The X Factor je britská televizní hudební soutěž, která hledá nové pěvecké talenty. Tvůrcem soutěže je Simon Cowell. Producenty jsou Fremantle Media Thames a Cowellova produkční společnost SycoTV. Je vysílaná televizní stanicí ITV ve Spojeném království a na stanici TV3 v Irsku. Spin-off soutěže The Xtra Factor je vysílán stanicí ITV2. Show, která dala vzniknout celosvětové franšíze, byla náhradou úspěšné soutěže Pop Idol, ve které byl Simon Cowell porotcem.

《X音素》(英语:"The X Factor")是一档旨在英国寻找歌唱人才的音乐选秀节目,是《X音素》全球系列的一部分。节目在每年8月至12月的每个周末在ITV电视台播放。


Popis.

"Aquilaria malaccensis" je mohutný stálezelený strom dorůstající výšky až 40 metrů a průměru kmene 1,5 až 2,5 metru. Borka je hladká, bělavá. Listy jsou jednoduché, střídavé, podlouhle eliptické až kopinaté, tužší, na obou stranách lesklé, 7,5 až 12 cm dlouhé a 2,5 až 5,5 cm široké, na bázi klínovité až tupé, na vrcholu zašpičatělé. Žilnatina je zpeřená, tvořená 12 až 16 páry postranních žilek. Řapík je 4 až 6 mm dlouhý. Květy jsou uspořádány v úžlabním květenství, tvořeném několika okolíky složenými z asi 10 květů. Květy jsou zelené nebo špinavě žluté, zvonkovité, pětičetné, 5 až 6 mm dlouhé. Kališní cípy jsou 2 až 3 mm dlouhé, rozestálé, asi tak dlouhé jako kališní trubka. Tyčinky jsou 1 až 2 mm dlouhé, s krátkými nitkami. Semeník je drobný, 1 až 1,5 mm dlouhý, hustě chlupatý, na vrcholu s téměř přisedlou hlavatou bliznou. Plodem je lokulicidní tobolka kapkovitého tvaru, 3 až 4 cm dlouhá, obsahující 1 nebo 2 semena. Semena jsou asi 10 mm dlouhá, na vrcholu se 4 mm dlouhým zobanem.

Rozšíření.

Druh "Aquilaria malaccensis" je rozšířen v tropické jižní a jihovýchodní Asii. Roste v severovýchodní Indii, Bangladéši, Bhútánu, Indonésii, Malajsii, Myanmaru, Filipínách, Singapuru a Thajsku. Nejčastěji roste ve smíšených lesích v nadmořských výškách od 0 do 850 metrů, v příhodných lokalitách v nadmořské výšce přes 1 000 metrů. Na stanoviště není vybíravý a roste na dobře odvodněných půdách na svazích hor i v blízkosti bažin.

Dřevo.

Pro získání ceněného vonného dřeva jsou vyhledávány stromy napadené houbou "Phaeoacremonium parasitica", případně jsou podhoubím této houby uměle infikovány. Mycelium prorůstající dřevem dráždí rostlinu k vyměšování vonné pryskyřice. Napadené jádrové dřevo je tmavé a těžké, zatímco zdravé dřevo je světlé a poměrně lehké.

Ochrana.

Druh byl v minulosti hodně těžen v téměř celém svém areálu rozšíření. V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN je veden jako zranitelný. Je rovněž zařazen v seznamu CITES. V Indii je veden jako kriticky ohrožený (roste pouze v severovýchodní Indii ve státech Assam, Manípur, Méghálaj a Tripura) a jeho vývoz je zakázán. V Indonésii a Malajsii je těžba "agarwood" regulována, plnou ochranu má v Bhútánu, Myanmaru, Filipínách, Singapuru a Thajsku.  Převážná většina dřeva na trhu pochází z divoce rostoucích stromů. V současnosti je dřevo "Aquilaria malaccensis" nahrazováno dřevem příbuzných stromů, zejména "Aquilaria filaria" a "Gyrinops ledermannii" z Papuy Nové Guiney.

Význam.

Strom "Aquilaria malaccensis" je těžen pro vysoce ceněné vonné dřevo, známé jako "agar", "agarwood", "eaglewood", "aloeswood", "gaharu" nebo "kalamabak". Po dřevu je poptávka zejména ve východní Asii a na Středním východě. Je využíváno zejména v medicíně, parfumerii a jako vykuřovadlo. Destilací se získává vonný olej (silice), známý jako "agar oil". Strom o stáří 80 let poskytuje asi 6 až 9 kg oleje.  Rostlina je v tradiční indické medicíně používána jako adstringens, karminativum, lék proti astma, průjmu a úplavici. Dále je využívána při dně, revmatismu, ochrnutí, jako stimulans při sexuální vyčerpanosti a jako mast na kožní onemocnění.

Aquilaria malaccensis je mohutný tropický strom z čeledi vrabečnicovité ("Thymelaeaceae"). Listy jsou jednoduché, střídavé, květy málo nápadné, zelené až žluté, uspořádané v okolíkovitých květenstvích. Druh roste v tropické Asii. Poskytuje ceněné vonné dřevo, používané zejména v parfumerii a asijské medicíně, známé jako "agarwood" (ze sanskrtského "aguru") nebo "aloeswood". Ze dřeva je získáván vonný olej nazývaný v parfumerii "oudový olej".

沉香又可称沉香树(学名:""),属于瑞香科沉香属下的一种,分布于孟加拉、不丹、印度、印尼、老挝、马来西亚、缅甸、菲律宾、新加坡及泰国,沉香目前受到失去栖息地的威胁,与土沉香("Aquilaria sinensis")亲缘甚近,但不完全相同,由于土沉香产量少,故亦以土沉香较为矜贵。


Mládí a studium.

Hře na klavír se začala učit společně se svou starší sestrou Gvancou Buniatishvili ve svých třech letech pod vedením jejich matky. V šesti letech již měla svůj první koncert s komorním orchestrem v Tbilisi. V deseti letech dostala pozvání na vystoupení na koncertech ve Švýcarsku, Francii, Německu, Belgii, Lucembursku, Nizozemsku, Monaku, Itálii, Rakousku, Dánsku, Rusku, Ukrajině, Arménii, Izraeli a USA.  Dokončila tbiliskou ústřední hudební školu a poté se roku 2004 dostala na Tbiliskou státní konzervatoř Vano Saradžišviliho. Jejím učitelem byl Tengiz Amiredžibi. Jako studentka konzervatoře získala zvláštní cenu na Mezinárodní soutěži mladých klavíristů Vladimíra Horowitze v Kyjevě za rok 2003, a zároveň první cenu na Soutěži na podporu mladých gruzínských hudebníků, jejíž zakladatelkou je Jelizavěta Leonskaja.

Koncertní činnost.

Roku 2010 podepsala smlouvu s hudebním vydavatelstvím Sony BMG Music Entertainment, které v roce 2011 vydalo její první sólové CD, na které nahrála "Sonátu pro klavír" od Ference Liszta. V roce 2010 se také stala laureátkou ceny Borletti-Buitoni Trust Award. Roku 2012 získala cenu nejlepšího nováčka roku při Echo Klassik Awards.  Po svém odchodu do Francie vystupovala s mnoha renomovanými symfonickými orchestry, mj. v Německu se Symfonickým orchestrem Hesenského rozhlasu a Mnichovskou filharmonií, dále v Anglii se Symfonickým orchestrem BBC, v Rusku s Petrohradskou filharmonií, dále ve Francii s Orchestrem Cannes-Provence-Alpes-Côte d'Azur a s tělesem Orchestre de Paris (dirigent Paavo Järvi) a také ve Spojených státech se San Francisco Philharmony.  Často koncertuje s Izraelskou filharmonií pod vedením jejího šéfdirigenta Zubina Mehty, který je pro ni také rádcem ve věcech interpretace skladeb. V září 2017 navštívili společně rodnou zemi klavíristky Gruzii a její hlavní město Tbilisi. Vystoupili s koncertem u příležitosti zahájení prvního ročníku hudebních slavností Tsinandali Festival na pozemcích bývalého vinařského statku asi 70 km od hlavního města. Buniatišviliová přitom předvedla "klavírní koncert a-moll" op. 54 od Roberta Schumanna, poté hrál orchestr pod vedením maestra Zubina Mehty "5. symfonii e-moll" op. 64 od Petra Iljiče Čajkovského. Koncert byl vysílán francouzsko-německou televizní stanicí Arte.  Khatia Buniatishvili hovoří plynně pěti jazyky, a sice gruzínsky, rusky, německy, francouzsky a anglicky. Od roku 2011 žije trvale v Paříži a v roce 2017 obdržela francouzské státní občanství.

Externí odkazy.

Khatia Buniatishvili (gruzínsky: ხატია ბუნიათიშვილი IPA: [xɑtʼiɑ buniɑthiʃvili]), česky Chatia Buniatišviliová; narozená 21. června 1987 Batumi, Gruzínská SSR) je francouzsko-gruzínská klavíristka. V roce 2017 obdržela francouzské občanství.

卡蒂雅·布尼亚季什维利(,国际音标:,拉丁化:Khatia Buniatishvili,1987年-6月21日),又译布尼亚季什维莉、布尼亚蒂什维利,格鲁吉亚-法国籍钢琴家。


Název.

V letech 1946 až 1970 neslo město jméno Arzamas-75 (), později do roku 1991 Arzamas-16. V tomto období se v některých dokumentech objevil i krycí název Gorkyj-130 ("Горький-130"). Do roku 1995 neslo město pojmenování Kremlov ("Кремлёв"). Tajné názvy se často měnily a jsou známy i další: KB11, Moskva centrum – 300.

Historie.

Město založili roku 1310 Tataři pod názvem "Sary Kylyč". Příchod Rusů je spjat s poustevníkem Fedosijem, který se zde roku 1664 usadil. Jeho poustevna zůstala trvale obývána a počátkem 18. století poblíž ní vznikl klášter. Nejznámějším zdejším poustevníkem je Serafim Sarovský.  Během ruské občanské války klášter zpustl a v roce 1928 byl předán do správy NKVD. Ta zde zřídila dětský trestný pracovní tábor. V roce 1938 přebral vedení pracovního průmyslového tábora Lidový komisariát. Na základě jeho rozhodnutí se začala výroba tříštivě trhavých 152mm dělostřeleckých nábojů a granátů. V letech 1942-1943 se během druhé světové války v Sarově vyráběla děla pro reaktivní střely kaťuša. V roce 1946 bylo město vybráno J. B. Charitonovem a Igorem Kurčatovem jako tajný objekt na výrobu jaderné zbraně.  29. srpna 1949 na Semipalatinském jaderném polygonu úspěšně proběhla zkouška historicky první sovětské atomové bomby – RDS-1. 12. srpna 1953 úspěšně proběhla i zkouška první vodíkové bomby – RDS-6s. V tomto období se stal Sarov známým jako jaderný štít SSSR a později Ruska. Sarov i v současnosti hraje významnou roli v obranné politice Ruska. Je městem, ve kterém se nachází významné vědeckovýzkumné středisko Ruska "Technopark Sarov". V jeho institucích pracuje dnes přibližně 24 000 lidí.

Sarov () je uzavřené město v Nižněnovgorodské oblasti v Rusku. Jde o jedno z center ruského výzkumu nukleárních technologií a dodnes je nepřístupné pro cizince bez zvláštního povolení. Žije zde necelých 100 tisíc lidí.

萨罗夫()是俄罗斯下诺夫哥罗德州的一个保密行政区(小部分位于莫尔多瓦共和国,已于1995年结束保密行政区地位)。2002年人口87,652人。


Zákonnost stejnopohlavní sexuální aktivity.

Zákon, který zakazoval stejnopohlavní sexuální aktivitu, byl zrušen v r. 1940. Roku 1992 se legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku stanovil pro obě orientace na 14, v r. 2007 byl navýšen na 15 let bez ohledu na pohlaví či sexuální orientaci.

Stejnopohlavní soužití.

Registrované partnerství pro stejnopohlavní páry bylo legalizováno v r. 1996. O 14 let později 27. června 2010 jej vystřídalo genderově neutrální manželství. 23. března 2010 vláda zpracovala návrh zákona, který by umožňoval stejnopohlavním párům uzavírat sňatek. 11. června 2010 jej parlament schválil na 100 procent. Zákon nabyl účinnosti od 27. června 2010.

Genderová identita.

11. června 2010 Islandský parlament uzákonil liberálnější verzi zákona umožňujícího širší uznání změny pohlaví a ochranu genderové identity.Tento zákon byl schválen 27. června 2012 a dává povinnost největší státní nemocnici na Islandu zřídit speciální oddělení na diagnózu gendrové dysforie, jakož i výkon chirurgické změny pohlaví. Chirurgickou změnu pohlaví lze absolvovat až po úspěšném absolvování 18měsíčíního procesu, který zahrnuje 12 měsíců života v roli druhého pohlaví a získání souhlasu od lékařské komise. Pokud komise shledá, že pacient může podstoupit plnou změnu pohlaví, informuje o tom Národní registr, který dotyčnému změní jméno a pohlaví, vč. nových dokladů. Pro změnu dokladů a jména není požadována chirurgická změna pohlaví.

Adopce a plánování rodiny.

Od 27. června 2006 získali stejnopohlavní páry rovný přístup k umělému oplodnění, náhradnímu mateřství a plná adopční práva, vč. adopce biologického dítěte registrovaného partnera.

Ochrana před diskriminací.

V r. 1996 přijal Althing sérii novel islandského trestního zákoníku zahrnujících sexuální orientaci do diskriminčních důvodů. Jejich přijetím je nezákonné odmítat prodávat zboží a poskytovat služby lidem na základě jejich sexuální orientace. Slovní útoky, výsměch, násilí a jiný harašment motivovaný homofobií je taktéž trestný.  Od r. 2008 je zakázaná homofobní diskriminace ve školství.  V současné době neplatí žádné zákony zakazující homofobní a transfobní diskriminaci v zaměstnání. Komise pro LGBT práva založená v r. 2014 sdělila, že po dohodě s ministryní práce a sociálních věcí Eygló Harðardótti bude takový zákon přijat někdy v r. 2016. Islandské LGBT skupiny doufají, že tato nová legislativa bude přijatá v dohledné době.

Dárcovství krve.

Homosexuální a bisexuální muži nemůžou na Islandu darovat krev.  V r. 2014 podal muž žijící na Island stížnost na zákaz dárcovství s tím, že takový přístup je jasným příkladem diskriminace.  V říjnu 2015 podpořilo Ministerstvo zdravotnictví změnu pravidel a umožnění homosexuálním a bisexuálním mužům darovat krev.

Veřejné mínění.

Podle průzkumu Gallup z února 2000 podporovalo právo leseb a gayů na osvojení dětí 53 % Islanďanů, 12 % bylo neutrálních a 35 % bylo proti.  Anketa Gallup z července 2004 ukázala, že 87 % Islanďanů podporuje stejnopohlavní manželství.  V květnu 2015 publikoval PlanetRomeo, LGBT sociální síť, první index gay spokojenosti ("Gay Happiness Index GHI"). Gayové ze 120 zemí byli tázáni na to, zda se cítí dobře ve společnosti, jaké mají zkušenosti ve vztahu s jinými lidmi, a jak hodnotí kvalitu svého života. Island se umístil na prvním místě s výsledkem 79.

Životní úroveň.

Navzdory nízkému počtu obyvatel je v Reykjavíku velmi rozvinutá homosexuální kultura s velkým množstvím barů a kaváren a jiných míst sdružujících LGBT komunitu. Nicméně v ostatních oblastech Islandu kvůli nízké hustotě zalidnění není žádná homosexuální kultura.Akureyri, největší satelit mimo hlavní město, nemá žádné gay bary, navzdory počtu obyvatel ve výši 17 700. Nelze totiž posoudit, zda by ve městě měly dostatečnou výnosnost. Pochody hrdosti se na Islandu obvykle konají v srpnu. V r. 2016 se zúčastnil pochodu Reykjavik Pride Parade islandský prezident Gudni Jóhannesson, čímž se stal první hlavou této země, která tak učinila.

Související články.

LGBT práva v Evropě

Práva leseb, gayů, bisexuálů a transsexuálů (LGBT) mají na Islandu stoupající tendenci. V únoru 2009 byla do čela vlády jmenována Jóhanna Sigurðardóttir jako první otevřeně lesbická premiérka v dnešní době. Parlament novelizoval manželské právo 11. června 2010 a vymezil manželství jako trvalý svazek dvou osob, čímž zlegalizoval stejnopohlavní manželství. Zákon nabyl účinnosti 27. června 2010. Od r. 2006 mají stejnopohlavní páry rovný přístup k adopci, umělému oplodnění a náhradnímu mateřství.

冰岛已成功达成许多LGBT权益的里程碑,其中包括同性婚姻与领养的合法化。


Vznik, prosperita a zánik.

Jelikož Sogdiana, která tvořila jednu z provincií Achaimenovské říše, ležela podél hedvábné stezky, už od 2. století př. n. l. až do 10. století zde dominoval obchod. Tak jako jiná města v tomto regionu, i Balasagun byl nejspíš založen za vlády starověké civilizace Sogdů.  Ze zdrojů, jako jsou dokumenty nalezeny sirem Marckem Aurelem Steinem a jiných se zdá, že do 4. století, zde probíhal monopolní obchod mezi Indií a Čínou. Krom toho, roku 568, byla k římskému císaři v Konstantinopoli vyslána turko-sogdská delegace, k získání povolení k obchodování, a v následujících letech obchodní činnost mezi státy vzkvétala. Poté, v druhé polovině 9. století, se Balasagun stal jedním ze čtyř velkých měst, anebo hlavním městem Karachánského chanátu a následně východního Karachánského chanátu (1032-1210), čímž nahradil bývalé hlavní město Karluků - Sujáb. Až do 11. století se v tomto městě používal sogdský jazyk. Po dobytí muslimského chanátu karakitanským gurchánem (kagan) Jie-lü Ta-š'im († 1143) který porazil Karachány, roku 1134, bylo z města učiněno centrum Karakitanského chanátu, které vydrželo téměř století do roku 1218, kdy ho dobyl Čingischán. Mongolové ho nazývali Gobalik ("hezké město"). Ve městě žil také značný počet obyvatelstva křesťanské nestoriánské církve.  Několik zemětřesení po staletí zde způsobilo mnoho škod. Od 14. století, kdy přestalo město existovat, je Balasagun vesnice s množstvím ruin. Mezi nejvýznamnější, ležící v Čujské oblasti ke které náleží Balasagunské ruiny, patří slavná Věž Burana. Věž Burana je minaret postavený v 11. století na ruinách starobylého města Balasagun.

Významné osobnosti města.

Balasagun byl rodištěm karachánského básníka Jusúfa Balasagunského (Jusúf Chas-Hadžib), autora slavné básně "„Kutadgu Bilig → Prospěšné znalosti“", který je považován za zakladatele turecké literatury.

Balasagun (: "Balagasun - Balassagun, Balasaghun, Karabalsagun"; : "بلاساغون - Balāsāghūn"; ; v jiných jazycích "Koz Ordu, Koz Uluş, Kuz Uluş, غزباليغ - Ghuzz-Balïğ") bylo starověké sogdské město v současném Kyrgyzstánu, které sa nacházelo v Čujské dolině mezi Biškekem a jezerem Issyk-kul. Bylo postaveno 12 kilometrů jihovýchodně od současného Tokmoku jako jedno ze čtyř, kdysi slavných a silných, hlavních měst: Balasagun, Sujáb a Nevkat. Nelze ho zaměňovat s městem Karabalgasun v Mongolsku, které bylo hlavním městem Ujgurské říše.

八剌沙衮,位于中亚吉尔吉斯托克马克东南12公里处布拉纳城,在楚河附近,位于比什凯克与伊塞克湖之间,是粟特人的城市。


Historie.

Středověké bosenské město bylo v roce 1454 obsazeno vojsky Osmanské říše. Turci jej spravovali až do roku 1878, kdy po Berlínském kongresu připadlo Rakousko-Uhersku. Rakousko-Uhersko pomohlo s rozvojem města, které se z orientálního sídla stalo malým městem evropského rázu. Vznikl vodovod, byly zřízeny katastrální knihy, vybudována úzkokolejná železnice a veřejné služby.  V roce 1896 zasáhla město velká povodeň, která značným způsobem poškodila město, včetně známého mostu. Ten však jako jeden z mála ustál vysokou vodu, okolní dřevěné mosty byly strženy, 150 domů bylo srovnáno se zemí. Povodeň dodnes připomíná pamětní deska na budově bývalé četnické stanice.  Během první světové války padlo město do rukou srbské armády (dne 14. září 1914).  Višegrad měl do roku 1970 železniční spojení prostřednictvím úzkorozchodné trati. Po jejím zrušení zůstává jediné dopravní spojení města buď silniční, nebo říční.

Ekonomika.

Průmysl se ve Višegradu začal rozvíjet po zavedení železnice v roce 1906. Vznikaly podniky, které zpracovávaly především dřevo, těžené v okolních horách, dále potom závody chemického průmyslu a dařilo se i více obchodu. Tradičně se v okolí obyvatelstvo věnovalo zemědělství a chovu dobytka. Díky vzniku umělých jezer na řece Drině má značný význam i rybářství.

Pamětihodnosti.

Město je známé především díky historickému kamennému mostu přes řeku Drinu, který je zapsán na seznam památek UNESCO a o kterém tehdejší jugoslávský spisovatel Ivo Andrić napsal román "Most na Drině". Na jeho počest byla na soutoku řek Rzav a Drina v letech 2011–2014 z popudu a za peníze známého filmového režiséra Emira Kusturici vybudována nová čtvrť, nazvaná Andrićgrad.

Višegrad (srbsky "Вишеград") je město v jihovýchodní Bosně a Hercegovině, na řece Drině. Rozkládá se v hlubokém horském údolí, na přirozeném dopravním tahu mezi srbským městem Užice a bosenskou metropolí Sarajevo. Podle sčítání lidu z roku 2013 mělo 5 869 obyvatel.

维舍格勒(,)是位于波斯尼亚和黑塞哥维那的一座城市,隶属于塞族共和国,坐落于德里纳河上。维舍格勒是波斯尼亚政治实体塞族共和国的一个边境城市,距离塞尔维亚相当近。该镇包括建于鄂图曼帝国时期的穆罕默德·帕夏·索科洛维奇桥,这是联合国教科文组织世界遗产,由帝国大维齐尔索库鲁·穆罕默德帕夏命建筑师科查·米马尔·希南所建造。一个名为Andrićgrad(Andrić's镇)的旅游景点,专门为Andrić而建,位於穆罕默德·帕夏·索科洛维奇桥的附近。


Životopis.

Gomez se narodila 2. března 1997 do rodiny mexického původu a vyrůstala v oblasti Los Angeles, dětství ale strávila v kalifornském Moreno Valley. V devíti letech přinutily finanční problémy její rodinu prodat dům a přestěhovat se do přestavěné garáže prarodičů v Inglewoodu. Aby pomohla své rodině, chtěla Becky G vydělat peníze a proto se hlásila na různé reklamní konkurzy. Hrála také v dívčích kapelách a psala své vlastní písničky.

Kariéra.

Na začátku roku 2011 začala zveřejňovat svá videa na YouTube. Coververze vytvořila k písničkám jako „Take Care“, „Novacane“ a „Boyfriend“.. Tyhle písničky byly vydané v remixové nahrávce nazvané @itsbeckygomez. S verzí písničky „Otis“ od Kanye Westa a Jay-Z upoutala pozornost skladatele Dr. Luka, který podepsal smlouvu se Selenou Gomez s jeho nahravací společností Kemosable Records.  V roce 2012 se podílela na několika písničkách: „Wish U Were Here“ s Codym Simpsonem, „Oath“ se zpěvačkou Cher Lloyd a remixová verze písničky „Die Young“ s Keshou, Juicy J a Wiz Khalifou. Na písničce "Monster" pro film "Hotel Transylvánie" se podílela s raperem will.i.am.  6. května 2013 vydala Becky videoklip k písničce „Play to Again“, který sloužil jako první promo singl pro její stejnojmenné debutové EP, jež vyšlo dne 16. července 2013. Druhým singlem byla písnička „Can't Get Enough“, na kterém se podílel americký rapper Pitbull.  23. dubna 2014 vydala první singl z debutového alba nazvaný „Shower“. Písnička se umístila na 16. místě amerického hudebního žebříčku Billboard Hot 100. Druhý singl „Can't Stop Dancing“, vydaný 4. listopadu, se umístil na 88. místě v Top 100. Stala se předskokankou Katy Perry na některých zastávkách jejím Prismatic světovém turné (2014–15) ve Spojených státech. Objevila se na sinlgu „Como Tú No Hay Dos“ zpěvačky Thalíe. Zveřejnila také svojí skladbu nazvanou „Lovin So Hard“, společně s hudebním klipem, ve kterém byly se objevily domácí nahrávka s Austinem Mahonem, se kterým krátce chodila. Vydala další singl „Break a Sweat“. Gomez doprovodila zpěvákaka J Balvina na jejich společném turné začínající 23. září a končící 25. října po Spojených státech. V roce 2016 získala roli Trini ve filmu "". Roli Valentiny Galindo si zahrála ve dvou dílech seriálu "Empire".

2016–současnost: aktuální a budoucí projekty.

Od 29. února do 28. května 2016 Gomez pracovala na filmu "" ve Vancouveru. Film měl premiéru v březnu 2017. S Pitbullem nahrála další skladbu “Superstar“. V červnu vydala nový singl nazvaný „Sola“ (2016). Zazpívala si na skladbě Lil Jona „Take it off“ (2016). V říjnu 2016 vydala druhý singl z jejího připravovaného čtvrtého alba s názvem „Mangú“. V únoru 2017 vydala třetí singl „Todo Cambio“.

Osobní život.

Gomez chodila od února do srpna roku 2015 se zpěvákem Austinem Mahonem. V dubnu 2016 bylo potvrzeno, že chodí s americkým profesionálním hráčem fotbalu Sebastianem Lletgetem.

Becky G (* 2. března 1997, Inglewood, Kalifornie, Spojené státy americké), vlastním jménem Rebbeca Marie Gomez, je americká zpěvačka, rapperka, herečka a tanečnice. Prvních úspěchů dosáhla v roce 2011, kdy na YouTube zveřejnila několik remixů populárních písní. V roce 2014 se její písnička „Shower“ umístila v americkém žebříčku Billboard Hot 100 na 16. místě. V říjnu 2015 se připojila k obsazení seriálu "Empire" v roli Valentiny Galindo. V roce 2016 získala jednu z hlavních rolí ve filmu "".

蕾贝卡·玛莉·戈梅兹(英语:Rebbeca Marie Gomez,1997年-3月2日),艺名贝姬·G(英语:Becky G),是一名美国歌手、词曲作家及演员。


Popis.

Sociální stigma vzniká pod vlivem vnějšího okolí. Představuje nesplnění požadavků, představ nebo očekávání společnosti. Stigmatem může být jakýkoliv výraz odlišnosti jedince od určité sociální skupiny.  Jedinec se stigmatem může být vystaven opovržení, posměchu, urážkám nebo dokonce fyzickému násilí. K projevům dochází i na straně jedince, který se snaží přizpůsobit svému okolí tím, že se snaží změnit svůj vzhled, chování či sociální status.  Jedinci, kterým se nepodaří zbavit stigmatu přisouzeného okolím, trpí pocitem méněcennosti, depresemi a v nejhorších případech mohou spáchat sebevraždu.

Hlavní teorie z pohledu sociologů.

Erving Goffman.

Erving Goffman se tomuto tématu široce věnoval a napsal o něm i knihu Stigma. Definoval ho:  "Jev, kde je jedinec s určitou vlastností, která je odsouditelná společností, kde se nachází, odsouzen na základě této vlastnosti." "Stigma je právě ten proces, kdy reakce ostatních naruší jeho normální identitu."  Typy stigmat  Ervin Goffman rozlišuje 3 základní typy stigmat:  1. Tělesné – znetvoření  2. Charakterní vady – slabá vůle, nepoctivost, dominantní vášně ale také duševní poruchy, alkoholismus, homosexualita, nezaměstnanost  3. Kmenová stigmata – rasy, náboženství, národa

Stigmatizovaný, normální a zasvěcení.

Goffman také rozděloval vztah ke stigmatu do tří kategorií Goffman také dodává, že je potřeba vzít v úvahu různé situace, ve kterých se vyskytneme. Kdokoliv může být v rozdílných situacích jak stigmatizovaný, tak "normální". Udává ve svém díle příklad, že občas mohou na sobě nést stigma černí obyvatelé mezi bílými, ale může tomu být i naopak.  Popsal také, že může existovat "pozitivní stigma", například příliš hubený, bohatý, chytrý.  Sociální psychologové 21. století soudí, že stigmatizace a stereotypy je normálním projevem poznávacích schopností (a jejich limitů), ale také zkušeností a sociálních informací jednotlivých jedinců.

Émile Durkheim.

byl prvním, který se sociálním stigmatem zabýval (už v r. 1895). Napsal o něm:  "Představte si společnost svatých, perfektní klášter ukázkových osobností. Zločiny nebo deviace by zde byly neznámé. Ale odchylky, které by se nezasvěceným zdály malé, by zde způsobily stejný skandál jako obyčejný přestupek mezi obyčejnou společností. Pokud pak, tato společnost má moc odsuzovat a trestat, definuje takové akty jako kriminální nebo deviantní, a bude se k nim stejně tak chovat."

Gerhard Falk.

a historik o něm napsal:  "Všechny společnosti budou vždy stigmatizovat některé stavy a nějaké způsoby chování, protože to členy spojuje, pokud rozlišují mezi "outsidery" a "insidery"."

Sociální stigma v průběhu času.

Řím.

Všeobecně rozšířená stigmata se vyskytovala již ve starověkém Římě a stigmatizované skupiny byly za své negativně vnímané vlastnosti či jednání trestány. Například osoba označená za marnotratníka byla zbavena způsobilosti k právnímu jednání do té doby, než opět začala zacházet s rodinným majetkem společensky vhodným způsobem.  Existoval rovněž institut infamie (bezectnosti), který se jako následek recepce římského práva udržel ve středověké Evropě až do raného novověku. Mohl postihnout každého, kdo sobě nebo své rodině přivodil újmu na cti. Jednalo se o formu stigmatizace v tom smyslu, že dotyčná osoba ztrácela úctu a společenské postavení, se kterým se pojila mnohá občanská práva. Takto postihovat bylo možno například svobodnou ženu udržující intimní styk s otrokem, pachatele loupeží, podvodů nebo vykonavatele určitých povolání (herci a prostitutky).

Evropa.

Ve středověké Evropě bujela stigmata spojovaná s náboženským vyznáním. Zářným příkladem je nenávist vůči Židům, kteří byli uzavírání do ghett a stávali se oběťmi pogromů. Toto stigma pramení z nesčetných pověr o židovské zlomyslnosti, lakotě a krvavých rituálech. Židé byli podezíráni z trávení studní, rituálních vražd, snah o ovládnutí světa a byla jim připisována vina za smrt Ježíše Krista; podobná nařčení fungovala jako ospravedlnění utlačování a stigmatizace Židů, jejich kultury a náboženství. Antisemitismus se stal součástí oficiálního programu Třetí říše v podobě Norimberských zákonů, které Židy otevřeně diskriminovaly a kriminalizovaly kontakt s nežidovským obyvatelstvem. Stigma bylo ještě prohloubeno odlišením Židů žlutou hvězdou, jejíž nošení se stalo symbolem jejich méněcennosti.  Během průběhu křižáckých výprav byli křesťané rovněž nabádáni k nenávisti k vyznavačům islámu, o nichž neměli takřka žádné informace z jiného než zaujatého zdroje poplatného politické agendě. Církevní a státní propagandě se podařilo vytvořit silné stigma, přestože většina obyvatel se nikdy s žádným muslimem ani nesetkala.  Stigma se poutá i k různým nemocem, čemuž napomáhala i středověká křesťanská a islámská filosofie názorem, že nemoc je Božím trestem za hříchy. Nemocní byli proto považováni za nečisté osoby zasluhující si potrestání. Příkladem jsou malomocní, kteří byli během vrcholného středověku nuceni pobývat v institucích zvaných leprosárium, kde byli zcela izolováni od zbytku světa. Lepra byla obávanou nemocí, protože způsobuje viditelné trvalé následky (zohyzdění kůže), byla nevyléčitelná a považována za prudce nakažlivou.

USA.

S rozvojem námořních objevů počínaje patnáctým stoletím souvisí kontakt s odlišnými kulturami a etnicitami, z čehož pramení další důvody pro stigmatizaci. Do USA byli z Afriky ve velkém importováni černoši za účelem otrocké práce a bílým obyvatelstvem byli považováni za podřadné a nerovnoprávné osoby. Vedle jiných právních omezení kupříkladu platilo manželství mezi příslušníky rozdílných ras za protiústavní až do roku 1967 a takové vztahy byly společensky zcela nepřijatelné. K černošskému obyvatelstvu se vztahovalo nesčetné množství předsudků a černošské komunity se stávaly terčem nenávistných organizací typu Kukluxklan. Dvacáté století proběhlo v duchu zrovnoprávnění všech etnicit, nicméně ne všechny projevu rasismu a stigmatizace menšin se podařilo odstranit.  Během druhé světové války se v USA vzedmula obrovská vlna nepřátelství vůči válečnému protivníkovi Japonsku, někdy označovaná jako Yellow Peril (žlutá hrozba). Nenávistná nálada se projektovala do utlačování občanů japonského původu. Na spontánně vzniklé stigma reagovala vláda opresivními opatřeními, tito lidé byli vyháněni z domovů do internačních táborů, kde byli nuceni žít odděleně od zbytku společnosti. Tato opatření měla značnou lidovou oporu a v americké společnosti se odpor vůči Japoncům udržel i dlouho po konci druhé světové války.  Spojenými státy ve dvacátém století otřásly takzvané Red Scares (rudé paniky). Jednalo se o obavy pramenící z vývoje v Sovětském svazu, konkrétně z důsledků Říjnové revoluce a nástupu komunismu. První vlna trvala 2 roky počínaje rokem 1918. Vliv SSSR vzbuzoval ve společnosti strach ze sovětských špionů usilujících o destabilizaci a rozložení státu, zavedení bolševismu a následně anarchie. Lidé podezřelí ze sympatizování se Sovětským svazem byli udáváni, protizákonně zatýkáni, vyslýcháni a vyhošťováni. Začátek druhé vlny se překrývá s počáteční fází Studené války. Sociální stigma se týkalo symbolů spojovaných s komunismem či Ruskem, levicově zaměřených politických názorů nebo pouhé kritiky USA.

Homosexualita.

Dlouhou historii má stigmatizace homosexuality, která hojně přežívá dodnes. V roce 2014 je homosexuální vztah v 54 zemích oficiálně odsuzován a mnohdy se jedná o trestný čin.

HIV a AIDS.

Kvůli epidemii v roce 1980 se vytvořil ve společnosti také strach z nakažených virem HIV. Příčinami může být nevyléčitelnost, či okruhy lidí, ve kterých se vir HIV vyskytoval, např. homosexuálové nebo sexuální pracovníci, kteří ve společnosti často mají podobné stigma.

Sociální stigma je označení pro specifický rys osobnosti člověka, který může být okolím chápán jako nežádoucí. Na základě tohoto rysu je jedinec vyloučen ze společnosti, ve které se nachází.

社会羞辱(英语:Social stigma)又称为社会耻辱、社会羞耻或社会污名,是指在社会关系中基于个体特征而对某人的否定、不认同或不满。这些状况时常包括:不公正的待遇、疏远或排挤,并且可能对人产生有害的影响


Popis.

Tento mohutný stálezelený či poloopadavý strom dorůstá do výšky až 40 m a jeho kmen dosahuje běžně průměru 1 – 3 m, výjimečně však i mnohem víc – viz níže. Listy jsou uspořádány spirálovitě, ale u základny jsou zkroucené a leží ve dvou vodorovných řadách. Jehlice jsou 1 – 2 cm dlouhé a 1 – 2 mm široké. šišky mají vejcovitý tvar a jsou 1,5 – 2,5 cm dlouhé a 1 – 2 cm široké.  Na rozdíl od tisovce dvouřadého a tisovce vystoupavého vytváří tisovec Montezumův jen zřídkakdy vzdušné dýchací kořeny. Stromy, jež rostou v mexické vysočině, dosahují úctyhodné mohutnosti.

Tulský strom.

Nejznámějším tisovcem Montezumovým je takzvaný Tulský strom ( "El Árbol del Tule"), který roste ve městě Santa Maria del Tule v jihomexickém státě Oaxaca. Jedná se o zřejmě nejstatnější strom na světě s průměrem kmene 14 m a obvodem 42 m. Soutěžit s ním může jen baobab z Glencoe z jihoafrické provincie Limpopo. Stáří Tulského stromu se odhaduje mezi 2000 a 4000 roky. Původně stál zřejmě v zaplavované oblasti, která je však dnes již suchá, a proto strom jeví kvůli nedostatku vody a silnému znečištění ovzduší v okolí známky špatného zdraví a zřejmě pomalu umírá.

Výskyt.

Tisovec Montezumův je zejména pobřežní strom, který roste podél vyvýšených říčních břehů, lze ho však také najít v okolí pramenů a močálů. Jeho stanoviště se nachází ve výškách od 300 do 2500 metrů, v Mexiku roste převážně ve vysočině mezi 1600 až 2300 metry. Je značně tolerantní vůči suchu, velmi rychle roste a dává přednost místům, kde je celoročně deštivé podnebí nebo alespoň značné letní srážky.

Tisovec v dějinách.

Kromě toho, že se "Ahuehuete" stala v roce 1910 mexickým národním stromem, je posvátná pro původní mexické obyvatele a hraje významnou roli v zapotéckých mýtech o stvoření světa. Slunečník z listů "āhuēhuētlu" a "pōchōtlu" (tisovce Montenzumova a vlnovce pětimužného) představoval u Aztéků symbolicky vládcovu moc. A podle legendy to byl právě tento strom, pod nímž v roce 1520 u Popotly plakal Hernán Cortés po útěku španělských conquistadorů z Tenochtitlánu během bitvy nazvané "La Noche Triste" (Žalostná noc).

Užití.

Montezumův cypřiš se již od předkolumbovských dob používal k okrasným účelům. Aztékové sázeli "āhuēhuētl" pro jeho spojení s vládcem podél cest, po nichž se v dnešním parku Chapultepec ubírala procesí. Stromy jako "āhuēhuētl" sloužily k budování umělých ostrovů zvaných "chinampa" v mělkých jezerech Mexického údolí, kdy se vnitřní prostor obdélníků o rozměrech obvykle cca 2,5 x 30 m, po jejichž obvodu se vysazovaly vodomilné stromy, vyplnil organickou hmotou rostlin a vysoce úrodným bahnem, které se vyzvedávalo ze dna jezera. Tisovce také před příchodem Španělů lemovaly břehy zavlažovacích kanálů.  V Mexiku se tyto stromy běžně vysazují v parcích a v zahradách. Dřevo tisovce slouží ke zhotovování trámů pro stavbu domů a pro výrobu nábytku. Aztékové pomocí jeho pryskyřice léčili dnu, různé vředy, kožní onemocnění, rozličná zranění a bolesti zubů. Odvar z kůry sloužil jako diuretikum ke zyýšení vylučování moči a jako prostředek vyvolávající nebo upravující menstruaci. Mast zhotovená ze dřeva se používala k léčbě zánětu průdušek. Listy sloužily jako prostředek k uvolnění a pomáhaly snižovat svědění.

Externí odkazy.

Tisovec Montezumův ("Taxodium mucronatum", v nahuatlu "Ahuehuete"), je jehličnan z rodu tisovec. Přirozenou oblastí jeho výskytu je Mexiko, údolní niva řeky Rio Grande na jihu Texasu, a departement Huehuetenango v Guatemale. Tisovec Montezumův je od roku 1910 mexickým národním stromem.

墨西哥落羽杉(学名:)又名墨西哥落羽松,是原生于墨西哥南部的一种柏科大树,当地纳瓦特语称为“阿维维特”(Āhuēhuētl),树一般可长到40米高。直径达1-3米甚至更大,常绿或半常绿,针叶长1-2厘米,宽1-2毫米,螺旋排列生长,球果卵圆形,长1.5-2.5厘米,宽1-2厘米。


Příběh.

Seriál sleduje život Piper Chapman (Taylor Schilling), bisexuální ženy žijící v New Yorku, která byla odsouzena na patnáct měsíců do ženského federálního vězení za transport peněz za drogy k její bývalé přítelkyni Alex Vause (Laura Prepon), která je mezinárodním prodejcem drog. Ve vězení se s Alex opět setkává a společně se musí vypořádat s jejich vztahem a zároveň i s celým prostředím ženské věznice v Litchfieldu.  Seriál často ukazuje flashbacky významných událostí ze života různých postav. Tyto flashbacky většinou vysvětlují, jak se postavy do vězení dostaly anebo jinak doplňují příběh.

Produkce.

V července 2011 bylo oznámeno, že společnosti Netflix a Lionsgate Television přidávají seriál "Holky za mřížemi", založený na pamětech Piper Kerman, k originálním Netflix seriálům. Obsazování rolí začalo v srpnu 2012 a Taylor Schilling byla první obsazenou do hlavní role, následoval Jason Biggs. Herečky Laura Prepon a Yael Stone se jako další připojily k obsazení, společně s Laverne Cox. Seriál se odehrává ve fiktivním vězení v Litchfieldu v New Yorku. Litchfield je reálné město, ale nemá federální věznici. Natáčet se začalo ve starém dětském psychiatrickém centru v Rockland Country dne 7. března 2013. Dne 27. června 2013 společnost Netflix prodloužila produkci seriálu na druhou sérii, ve které byly herečky Uzo Aduba, Taryn Manning, Danielle Brooks a Natasha Lyonne povýšeny z vedlejších rolí na hlavní. Laura Prepon se kvůli nedostatku času neobjevila v hlavní roli, ve druhé sérii pouze hostovala, ovšem v 3. sérii se zase vrátila mezi hlavní postavy. V květnu 2014 Prepon oznámila, že seriál byl prodloužen na třetí sérii. Pro třetí sérii bylo opět několik herců povýšeno mezi hlavní postavy seriálu, patřili mezi ně Selenis Leyva, Adrienne C. Moore, Dascha Polanco, Nick Sandow, Yael Stone a Samira Wiley. Herci Jason Biggs a Pablo Schreiber potvrdili, že se ve třetí sérii neobjeví. Dne 15. dubna 2015, dva měsíce před premiérou třetí řady, bylo odhaleno, že seriál byl prodloužen na čtvrtou sérii. Pro čtvrtou sezónu mezi hlavní herce přibyly Jackie Cruz a Lea DeLaria.

Mezinárodní distribuce.

Seriál se začal vysílat na televizní stanici TV2 na Novém Zélandu 19. srpna 2013 a v Austrálii 9. října 2013 na stanici Showcase.

Kritika.

Seriál obdržel za svojí první sérii od Metacritic 79 bodů ze 100 a na stránce Rotten Tomatoes získal skóre 93 %.  Druhá série získala na Rotten Tomatoes 97 % a na Metacritics obdržela 89 bodů ze 100.

Holky za mřížemi (v anglickém originále Orange Is the New Black; někdy uváděno jako OITNB) je americký dramatický seriál vytvořený Jenji Kohanovou a poprvé vydaný na síti Netflix dne 11. července 2013.

《女子监狱》(英语:Orange Is the New Black)是一部美国电视剧。制作人为Jenji Kohan,2013年7月11日在Netflix首播。制作公司为狮门电视,根据Piper Kerman的监狱经历回忆录《Orange Is the New Black》改编。主要角色有因为参与运输毒品而入狱的Piper Chapman(泰勒·席林饰演),Piper的毒贩前女友Alex Vause(劳拉·普莱潘饰演)。


Životopis.

Jenna se narodila v Hartfordu v Connecticutu a je dcerou Nancy Smith (rozené Bursh) a Darrylla Dewana. Její otec má libanonské a polské kořeny a její matka německé a anglické. Její rodiče se rozvedli, když byla malá a její matka se provdala za Claudeho Brooks Smitha. Navštěvovala Grapevine High School v Grapevine v Texasu, kde patřila k roztleskávačkám. Odmaturovala v roce 1999 a byla zvolena královnou ročníku. Poté nastoupila na Univerzitu Jižní Kalifornie a byla členkou Pi Beta Phi.

Kariéra.

Tanec.

Před hereckou kariérou Jenna pracovala jako tanečnice pro umělce jako Janet Jackson, 'N Sync, Seana Combse, Toni Braxton, Celine Dion, Pink, Missy Elliott, Rickyho Martina a Billyho Crawforda. Objevila se ve videoklipech Janet Jackson k písničkám "Doesn't Really Matter" a "All for You" a také vyjela na turné All for You Tour a později na turné 'N Sync nazvané Popodyssey Tour. Jako tanečnice se objevila ve filmu "Žába k zulíbání. "Zahrála si ve videoklipu Christiny Aguilery k písničce "Not Myself Tonight" v roce 2010.

Herectví.

První role přišla se seriálem stanice Fox "Quintuplets" v roce 2004. Jako host se objevila v seriálech "Mladí a neklidní, Joey "a "Melrose Place." V roce 2005 získala roli v hororovém filmu "Tamara". O rok později se objevila ve filmech "Smrtící nenávist "a "Tančím, abych žil. "V ten samý rok získala roli studentky Nori v tanečním filmu "Let's dance". Film vydělal přes 119 milionů dolarů po celém světě.  V srpnu 2008 se objevila v televizním filmu stanice Lifetime "Skandál Texaských roztleskávaček", ve kterém si zahrála trenérku Emmu Carr. V roce 2009 získala roli ve filmu "Americká panna", po boku Roba Schneidera. V roce 2010 byla obsazena do filmu "Podraz", který byl vydán přímo na DVD v září roku 2011.  V březnu 2011" "získala roli v seriálu stanice NBC "The Playboy Club." Seriál měl premiéru 19. září a sledovalo ho přes 5,2 milionů diváků. Kvůli nízké sledovanosti byl seriál zrušen po třech odvysílaných epizodách. Ve stejném roce se objevila ve filmu "Jak na holky", který měl premiéru v Německu v roce 2009, ale ve Spojených státech byl vydán až v listopadu roku 2011.  Objevila se v romantické komedii "10 Years," který produkoval její manžel Channing Tatum. Film měl premiéru 14. září 2012. Ten samý rok se objevila v hororovém seriálu "American Horror Story: Asylum" jako Teresa Morrison.  Od roku 2013 hraje v seriálu stanice Lifetime "Witches of East End" jednu z hlavních rolí, roli Freyi Beauchamp. V roce 2015 se objevila v seriálu "Supergirl", kde hraje Lucy Lane, sestru Lois Lane a přítelkyni Jamese Olsena. Během let 2017–2018 moderovala televizní taneční soutěž "World of Dance". Od roku 2018 hraje vedlejší roli v seriálu "Doktoři".

Osobní život.

V roce 2006 potkala na natáčení filmu "Let's Dance "herce Channinga Tatuma a dvojice spolu začala krátce po skončení natáčení chodit. Pár se zasnoubil v září 2008 na Maui a vzali se 11. července 2009. Jejich dcera Everly se narodila 31. května roku 2013 v Londýně. V dubnu 2018 pár oznámil rozchod. O šest měsíců později podala Jenna žádost o rozvod. Od léta 2018 chodí s muzikálovým hercem Stevem Kazeem. V září 2019 oznámila, že se Stevem čeká dítě.  V únoru 2020 se Jenna a Steve zasnoubili. 6. 3. 2020 se jí narodil syn Callum.  Jenna bojuje za práva zvířat a je veganka.  Svojí dceru Everly vychovává jako vegetariánku, ale nechá ji samotnou rozhodnout, co chce jíst, až bude starší.

Jenna Lee Dewan (Jenna Dewan Tatum) (* 3. prosince 1980, Hartford, Connecticut, USA) je americká herečka a tanečnice. Začala tančit pro zpěvačku Janet Jackson a později pro Pink, Missy Elliott a Christinu Aguileru. Nejvíce se proslavil filmovou rolí Nory ve filmu "Let's Dance" z roku 2006. Objevila se v seriálech "The Playboy Club," "American Horror Story: Asylum" nebo "Witches of East End'." Během let 2017–2018 moderovala televizní taneční soutěž "World of Dance".

珍娜·李·戴温(英语:Jenna Lee Dewan,1980年-12月3日),美国演员、舞者,曾任模特儿。她以2006年舞蹈、爱情电影《舞出真我》中诺拉一角最为著名。于2013年演出Lifetime电视网中之电视剧《东区女巫》。


Průběh jednání.

Komunisté očekávali, že se představitelé exilové vlády budou pokoušet zachránit monarchii za každou cenu a připravit si takové postavení, které by jim umožnilo snadný návrat k moci po úspěšném skončení války. Nicméně, mezinárodní podpora však nebyla omezena jen na příslušníky královské vlády; vzhledem k tomu, že západní spojenci dali najevo svoje sympatie k Titovi, mohli si komunisté klást určité požadavky. Základními body, kterých se musely obě strany držet (jak Tito, tak Šubašić) byly proto závěry z druhého zasedání AVNOJe z konce listopadu 1943 (neboť antifašistický sjezd, pořádaný komunisty získal legitimitu na Teheránské konferenci). Šubašić rovněž přiznal roli NKOJe, výkonného výboru antifašistického setkání, který de facto plnil roli již fungující vlády. AVNOJ přitom označil exilovou vládu za nelegitimní; vzato do důsledků by tak Šubašić ani nemohl být před komunisty jejím právoplatným zástupcem.  Významný ústupek, který komunisté učinili pro západní mocnosti byl příslib, že otázka jugoslávské monarchie nebude otevřena až do skončení války. Tím získala exilová vláda i král Petr II. čas. Zcela stranou bylo ponecháno Jugoslávské vojsko ve vlasti, neboť Mihajlovićovi četnici byli již mimo hru – nedlouho před tím se totiž, po dlouhé rozvaze, přihlásila exilová vláda ke komunistům k jako hlavní síle odporu ve vlasti.  Vláda Ivana Šubašiće se na oplátku zavázala, že bude podporovat jugoslávský komunistický odboj a že bude fungovat jako zástupce NKOJ v zahraničí (resp. ve Velké Británii). Ve finálním textu smlouvy vyzývá královská vláda všechen lid Jugoslávie, aby se zapojil do Národněosvobozeneckých vojsk (partyzánských) a že tato vojska jsou jediným zástupcem exilové vlády v zemi. Rovněž exilová vláda ještě jednou potvrdila závěry 2. zasedání AVNOJe, tedy že země bude uspořádána na federativním principu.  Šubašićova vláda pak měla být doplněna o tři ministry, kteří byli z řad komunistů; Sreten Vukosavljević, Drago Marušić a Vlado Zečević. Třetí uvedený, pravoslavný kněz spolupracující s partyzány, však tuto nabídku nakonec odmítl. Dohoda rovněž stanovila, že zástupcem Jugoslávie v záležitostech vztahů s Itálií bude Josip Smodlaka.

Výsledky jednání.

Uzavřená dohoda měla celkem šest krátkých bodů (finální text zformulovali Vladislav Ribnikar, Josip Smodlaka a Edvard Kardelj) a nepřesahovala 2 strany A4.  Tato dohoda ve svém výsledku neukončila dvě paralelně fungující jugoslávské vlády (partyzánský NKOJ vs. exilová vláda), nicméně definovala jejich rámec spolupráce a zavázala je sestavit v budoucnu vládu jednotnou, ve které bude mít každá své zástupce. Velká Británie nepřivítala závěry jednání, neboť tamní politici očekávali, že na Visu bude zformována jednotná vláda, ve které budou mít převahu demokratické předválečné síly a politici, nezkompromitovaní s okupačními vojsky.  Závěry dohody přestaly být platné v říjnu 1945, kdy v prvních jugoslávských volbách drtivě vyhráli komunisté a obsadili všechny posty ve státě. Nedlouho poté král abdikoval a dne 29. listopadu 1945 byla vyhlášena republika.

Dohoda Tito–Šubašić (srbochorvatsky v latince "sporazum Tito–Šubašić", v cyrilici "споразум Тито–Шубашић") byla uzavřena mezi oběma státníky (Josipem Brozem Titem za komunistické partyzány a Ivanem Šubašićem za Jugoslávskou exilovou vládu) na ostrově Vis dne 16. června 1944. Byl to jeden z pokusů západních spojenců, jak oslabit rostoucí moc jugoslávských komunistů v odboji v závěrečné části druhé světové války.

《维斯条约》(塞尔维亚-克罗地亚语、),又称铁托-苏巴希奇协定,是西方国家欲于二站尾声时,令早在1941年便流亡至英国伦敦的南斯拉夫王国流亡政府加入实际控制南斯拉夫的共产党游击队将于战后组成的新政府之条约。1944年6月16日,游击队领导人约瑟普·布罗兹·铁托与王国流亡政府总理伊万·苏巴希奇于克罗地亚维斯岛上会面、签订此条约。1944年11月1日,双方再签订《贝尔格莱德协定》,组成实际的新政府。根据其规定,临时政府成员将以民主选举的方式决定,然而真正拥有大权的是共产党控制的阿夫诺伊(南斯拉夫反法西斯解放委员会)。选举只是南共作个样子,王国政府成员皆被派到了有职无权的位置上,南斯拉夫政府已实际上被南斯拉夫共产党所控制,尔后他们也察觉到这点,自愿退出。1945年10月,伊万·苏巴希奇辞职。1945年11月29日,南斯拉夫联邦人民共和国宣布成立。


Struktura.

Deklarace konference o životním prostředí a rozvoji v Rio de Janeiro je velice stručná. Její rozsah činí necelých 5 normostran, je tedy kratší než Stockholmská deklarace. Na těchto několika stranách jsou, obdobně jako ve zmiňované Stockholmské deklaraci, velice stručně vyjádřeny jasné formulace, vize a principy, které by měly být uplatňovány v národních i mezinárodních aktivitách zaměřených na ochranu životního prostředí.  Přestože některé působí obecně, jsou důležité pro jasné shrnutí toho, na čem v době konání Konference panovala obecná shoda. V jednoduchosti tkví také síla Deklarace. V jednotlivých principech se již pracuje s pojmem udržitelný rozvoj tak, jak byl ustaven ve zprávě Naše společná budoucnost. Samotný text je strukturován do preambule a 27 zásad či principů.  Úvodní část prohlašuje návaznost na Stockholmskou deklaraci. V jednotlivých principech jsou rozpracována jak poměrně konkrétní doporučení, tak i teoretický rámec pro mezinárodní společenství pro postup směrem k udržitelnému rozvoji.  "Jednotlivé principy můžeme také chápat jako nástin a úvod do:" Deklarace se zabývá jednotlivými aspekty všech tří pilířů udržitelného rozvoje. Tedy nejen environmentálními, ale i sociálními, institucionálními a politickými otázkami. Deklaruje pomoc jednotlivým aktérům a zájmovým skupinám (jako jsou např. obyvatelé rozvojových zemí, ženy a děti), která je podrobněji rozpracována v Agendě 21. Všichni zmiňovaní aktéři jsou: ženy, děti a mládež, domorodí obyvatelé, nevládní organizace, pracující a jejich odbory, podnikatelský sektor, vědecká a technická sféra a zemědělci.  Dále věnuje pozornost především mezinárodní spolupráci na opatřeních směřujících k udržitelnému rozvoji.

Další dokumenty, které vzešly z Konference.

Na Konferenci byly kromě Deklarace přijaty ještě další významné dokumenty: Zásady obhospodařování lesů (Forest Principles), Agenda 21 a Slib zemi (Pledge to Earth). Kromě toho se na Konferenci připravovaly také další důležité konvence: Rámcová úmluva OSN o změně klimatu, Úmluva o biologické rozmanitosti a Úmluva OSN o boji proti desertifikaci.

Deklarace Konference OSN o životním prostředí a rozvoji "(anglicky: Rio Declaration on Environment and Development" či zkráceně "Rio Declaration)" je jedním ze základních dokumentů udržitelného rozvoje, který přijala Organizace spojených národů na Konferenci OSN o životním prostředí a rozvoji, která se konala v brazilském Riu de Janeiru ve dnech 3. – 14. června 1992. Pro Deklaraci se také užívá název Deklarace konference o životním prostředí a rozvoji v Rio de Janeiro, pro Konferenci Summit Země. Po dříve přijaté Stockholmské deklaraci se jedná o další důležitý text mezinárodního významu, který přiznává lidstvu právo na zdravé životní prostředí a zároveň je stěžejním dokumentem pro následující vývoj mezinárodních aktivit v oblasti životního prostředí. Konference se stala (spolu se svými výsledky) zatím nejdůležitějším počinem OSN v oblasti udržitelného rozvoje. Konference se zúčastnili mimo jiné i představitelé z tehdejšího Československa.

里约环境与发展宣言(简称里约宣言),是一份由联合国环境与发展会议(又称地球高峰会)在1992年发表的简短文件。里约宣言包括27条原则,旨在指导今后世界各地的可持续发展。


Carringtonova super erupce.

V období mezi 28. srpnem a 2. září 1859 bylo na Slunci pozorováno mnoho slunečních skvrn. Dne 29. srpna 1859 byla pozorována polární záře až na severu Austrálie v Queenslandu. Těsně před polednem dne 1. září angličtí amatérští astronomové Richard Christopher Carrington a Richard Hodgson nezávisle na sobě učinili první pozorování sluneční erupce. Bouře byla spojena s významným výronem koronální hmoty (coronal mass ejection – CME), která byla vyvržena přímo k Zemi, přičemž její cesta dlouhá 150 Gm trvala pouze 17,6 hodiny. Předpokládá se, že poměrně vysoká rychlost tohoto CME (typicky trvá CME několik dní, než dorazí k Zemi) souvisela s předchozím CME, který pravděpodobně způsobil velké polární záře dne 29. srpna a který „vyčistil cestu“ slunečnímu větru (plazmatu), jenž následně způsobil Carringtonovu událost.  Jelikož byl současně pozorován důsledek sluneční erupce skotským fyzikem Balfourem Stewartem na záznamu magnetometru Kewské observatoře a zároveň byla pozorována geomagnetická bouře následující den, Carrington vytušil spojitost v této událostí mezi Sluncem a Zemí. Informace z celého světa o účincích geomagnetické bouře, které v roce 1859 shrnul a publikoval Elias Loomis, potvrzují pozorování Carringtona a Stewarta.  Ve dnech 1.–2. září se udála jedna z největších pozemskými magnetometry zaznamenaných geomagnetických bouří. Polární záře byla viditelná po celém světě – na severní polokouli od pólu na jih až v Karibiku. Ve Skalistých horách byla záře tak silná, že dokonce probudila zlatokopy, kteří si mysleli, že je ráno a započali si chystat snídani.Lidé, kteří se vzbudili na severu USA mohli dokonce číst ve světle polární záře noviny. Polární záře byla viditelná dokonce tak daleko od pólů jako je Kuba a Havaj.  Telegrafní systémy po celé Evropě a Severní Americe selhaly. V některých případech byli dokonce operátoři zasaženi elektrickým proudem. Na telegrafních sloupech přeskakovaly výboje. Někteří operátoři mohli odesílat a přijímat zprávy, přestože odpojili zdroj energie.  V sobotu dne 3. září 1859 informovaly noviny Baltimore News-American a Commercial Advertiser, „že o čtvrteční noci je šance na pozorování další polární záře. Tento jev byl velmi podobný jevu v neděli. Na obloze se objevilo světlo, které ji celou ozářilo a zastínilo i hvězdy. Toto světlo, ač mělo nepopsatelnou hebkost, která obklopovala vše, co ozařovalo, bylo silnější než Měsíc v úplňku. Mezi dvanáctou a jednou hodinou, když byl jas největší, byly tiché městské ulice osvětlené tímto světlem krásné a pozoruhodné.“  V červnu roku 2013 společně výzkumníci z Lloyd's v Londýne a Atmosférického a přírodovědného výzkumného ústavu (AER) v USA použili data z Carringtonské události k odhadnutí stávající ceny dopadu podobné události na USA, přičemž odhadli dopad škod pouze na USA ve výši 0,6–2,6 biliónů USD.

Podobné události.

Ledové jádro obsahující tenkou vrstvu bohatou na dusičnany bylo analyzováno za účelem rekonstruování historie solárních bouří před dobou jejich pozorování. Data z ledovce v Grónsku, shromážděná Kennethem G. McCrackenem a další, dávají důkaz, že událost s intenzitou, jaká byla naměřena při Carringtonské události, se odehrávají jednou za 500 let. S pětinovou intenzitou potom několikrát za století. Nicméně novější výzkumné práce zkoumající led ukazují, že špičkové hodnoty dusičnanů nejsou důsledkem slunečních bouří a tudíž jsou o této výzkumné metodě pochybnosti.Be a C je v současnosti považováno za spolehlivější indikátor. Tyto podobné, ale mnohem extrémnější sluneční bouře, mohou vzniknout i mimo Sluneční systém a dokonce i mimo Mléčnou dráhu (naši galaxii). Méně významné bouře se odehrály v letech 1921 a 1960, kdy bylo narušeno rádiové spojení v celé šíři spektra. V březnu 1989 geomagnetická bouře vyřadila energetickou sít ve velké části Québecu. 23. července 2012 byla pozorována superbouře stejné třídy jako Carringtonská událost. Její trajektorie však naštěstí minula Zemi. Informace o tomto pozorování byly poprvé veřejně sdíleny NASA.

Sluneční bouře v roce 1859, rovněž známá jako Carringtonova událost, byla silná geomagnetická bouře v roce 1859 během 10. slunečního cyklu. Výron koronální hmoty ze Slunce zasáhl zemskou magnetosféru a vyvolal jednu z největších zaznamenaných geomagnetických bouří. Erupce v sluneční fotosféře byla pozorována a zaznamenána anglickými astronomy Richardem Christopherem Carringtonem a Richardem Hodgsonem.

1859年太阳风暴,是所谓的太阳超级风暴,也称为卡灵顿事件。它发生在第10太阳周期,是在有历史纪录以来最强大的太阳风暴。


Děj.

Dave Skylark (James Franco) ve své talk show "Skylark Tonight" vede interviews s celebritami o osobních tématech. Po tom, co Dave a jeho parta oslaví tisícátou epizodu jejich talk show, zjistí, že vůdce Severní Koreje Kim Čong-un je fanoušek "Skylark Tonight", což podnítilo producenta show Aarona Rapoporta (Seth Rogen) k uspořádní interview s ním. Aaron putuje na venkov v Číně, kde dostává instrukce od Sook (Diana Bang), severokorejské úřednice.  Agentka CIA Lacey (Lizzy Caplan) navrhuje Daveovi a Aaronovi, aby zavraždili Kim Čong-Una potřesením si rukou s nalepenou transdermální náplastí s ricinem. Kimovou smrtí by měli usnadnit puč v Severní Koreji. Dave a Aaron s tím neochotně souhlasí. Po jejich příletu do Severní Koreje jeden z Kimových bodyguardů najde náplast v balíčku žvýkaček a sní ji, věře, že jde opravdu o žvýkačku. Lacey nechá shodit další dvě náplasti pomocí UAV a poradí Aaronovi, aby je propašoval do paláce rektálně.  Dave stráví den s Kimem, který ho přesvědčuje o tom, že byl světem špatně pochopen, načež se stávají přáteli. Při večeři bodyguard vystavený ricinu dostává záchvat a před svou smrtí neúmyslně zastřelí Kimova druhého bodyguarda. Další den ráno se Dave cítí provinile a zbaví se jedné ze dvou nových náplastí. Potom maří Aaronův pokus otrávit Kima poslední náplastí. Při další večeři objeví Dave Kimův opravdový charakter a dozví se pravdu o Severní Koreji. Po večeři zjistí, že obchody s potravinami, které na začátku jejich pobytu v Koreji viděl, jsou jenom "Potěmkinovy vesnice", které mají v cizinci vzbudit pocit severokorejské prosperity.  Aaron a Sook si přiznají svou vzájemnou přitažlivost. Poté mu Sook odhaluje, že Kimem pohrdá a omlouvá se za svoji obhajobu propagandy režimu. Dave, Aaron a Sook vymyslí plán, jak zničit Kimův kult osobnosti, a tím ukázat severokorejcům, že Kim je člověk a ne bůh. Během celosvětového televizního vysílání interview s Kimem řeší Dave stále více citlivá témata a podrobuje zkoušce Kimovu potřebu otcova souhlasu. Daveovy otázky doženou Kima k pláči. To ničí Kimovu reputaci před celým světem včetně severokorejců. Sook a Aaron se mezitím chopí kontroly nad vysílacím centrem a nechají běžet interview navzdory Kimovým reakcím. Jako odvetu Kim zastřelí Davea, který ale přežívá díky neprůstřelné vestě.  Dave, Aaron a Sook prchají v tanku ze sídla a Kim je pronásleduje v helikoptéře. Rozzuřen katastrofálním interview a tím, že ho celý svět viděl plakat, Kim přikazuje připravit nukleární střely k odpálení jako pomstu zbytku světa. Ale dříve než Kim stihne vydat tento příkaz, Dave vypálí z tanku na helikoptéru a zabíjí Kima, čímž ruší příkaz k vypuštění střel.  Sook navede Davea a Aarona na únikovou cestu, na konci které je zachrání členové SEAL Team Six přestrojení za severokorejské vojáky. Dave o této zkušenosti píše knihu a Severní Korea se za pomoci Sook stává demokratickým státem.

The Interview je americká akční politická komedie režisérů Setha Rogena a Evana Goldberga z roku 2014. Je to již druhý film tohoto režisérského dua. Tím prvním je "Apokalypsa v Hollywoodu". Scénář Dana Sterlinga je podle námětu Rogena, Goldberga a Sterlinga samotného. V hlavních rolích hrají Rogen a James Franco žurnalisty, kteří mají rozkaz od CIA zabít vůdce Severní Koreje Kim Čong-una, po tom, co si s ním zamluvili rozhovor.

《采访》(英语:The Interview)是一部2014年美国喜剧片,由埃文·戈德堡和塞思·罗根共同执导。主演为詹姆斯·弗兰科、塞思·罗根,由威秀电影、Point Grey Pictures制作,哥伦比亚影业发行。


Skryté výhody.

Příčina skleněného výtahu je fakt, že muži nabývají skrytých výhod – skryté výhody můžeme vysvětlit jako užitky, které člověk sám vědomě nevyhledává nebo se jich aktivně nesnaží dosáhnout. Mezi ně patří:

Studie Christine Williams.

Problémem efektu skleněného výtahu se zabývá Christine Williams (profesorka sociologie na University of Texas Austin), která se ve své studii zaměřila na 4 typicky ženská povolání: zdravotní sestru, učitelku na základní škole, knihovnici a sociální pracovnici. Mezi lety 1985 – 1991 uskutečnila rozhovory se 76 muži a 23 ženami ve čtyřech oblastech USA, kde se lišila zastoupení v daných profesích: San Francisco, Kalifornie; Austin, Texas; Boston, Massachusetts a Phoenix, Arizona. 90 % tázaných byli běloši s průměrným věkem 38 let.  Ze studie vyplývá, že muži pracující v typicky ženském povolání jsou systémem tlačeni na vyšší pozice, na rozdíl od žen pracujících v typicky mužských profesích. Studie ukázala, že tento fenomén je viditelný převážně u nižších pracovních pozic, např. u zdravotních sester v nemocnicích. Na rozdíl od nich profesoři na vysokých školách, kteří vyučují zdravotní sestry, potvrdili diskriminaci z důvodu příliš „ženského“ povolání. K fenoménu efektu skleněného výtahu u mužů také často přispívají dobré vztahy s mužskými nadřízenými, díky kterým jsou mužům poskytnuty lepší pracovní pozice (efekt Old boy network).  Williams ve své studii identifikovala mechanismy, které stojí za úspěchy mužů v pracovním prostředí, kde je majorita žen. Tyto mechanismy spojila se třemi skupinami lidí, které mužům v minoritě nejvíce pomáhají k jejich „vyzdvižení“ v rámci hierarchie organizace – spolupracovníci, vedoucí a klienti.

Spolupracovníci.

Tento příklad nastává, když se kolegyně snaží protlačit svého kolegu v hierarchii organizace. Činí tak na základě předpokladu, že právě muž bude lépe schopen reprezentovat pracovníky a vyjednávat s výše postavenými muži.

Vedoucí.

Výzkum ukázal, že v pracovním prostředí, kde je majorita žen, muži více navazují vztahy se svými vedoucími. Tyto vztahy fungují na základě žák-mentor a následně níže postaveným mužům pomáhají do vedoucích pozic.

Klienti.

Tato skupina se týká mužů, kteří pracují v prostředí, které vyžaduje pečovatelské dovednosti. Na tyto muže je pohlíženo jako na genderové devianty, setkávají se s předsudky, stereotypy a obecně jsou více odmítáni. Jedním z možných řešení je dát těmto mužům práci, která by se více hodila k jejich genderu, například již zmiňované plánování, kontrola, apod.  Ne všichni muži pracující v netradičně mužských profesích pociťují výhody tohoto fenoménu. Mezi respondenty výzkumu byli gayové a Afroameričané, kteří potvrdili, že výhody skleněného výtahu se jich netýkají. Výsledky výzkumu ukazují, že muži, kteří pracují v tradičně ženských pozicích, nejsou diskriminováni v pracovním prostředí, ale spíše okolím.

Efekt skleněného výtahu (anglicky "the glass escalator effect") popisuje nerovnocenné zacházení s muži a ženami v pracovním prostředí, kterému dominují ženy. Tímto fenoménem můžeme nazvat situaci, kdy žena a muž vykonávají stejnou pracovní pozici, plní stejná zadání a jejich efektivnost se neliší. Muži mají ovšem díky svému minoritnímu postavení větší šanci na pracovní mobilitu. Tedy že budou v pracovním žebříčku organizace stoupat rychleji než stejně kvalifikovaná žena. Od denní manuální práce směrem ke kontrole, plánování, apod. – tedy budou rychleji dosahovat prací s větší prestiží a lepším finančním ohodnocením. Mezi nejčastější profese ovlivněné tímto fenoménem patří sociálně orientovaná povolání, vzdělávací systémy nebo zdravotnictví. Např. v nemocnicích 5 % zdravotních sester jsou muži, ale v nadřízených pozicích je pouze 5 % žen (2012, USA, Kogod School of Business).

玻璃手扶梯(Glass escalator)是克里斯汀·L·威廉姆斯(Christine L. Williams)在1992年8月发表的文章《玻璃自动扶梯:男性在“女性”职业中的隐藏优势》(The Glass Escalator: Hidden Advantages for Men in the "Female" Professions)中引入的词语,是指男性进入以女性为主的职业时,将迅速升迁。此状况常出现在粉领族(主要是女性工作者的工作领域,例如护理工作或小学教师)职业中。