Stavba.

Všechny lodi postavila loděnice Ingalls Shipbuilding v Pascagoule ve státě Mississippi. Původně byla plánována stavba pouze sedmi lodí, které byly dokončeny mezi lety 1989 a 2001. Stavba poslední lodi "Makin Island" byla objednána v roce 2002. Od ostatních se liší tím, že jí místo parních strojů pohání plynové turbíny. "Makin Island" do služby vstoupila v roce 2009.  Jednotky třídy "Wasp":

Konstrukce.

Konstrukce této třídy je dalším vylepšením koncepce předchozích lodí třídy "Tarawa", z ních byl převzat trup a pohonný systém. Letová paluba má obdélníkový tvar se dvěma výtahy na jejích okrajích. Oba výtahy jsou za velitelským ostrovem, jeden na pravoboku, druhý na levoboku. Na zádi plavidla je ústí palubního doku.  Lodě nesou transportní a útočné vrtulníky, které doplňuje šest až osm útočných letounů AV-8B Harrier II. Typické složení letecké skupiny tvoří 12 transportních vrtulníků CH-46 Sea Knight, čtyři těžké transportní vrtulníky CH-53E Sea Stallion, tři lehčí UH-1 Huey a čtyři bitevní vrtulníky AH-1W Super Cobra. Plánováno je též nasazení letounů V-22 Osprey. Jinou variantou může být například 20 útočných letounů Harrier II a šest protiponorkových vrtulníků SH-60 Seahawk. Do hangáru se vejde ekvivalent 28 vrtulníků CH-46, zatímco ostatní stroje jsou na letové palubě.  K provedení výsadku slouží rovněž tři vznášedla Landing Craft Air Cushion (LCAC), či dva výsadkové čluny Utility Landing Craft (LCU), 12 výsadkových člunů LCM 6, šest výsadkových člunů LCM 8, nebo 61 vozidel Amphibious Assault Vehicle (LVTP-7), které vyplouvají z doku vraty na zádi lodi. Lodě typicky nesou pět tanků M1 Abrams, 25 lehkých obrněných vozidel, osm houfnic M198, 68 vozidel HMMWV a přibližně 30 dalších vozidel.  Obrannou výzbroj obvykle tvoří dvě osminásobná odpalovací zařízení střel Sea Sparrow, dva systémy RIM-116 RAM a dva systémy Phalanx CIWS. Ty loď chrání proti hrozbám ze vzduchu, včetně protilodních střel. Výzbroj doplňují tři 25mm kanóny a čtyři 12,7mm kulomety.  Lodě rovněž disponují palubní nemocnicí se šesti operačními sály a 600 lůžky. Pohonný systém tvoří dvě turbíny a dva kotle. Lodní šrouby jsou dva. Pouze poslední jednotku pohání plynové turbíny General Electric LM2500+. Nejvyšší rychlost dosahuje 23 uzlů.

Operační nasazení.

Výsadkové lodi "Bonhomme Richard", "Boxer" a "Iwo Jima" byly nasazeny při podpoře operace Irácká svoboda.

Třída Wasp je třída amerických víceúčelových vrtulníkových výsadkových lodí (nesou označení LHD – "Landing Helicopter Deck"). Celkem bylo postaveno osm jednotek pojmenovaných "Wasp", "Essex", "Kearsarge", "Boxer", "Bataan", "Bonhomme Richard", "Iwo Jima" a "Makin Island". Ve službě nahradily lodi třídy "Iwo Jima". Jsou určeny k naložení, přepravě, provedení výsadku, velení a následné podpoře jednotky americké námořní pěchoty o 2000 mužů (Marine Expeditionary Unit – MEU). Ta je z nich přepravována vzduchem pomocí vrtulníků, či po moři vyloďovacími čluny a obojživelnými vozidly. Jsou to první výsadkové lodě kategorie LHD, z nichž operují vznášedla Landing Craft Air Cushion (LCAC) a kolmostartující letouny AV-8B Harrier II.

黄蜂级两栖攻击舰(英语:Wasp-class amphibious assault ship)是美国海军的两栖攻击舰,舰种分类为直升机船坞登陆舰(Landing Helicopter Dock, LHD)。黄蜂级基于塔拉瓦级两栖攻击舰的设计,但能使用更先进的飞机和登陆艇。黄蜂级几乎能运输一整支美国海军陆战队远征部队(MEU),并通过登陆艇或直升机在敌方领土登陆。黄蜂级均由密西西比州帕斯卡古拉的英戈尔斯造船厂建造。首舰黄蜂号于1989年7月29日服役,全部8艘至今(2020年)都在现役。黄蜂级曾经是世界上吨位最大的现役两栖攻击舰,但美利坚级两栖突击舰服役后,该地位被取代。


Historie.

V roce 1830 ministr vnitra jmenoval spisovatele Ludovica Viteta (1802-1873) hlavním inspektorem historických památek. V roce 1834 jej nahradil spisovatel Prosper Mérimée. Posláním inspektora bylo určit významné pamětihodnosti a vyčlenit finanční prostředky na jejich údržbu a obnovu. 29. září 1837 byla založena Komise pro historické památky, složená ze sedmi dobrovolníků.  V 1840 zveřejnila komise první seznam čítající 1034 historických památek, mezi nimiž byly menhiry v Carnacu, klášter Vézelay, bazilika Saint-Denis, katedrála Notre-Dame v Remeši, katedrála sv. Petra v Beauvais aj. Tento první seznam obsahoval pouze památky prehistorické, starověké a středověké z 5. až 16. století. Všechny byly majetkem státu, departementů nebo obcí. V roce 1851 vyhlásila francouzská vládní organizace Commission des Monuments historiques (Úřad historických památek) misi Mission héliographique. Úkolem mise byla fotografická dokumentace architektonických památek ve Francii, především významné historické a kulturní pamětihodnosti podléhající ochraně a zahrnuté do Monument historique. Skupinu tvořili fotografové Gustave Le Gray, Auguste Mestral, Édouard Baldus, Hippolyte Bayard a Henri Le Secq.  Mezi dalšími fotografy, kteří se zajímali o Monument historique byl například Séraphin-Médéric Mieusement nebo Jean-Eugène Durand.  Zákon ze 30. března 1887 stanovil poprvé kritéria a postup při klasifikaci a zákon z 21. dubna 1906 zavedl možnost zařazovat i přírodní památky. Zákon ze 31. prosince 1913 upravil klasifikační kritéria. Téhož roku byly mezi historické památky zařazeny i Palais du Luxembourg, Palais du Louvre a Versailles.  Během 20. a 30. let 20. století se mezi historické památky dostávají i soukromé objekty, např. královské solné doly v Arc-et-Senans (1926). Rovněž se posouvá hranice doba vzniku památek ze 16. na 18. století (Pařížský pantheon v roce 1920). Po první světové válce armáda opouštěla mnoho objektů, které byly zařazovány mezi historické památky. Zákon z 2. května 1930, který nahradil starší normu z roku 1906, zavedl ochrannou zónu kolem památky. Zákon ze dne 25. února 1943, kterým se měnil zákon ze 31. prosince 1913, upřesnil tento předpis zavedením tzv. zorného pole (champ de visibilité) o rozsahu 500 m. To znamená, že na krajinu i každý objekt v tomto okruhu kolem památky se také vztahují zvláštní předpisy, zejména pokud jde o přestavby a nebo demolice. Zákon stanoví, že do "Champ de visibilité" patří každá nemovitost, která je viditelná spolu s památkou z dálky a leží od ní do 500 metrů.  Po druhé světové válce se mezi historické památky začaly zařazovat i objekty lidové architektury a stavby 19. a 20. století, takže byly registrovány např. Eiffelova věž (1964), pavilón Pařížské tržnice nebo Le Corbusierův obytný dům v Marseille. Na přelomu 80. a 90. let přibyly i průmyslové stavby a také majáky nebo lodě.

Statistika.

K 31. prosinci 2007 bylo evidováno 42 967 památek: 14 344 jich bylo zařazeno mezi historické památky a 28 623 zapsáno na dodatečný seznam.  Poměr podle doby vzniku činí 3,7 % prehistorických, 1,7 % antických, 32,8 % středověkých, 45,4 % moderních a 16,4 % současných. Třetinu historických památek tvoří architektura, 29,6 % jsou církevní stavby a téměř polovina (49,4 %) je v soukromém vlastnictví.

Typy ochrany.

Existují dva stupně ochrany:  Rozdíl mezi těmito dvěma úrovněmi ochrany spočívá především v přísnosti ochrany a možnostech výhod, které mají majitelé zařazených historických památek (dotace, daňové pobídky apod.), zatímco majitelé zapsaných památek mají větší svobodu v rozhodování, např. při výběru architekta.

Průběh klasifikace.

Zařazení mezi historické památky nebo zapsání na seznam se řídí článkem II zákoníku "Code du patrimoine", který byl upraven 25. února 1943.  Návrh na zařazení do ochrany může podat kdokoliv - orgány veřejné moci, jakož i soukromé osoby a samozřejmě také vlastníci. Při zařazení mezi památky a kontrole dodržování pravidel u zapsaných objektů je významným orgánem organizace "Architectes des Bâtiments de France" (ABF) (Stavební architekti ve Francii). Podklady k zařazení obvykle připravuje "Direction départementale des affaires culturelles" (DRAC) (Obvodní ředitelství pro kulturní záležitosti).  Složka s dokumentací obsahuje podrobné informace o stavbě (historie, polohu ve městě, právní skutečnosti) a rovněž fotografie a plány. Vytvořená dokumentace je předložena k vyjádření "Commission régionale du patrimoine historique, archéologique et ethnologique" (COREPHAE) (Regionální komise historického, archeologického a etnologického dědictví), kterou tvoří 30 osob a předsedu místní prefekt. Prefekt vypracuje nařízení k zapsání objektu do seznamu a předá dokumentaci ministerstvu kultury.  Zdejší "Commission supérieure des monuments historiques" (Vyšší komise historických památek) má dvě možnosti: navrhnout zařazení objektu mezi historické památky, nebo zapsání do dodatečného seznamu památek. Konečné rozhodnutí o zařazení objektu mezi historické památky vydává ministr kultury pouze se souhlasem vlastníka nemovitosti, kdežto pro zapsání do dodatečného seznamu takový souhlas v není nutný.

Důsledky klasifikace.

Práce k udržení budovy, její opravy a renovace mohou být finančně podpořeny státem, což nevylučuje podporu i z jiných zdrojů. Schválené práce na zapsané památce budově probíhají za účasti architektů a dodavatelů podle výběru majitele. Podpora státu je omezena na 40 procent celkových nákladů.  Schválené práce na historických památkách dozorují správní orgány. Při finanční podpoře státu je povinný dozor architekta, který je obeznámen s historickými budovami v daném regionu. Nová výstavba, rekonstrukce a demolice budov v "Champ de visibilité" vyžadují předchozí schválení ABF.

Monument historique (česky doslovně "Historická památka") je ve Francii označení pro významné historické a kulturní pamětihodnosti, které podléhají ochraně. Označení je tak ekvivalentem kulturní památky či národní kulturní památky v České republice. Uznání veřejného zájmu se vztahuje zejména na památky spojené s historií nebo uměním. Této ochraně mohou podléhat i movité předměty, které v určitém prostředí mají také historický význam např. nábytek, zvony, kalichy apod. Dnes je ve Francii přes 40 000 takto chráněných památek. Za jejich evidenci je odpovědné francouzské ministerstvo kultury. Údaje o chráněných stavbách jsou zpřístupněny v Base Mérimée.

法国历史遗迹()是法国一类因历史、艺术或建筑价值,经过行政决定确认受到保护的动产或不动产。


Děj.

Hlavním hrdinou je neznámý mladík, sluha svého pána, se kterým žije v polorozpadlém domě v tmavé londýnské ulici. Jeho pán je stařec, jenž se vyhýbá lidské společnosti, snad ze strachu, snad z lakomství. Mladík jej ukrutně nenávidí. Ne však kvůli jeho zlovůli, ne kvůli jeho zášti, ne kvůli jeho skutkům, nýbrž kvůli jeho oku podobnému oku supa. Toto oko mladíka neustále popouzí a vede jej k záchvatům zuřivosti. Touží starce zabít. Vždy v noci vchází do starcovy ložnice, stařec má však oko zavřené. Jedné noci mladík našlapuje neopatrně a zavadí zakrytou lucernou, jež nevyluzovala ani paprsek čirého světla, o zárubně starcovy ložnice. Stařec se probudí a ze strachu zakřičí: „"Kdo je to?"“ Mladík však vyčkává a po celou dobu, kdy je stařec vzhůru, nepohne jediným svalem, nevydechne velké sousto vzduchu, aby se neprozradil. Poté stařec znovu ulehne a mladík vklouzne do ložnice. Posvítí starci do tváře. Jeho oko je otevřené. Mladík starce zabije a převalí na něj pohovku, stařec přesto stačí vykřiknout. Dílo je dokonáno. Mladík slyší hřmot z vedlejšího bytu – je to zřejmě soused, který zaslechl výkřik ze starcova hrdla.  Mladík zatluče tělo hluboko do podlahy a přikryje parkety kobercem. Náhle se ozve ťukot na dveře domu. Mladík otvírá a uvidí policejní strážníky. Strážníci vejdou s oznámením, že soused slyšel z mladíkova bytu výkřik. Mladík souhlasí, vždyť to byl výkřik z jeho plic, z jeho srdce, zdál se mu totiž sen, který ihned začíná vyprávět. Policisté ani v nejmenším netuší, co se stalo, a nemají podezření, mladík jim však nevěří. Je upocený a chová se zvláštně, jeho mysl a svědomí pukají. Nemůže vydržet svou vinu, začne jim tedy povídat obsah snu, totožný s vraždou, kterou před chvílí vykonal. Jakmile se však dostane k pasáži, kdy zabíjí starce, uslyší ve své mysli tlukot srdce. Je to však výplod jeho váhání, tím pádem strážníci nic podobného neslyší. On v domnění, že jej chtějí obelstít, se stává nerudným a neklidným. Když tlukot srdce sílí, nemůže již zkrotit své nervy, vrhne se ke koberci, vytrhá ze země parkety a zakřičí: „"Zde, zde tluče to jeho ohavné srdce!"“

Kompozice.

Dílo je stavěno do ich formy a je velmi důkladně a detailně zpracováno. Autor se snaží navodit pocit zoufalství a úzkosti. Proti nadpřirozenu staví raději složitou lidskou myšlenku pocitu viny.

Česká vydání.

Česky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Zrádné srdce:  Pod názvem Žalobné srdce:

Zrádné srdce nebo též Žalobné srdce (anglicky "The Tell-Tale Heart") je hororová povídka amerického spisovatele Edgara Allana Poea. Poprvé byla publikována roku 1843 v Baltimore. Povídka obsahuje detailně propracované psychologické charaktery hlavních postav.

《告密的心》(英语:The Tell-Tale Heart),又译《泄密的心》,是一部由爱伦·坡于1843年所著的短篇小说。故事讲述了一名坚持自己精神正常的无名的叙述者因为一位老人的“鹰眼”而谋杀了他。谋杀者有过仔细的计划,并且谋杀者通过把尸体肢解来把它藏在了地板下。最终,叙述者自己在幻觉中揭露了罪行,他的幻觉是那位老人的心脏仍然在地板下跳动。


Výskyt.

Je známo přes 5500 druhů žížal. Jsou rozšířené na celém světě s výjimkou polárních a pouštních oblastí. Nejmenší druhy jsou velké jeden až dva centimetry, největší dosahuje délky i přes tři metry. Zajímavostí je, že žížala svítivá jako jediná vylučuje sliz, který na vzduchu světélkuje.  V mírných zeměpisných šířkách jsou nejhojnější druhy z čeledi žížalovití (Lumbricinae); v Česku je hojná žížala obecná a žížala hnojní.  Při prudkém nebo dlouho trvajícím dešti žížaly vylézají na povrch půdy, aby se neudusily ve vodě zatékající do chodeb v půdě (dýchají celým povrchem těla).

Význam.

Žížaly mají značný význam pro ekosystém. Svojí činností vytvářejí v půdě malé kanálky, které provzdušňují půdu. Žížaly vstřebají za 24 hodin tolik potravy, kolik samy váží. Ve střevu žížal žije obrovské množství mikroorganismů, takže jejich výměšky mají daleko větší mikrobiální aktivitu než polykaná zemina. Tak vzniká humus vázaný na jíl – tedy právě to, co tvoří strukturní úrodnou půdu.  Už v roce 1871 přednesl Victor Hensen během shromáždění Společnosti německých přírodovědců a lékařů v Rostocku přednášku věnovanou užitečnosti žížal s názvem "„Über die Beziehungen des Regenwurms zur Urbarmachung des Bodens“" (O vztahu žížal k zúrodňování půd), kde se mimo jiné zmiňuje o tom, že žížaly provrtávají půdu do hloubky více než jeden metr a jejich chodbičky slouží kořenům rostlin.  Výzkumu významu žížal při tvorbě humusu se dlouhodobě věnoval Charles Darwin. Dospěl k překvapivě vysokému číslu 2,5 kg metamorfovaného humusu na m2 ročně.  Často se také využívají v rybářství jako nástraha či návnada při rybolovu.

Dlouhé žížaly.

Českým nejdelším druhem je hlubinná žížala "Allolobophora hrabei" dorůstající až půl metru. Tento středoevropský druh žije ve sprašových půdách teplých oblastí, např. na Pálavě.  Z jiných kontinentů jsou známy delší druhy. Australská žížala "Megascolides australis" dorůstá běžně metrové délky, dokáže se však při lezení roztáhnout na délku přes 3 m. Pravděpodobně nejdelší doloženou je africká žížala "Microchaetus rappi". Běžně dorůstá délky necelých 1,5 m; v 30. letech 20. století byl však v Transvaalu nalezen jedinec dlouhý 6,7 m s hmotností přes 1,5 kg.

Taxonomie.

V roce 1988 byl Barrie G. M. Jamiesonem popsán taxon Crassiclitellata jako součást revize systému máloštětinatců (Oligochaeta) a jeho řádu žížaly (Opisthopora). Pro Crassiclitellata je charakteristické silnostěnné clitellum složené z několika buněčných vrstev. Názor, že se jedná o autapomorfní znak taxonu Crassiclitellata byl potvrzen pozdějšími molekulárně genetickými studiemi, včetně Jamiesona et al. 2002 a Erséus et Källersjö 2004.  Avšak dva taxony Aquamegadrili a Terrimegadrili, které byly původně zavedeny Jamiesonem, nebyly potvrzeny. Molekulárně genetická srovnávací práce Franka E. Andersona et al. 2017 vyústila v rozdělení na podskupinu zahrnující severoamerické čeledi Komarekionidae a Sparganophilidae a madagaskarskou čeleď Kynotidae, a druhou podskupinu, ve které jsou čeledi rozděleny do dvou podtaxonů podle zeměpisného rozšíření mezi obyvatele severní polokoule (Laurasie: Lumbricidae, Hormogastridae, Criodrilidae a Lutodrilidae) a ty z jižní polokoule (Gondwana: Microchaetidae, Rhinodrilidae, Almidae, Glossoscolecidae, Eudrilidae, Megascolecidae, Ocnerodrilidae a Acanthodrilidae).  Taková korelace mezi geografickým rozmístěním a genetickým původem, která trvá dodnes, je dána způsobem života Crassiclitellat a s tím spojenou omezenou schopností se šířit. Původní opaskovci byli kdysi obyvateli vody a pouze Crassiclitellata se vyvinula do formy přizpůsobené životu na souši.  Zatímco čeledi Lutodrilidae a Criodrilidae, nejbližší příbuzní suchozemských čeledí Lumbricidae a Hormogastridae, mají život ve vodě jako svou původní charakteristiku, zástupci čeledi Almidae se do vody vrátili sekundárně. K rozdělení na dvě hlavní větve došlo téměř před 200 Ma, což zhruba odpovídá oddělení Laurasie a Gondwany na pomezí triasu a jury.

Čeledě.

Crassiclitellata zahrnuje následující čeledě:  Členění Crassiclitellat podle fylogenetické analýzy:

Žížaly jsou největší máloštětinatci a jsou, společně s pijavicemi, nejznámějšími kroužkovci. Klasické systémy je umístily do řádu Opisthopora, podle kladistického přístupu jsou řazeny do podřádu Lumbricina (řád Haplotaxida).

蚯蚓是对环节动物门环带纲寡毛类动物的通称。在科学分类中,它们属于单向蚓目。身体细长,两侧对称,由很多环节组成,每节外形都很相似。没有骨骼,在体表覆盖一层具有色素的薄角质层。蛋白质含量达70%,其余有微量元素,如磷、钙、铁、钾、锌、铜以及多种维生素。除了身体前两节之外,其余各节均具有刚毛。属雌雄同体,异体受精,生殖时借由环带产生卵茧,繁殖下一代。目前已知的蚯蚓有3000多种,其中生活在澳大利亚的吉普斯兰大蚯蚓体长达3米。


Konstrukce.

Posádku tvořilo 3350 námořníků a 2480 členů leteckého personálu. Velitelský ostrov měl zprvu značně futuristický tvar, při modernizaci lodi v letech 1979–1982 byl přestavěn po vzoru třídy "Kitty Hawk".  Celková délka lodi podle oficiálního registru námořních plavidel amerického námořnictva je 331,6 m, jiné zdroje uvádí i délku 342,3 m.  Úhlovou letovou palubu spojovaly s hangárem čtyři výtahy. Letouny startují pomocí čtyř parních katapultů typu C-13. Pro operace letounů vezla 8500 tun paliva, což je ekvivalent 12 dní plného provozu. "Enterprise" mohla nést až 90 letounů a vrtulníků, obvykle jich však bylo okolo 60.  "Enterprise" původně nenesla žádnou obrannou výzbroj. Teprve v roce 1967 byla na ní instalována tři osminásobná odpalovací zařízení střel RIM-7 Sea Sparrow. Počátkem sedmdesátých let loď nesla dva systémy Sea Sparrow, tři systémy blízké obrany Phalanx CIWS a čtyři vypouštěče klamných cílů SRBOC. V poslední konfiguraci byl jeden Phalanx odstraněn a naopak byly přidány dvě 21násobná odpalovací zařízení systému RIM-116 RAM.  Pohon tvořilo osm tlakovodních jaderných reaktorů typu Westinghouse A2W a čtyři turbíny Westinghouse. Lodní šrouby byly rovněž čtyři. Díky jadernému pohonu měla "Enterprise" neomezený akční rádius. K výměně jaderného paliva došlo čtyřikrát: v letech 1964–1965, 1970, 1979–1980 a 1994.

Historie.

Stavba.

Práce na projektu "Enterprise" začaly v první polovině 50. let. Stavba lodi byla objednána 15. listopadu 1957 u loděnice Newport News Shipbuilding Co. v Newport News ve státě Virginie. Původně byla plánována stavba šesti lodí, příliš vysoké náklady ale vedly k tomu, že zůstala jedinou jednotkou své třídy. Sériově byla stavěna teprve následující třída "Nimitz".  Kýl lodi byl založen 4. února 1958, trup byl spuštěn na vodu dne 24. září 1960 a 25. listopadu 1961 "Enterprise" vstoupila do služby. Prvním velitelem lodi se stal kapitán Vincent P. DePoix.  Postavena byla jako útočná letadlová loď s označením CVAN-65, později byla překlasifikována na víceúčelovou letadlovou loď CVN-65.

Operační služba.

K první operační plavbě "Enterprise" vyplula pod velením Vincenta P. DePoixe dne 12. ledna 1962. Následně se ve Středomoří připojila k americké 6. flotile. V době kubánské krize v říjnu roku 1962 se loď podílela na blokádě Kuby. V roce 1964 vytvořily "Enterprise" a dva křižníky s jaderným pohonem, USS "Long Beach" a USS "Bainbridge", první námořní eskadru tvořenou čistě plavidly s jaderným pohonem. Svaz pojmenovaný "Task Force One" následně provedl operaci Sea Orbit – obeplutí planety bez doplnění paliva či zásob.  "Enterprise" byla poté nasazena ve vietnamské válce. Její letouny například bombardovaly Severní Vietnam a později loď též pomáhala s evakuací lidí ze Saigonu po porážce Vietnamské republiky. Evakuace byla součástí operace Frequent Wind.  Ráno 14. ledna 1969 došlo na palubě lodi k vážné nehodě. Výbuch rakety MK-32 Zuni podvěšené na zaparkovaném letounu F-4 Phantom způsobil požár, který se sice podařilo poměrně rychle lokalizovat, vyžádal si však ztrátu 27 mrtvých a 314 raněných. Oheň též zničil 15 palubních letounů.  Rovněž v následujících dekádách se "Enterprise" účastnila řady misí, například při konfliktu v Bosně, ochraně bezletových zón nad jižním Irákem (operaci Southern Watch) či během války v Iráku.

Deaktivace a vyřazení.

Při stavbě "Enterprise" byla její životnost plánována na 20 let, měla tedy být vyřazena v roce 1981. Díky průběžným modernizacím však zůstala v aktivní službě 51 let, slavnostně odstavena byla 1. prosince 2012. V této době byla nejdéle sloužící americkou letadlovou lodí. Deaktivace lodi probíhala od roku 2013 v loděnici Newport News Shipbuilding. Po odstranění veškerého jaderného paliva byla dne 3. února 2017 oficiálně vyřazena z výzbroje. Nahradila ji loď USS "Gerald R. Ford", která se stala první jednotkou zcela nové stejnojmenné třídy letadlových lodí. V dubnu 2018 byla ohlášeno ukončení deaktivačního procesu "Enterprise". Loď zůstane odstavena a bude čekat na rozhodnutí o likvidaci. Kus oceli z "Enterprise" (CVN-65) byl na jaře 2018 roztaven a využit pro stavbu kýlu další letadlové lodě tohoto jména, "Enterprise" (CVN-80).

USS "Enterprise" (CVN-65) je letadlová loď Námořnictva Spojených států, která působila ve službě mezi lety 1961 a 2017. Jednalo se o první postavenou letadlovou loď s jaderným pohonem a celkově druhou válečnou loď s tímto pohonem vůbec (o několik měsíců dříve byl dokončen křižník USS "Long Beach"). Byla osmou americkou válečnou lodí nesoucí jméno "Enterprise" a nejdelší a nejtěžší válečnou lodí světa; později ji překonaly letadlové lodě třídy "Nimitz". Posledním domovským přístavem "Enterprise" byla základna Naval Station Norfolk ve Virginii.

企业号航空母舰(英语:USS Enterprise,舷号CVN-65,中文也常被意译为进取号或勇往号),绰号大E(Big E),是美国海军第一代及世界第一艘核动力航空母舰,是唯一一艘建成的企业级航空母舰。企业号是美军第八艘以企业为名的军舰,舰名源自美国独立战争期间美军俘获并更名的一艘英国单桅纵帆船。


Historie.

Pro mnohé moderní hardwarové architektury se paralelismus stává jedinou cestou k vyšším výkonům. Tváři v tvář fyzikálním limitům, nejčastěji v podobě teplotních omezení, se různé platformy vydaly jednotnou cestou navyšování počtů exekučních jednotek umožňujících paralelní zpracování čím dál většího množství dat. Zároveň s tím dochází k rychlému nárůstu výkonu a schopnosti i těch nejmenších mobilních zařízení. Množství nosných architektur pro náročné aplikace tak roste poměrně rychlým tempem. Potřeba snadného, efektivního a jednotného zacházení s takovým množstvím hardwarových platforem znamenala vysokou poptávku po nových softwarových pomocnících. Nabídka nástrojů, které jsou schopné jednoduše zprostředkovávat programátorům tento nový způsob myšlení a práce, byla dlouho neuspokojivá. Dosavadní prostředí, která se tuto situaci pokoušejí řešit, trpí závažnými nedostatky. Mnohá proprietární řešení jsou totiž vázaná na konkrétní hardware (CUDA) či software (DirectCompute). Další nástroje sice umožňují jistý stupeň přenositelnosti, avšak za cenu znatelně pomalejšího běhu aplikací na nich postavených.  Tento neutěšený stav má za cíl řešit průmyslový standard OpenCL, jehož prvotní návrh lze vystopovat až k firmě Apple, která dosud drží práva k názvu OpenCL jakožto obchodní značce. V polovině roku 2008 přešel vývoj tohoto návrhu do rukou průmyslového konsorcia Khronos, které za tímto účelem vytvořilo pracovní skupinu Khronos Compute Working Group. Tato skupina zahrnovala členské zastoupení nejvýznamnějších firem v oboru jakými jsou AMD, IBM, Intel a nVidia. V rekordně krátkém čase 5 měsíců byl návrh prodiskutován a propracován do konečné podoby verze 1.0. Po schválení standardu všemi členy konsorcia došlo dne 8. prosince, 2008 k jeho uveřejnění.

Hardwarová a softwarová podpora.

OpenCL definuje abstraktní hardwarové zařízení a k němu ovládací softwarové rozhraní, pomocí kterého aplikace přistupují ke konkrétním výpočetním možnostem různých hardwarových platforem. Jednoduchost modelu abstraktního zařízení usnadňuje jeho implementaci na široké škále existujících i plánovaných hardwarových platforem. Tyto platformy zahrnují klasické procesory (všechny procesory x86 s podporou instrukcí SSE3), grafické procesory (nVidia GeForce řady 8xxx a vyšší, ATI Radeon HD řady 4xxx a vyšší), signálové procesory (DSP), některé novější mobilní čipy, procesory typu Cell a další.  Ani softwarové rozhraní standardu není závislé na softwarové platformě, což znamená, že nepotřebuje ke svému chodu žádný konkrétní operační systém. Hlavní výrobci grafických čipů již zahrnuli implementaci OpenCL do grafických ovladačů nabízených pro nejrozšířenější operační systémy jakými jsou různé verze Windows (XP, Vista, 7) či hlavní distribuce Linuxu (Ubuntu, OpenSUSE, Fedora). Podpora samozřejmě nechybí ani v produktech Apple (MacOS X 10.6, prostředí iPhone) a je dokonce dostupná i v některých virtuálních strojích (např. od VMware).

Standard OpenCL.

Standard OpenCL obsahuje několik hlavních části:

Modely OpenCL.

Modely OpenCL jsou abstraktním vyjádřením vlastností a chování platforem a zařízení, jenž odpovídají standardu OpenCL. Jsou to:

Model platformy.

Model definuje heterogenní paralelní stroj jako počítačový systém schopný nabízet služby OpenCL. Tento heterogenní stroj obsahuje hostitelský systém (dále jen hostitel) a jedno či více zařízení OpenCL (dále jen zařízení), kterými hostitel disponuje. Model platformy navíc předpokládá, že se zařízení skládá z výpočetních jednotek, které jsou dále dělené do procesních elementů.

Exekuční model.

Běh softwarového systému využívající OpenCL probíhá na dvou úrovních heterogenního paralelního stroje. Klasická aplikační část (dále jen aplikace) je vykonávaná v rámci hostitele. Tato aplikace odpovídá kromě jiného za komunikaci mezi hostitelem a zařízeními stejně jako za spuštění a koordinaci výpočtů na těchto zařízeních. Samotné zařízení zpracovává tu část aplikace, jež byla vyjádřena jazykem OpenCL C (dále jen program). Program má formu jednoho či více výpočtových vláken, které jsou zpracovávané v rámci procesních elementů daného zařízení. Tato vlákna jsou instancemi funkčního objektu, který se nazývá kernel. Při spuštění výpočtu specifikuje aplikace jedno až třírozměrný indexový prostor, celkový počet instancí kernelu a (nepovinně) velikost skupin do kterých se budou tyto instance sdružovat. Z těchto informací OpenCL následně určí počet skupin a každé instanci kernelu přiřadí globální index, lokální index a skupinový index. Lokální respektive globální index identifikuje instanci kernelu v rámci skupiny respektive v rámci všech instancí. Skupinový index je identifikátor skupiny do nichž instance kernelu patři.

Kontexty a příkazové fronty.

V rámci exekučního modelu si aplikace vytváří kontexty. V kontextu jsou zahrnuté informace o zařízeních, množinách kernelů a programech OpenCL v němž jsou kernely uložené, paměťových objektech které kernely budou zpracovávat a další údaje. Pro ovládaní zařízení, jejich synchronizaci, přesun dat a spouštění kernelů slouží příkazové fronty. Tyto příkazové fronty jsou schopné zpracovávat příkazy „in order“ (jak jdou za sebou) nebo „out of order“ (nezávislé na pořadí). Každý příkaz při zařazeni do fronty generuje událost. Vzhledem k tomu, že většinu příkazu je možné vykonávat asynchronně lze tyto události využívat pro sledování stavu příkazů a jejích vzájemnou synchronizaci.

Paměťový model.

Tento model slouží k definici paměťové hierarchie, která zahrnuje různé paměťové oblasti zařízeni. Specifikuje typy paměti, druhy přístupu a její alokaci, kdo je za tyto operace odpovědný a jak. Způsoby alokace paměti v jednotlivých paměťových oblastech:  Druhy přístupu k paměťovým oblastem:  Přesuny dat mezi hostitelem a touto hierarchií paměti se provádí zasláním příslušných příkazů (čtení, zápis nebo kopírování) na příkazovou frontu.

Programovací model.

Z exekučního modelu vyplývá, že OpenCL podporuje úlohově paralelní a datově paralelní programovací modely (čí kombinaci obou). Standard OpenCL se soustřeďuje hlavně na datově paralelní programovací model.

Datově paralelní programovací model.

Tento model definuje výpočet jako souběh instancí kernelu zpracovávajících datové složky vstupní datové struktury. V rámci indexového prostoru exekučního modelu jsou tyto instance a způsob jejích mapování na tyto datové složky definovaný jednoznačně. V nejjednodušším případě připadá jedna instance kernelu na jednu datovou složku, neplatí to však vždy.

Úlohově paralelní programovací model (multitasking).

Tento model umožňuje souběžně spouštět několik instancí různých kernelů. V tomto modelu není však možné vyžadovat těsný souběh několika instancí stejného kernelu. To je hlavní rozdíl oproti datově paralelnímu programovacímu modelu, kdy se v jednu chvíli spouští mnoho instancí jednoho kernelu, které mohou spolu úzce komunikovat.

OpenCL Framework.

OpenCL Framework poskytuje aplikacím možnost využívat hostitelský systém a jeho zařízení v souladu s modely OpenCL jako heterogenní paralelní stroj. Framework obsahuje následující komponenty:

Jazyk OpenCL C.

Programovací jazyk OpenCL C je založen na normě „ISO/IEC 9899:1999 - Specifikace jazyka C“ (dále C99). Oproti C99 se OpenCL C liší množstvím rozšíření, která zahrnují: Na druhou stranu OpenCL C zavádí několik omezení:

Profil „embedded“.

Kromě výchozího profilu standardu je k dispozici též profil pro mobilní či vestavěná zařízení, která jsou schopná podporovat modely architektury OpenCL, ale nedisponují dostatečným výkonem pro zajištění plného rozsahu funkčnosti. V tomto „lehkém“ profilu jsou některé části standardu nepovinné (podpora 3D obrazu) či odstraněné úplně (striktní konformita s IEEE-754, 64bitové číselné typy).

Standard OpenCL 2.0.

Standard OpenCL 2.0 rozšiřuje možnosti OpenCL tak že: Dne 24.9.2014 AMD uvolnila OpenCL 2.0 ovladač pro 64-bitový Linux a 64-bitový Windows 8.1. Aktuální seznam podporovaných procesorů a grafik. V současné době jsou podporovány grafické čipy firmy AMD s architekturou GCN, konkrétně AMD Radeon HD 7000 a výše (s výjimkou OEM verzí).

Rozšíření OpenCL.

Dosavadní rozšíření například specifikují spolupráci OpenCL API s grafickými API (OpenGL, DirectX) a také odstraňují některá omezení jazyka OpenCL C.

OpenCL (Open Computing Language) je průmyslový standard pro paralelní programování heterogenních počítačových systémů, jako jsou například osobní počítače vybavené CPU, APU, GPU (grafickým procesorem), případně DSP (audio procesorem).

OpenCL(Open Computing Language,开放计算语言)是一个为异构平台编写程序的框架,此异构平台可由CPU、GPU、DSP、FPGA或其他类型的处理器与硬件加速器所组成。OpenCL由一门用于编写kernels(在OpenCL设备上运行的函数)的语言(基于C99)和一组用于定义并控制平台的API组成。OpenCL提供了基于任务分割和数据分割的并行计算机制。


Popis.

Přesličníkovité jsou jednodomé nebo dvoudomé keře a stromy s tenkými zelenými článkovanými větévkami. Svým vzhledem připomínají spíše jehličnany. Na kořenech jsou hlízky se symbiotickými bakteriemi fixujícími vzdušný dusík. Chlupy jsou jednoduché nebo větvené. Listy jsou drobné, silně redukované, šupinovité, v přeslenech po 4 až 20, tvořící na každé uzlin větévky pochvu. Palisty nejsou přítomny. Květy jsou jednopohlavné, nenápadné, pravidelné, v jehnědách, klasech nebo hlávkách na konci postranních větévek. Okvětí chybí. V samčích květech je jediná tyčinka. Semeník v samičích květech je spodní, srostlý ze dvou plodolistů, s jednou nebo dvěma komůrkami. Čnělky jsou volné. V každém plodolistu jsou 2 vajíčka, z nichž jedno v průběhu vývoje zakrní (abortuje). Placentace je axilární. Květy jsou bez nektárií. Plodenství je klasovité, víceméně dřevnaté. Plodem je samara srostlá se 2 dřevnatými listenci. Semena jsou bez endospermu.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 95 druhů ve 4 rodech. Vyskytuje se v jihovýchodní Asii, v australské oblasti a na tichomořských ostrovech. Největší druhová diversita je v Austrálii. Často osidlují suché biotopy. Přesličníky ("Casuarina") rostou zplanělé i v jiných oblastech tropů, především v Africe a Americe. Invazními dřevinami jsou například na Floridě.

Ekologické interakce.

Přesličníkovité jsou opylovány větrem. Křídlatá semena jsou také šířena větrem.

Taxonomie.

V dřívějších taxonomických systémech byla čeleď přesličníkovité řazena do samostatného řádu, nejčastěji do blízkosti řádu bukotvaré ("Fagales"). Sesterskou větví je podle kladogramů APG dvojice čeledí břízovité ("Betulaceae") a "Ticodendraceae". Původně čeleď zahrnovala jediný rod - přesličník ("Casuarina"). Později byl tento rod na základě morfologie a počtu chromozomů rozdělen na stávající 4 rody.

Význam.

Přesličníky jsou pěstovány v klimaticky příznivých oblastech jako okrasné dřeviny. Velmi tvrdé a pevné dřevo se používá k výrobě pražců, nářadí, nábytku a jako palivo. Kůra, která obsahuje hnědé barvivo, byla používána k barvení vlny a hedvábí. V suchých oblastech mají přesličníky velký význam při zpevňování písčitých, neúrodných a degradovaných půd. V některých zemích patří k základním melioračním dřevinám, které umožňují přeměnu pouští na zemědělskou půdu. K takovému účelu jsou využívány například v Egyptě a v Iráku. Protože dobře snášejí zasolené půdy, vysazují se někdy jako větrolamy na mořském pobřeží.

Seznam rodů.

"Allocasuarina", "Casuarina", "Ceuthostoma", "Gymnostoma"

Přesličníkovité ("Casuarinaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu bukotvaré ("Fagales"). Zahrnuje 4 rody, rozšířené v jihovýchodní Asii, Austrálii a Tichomoří. Svým vzhledem připomínají spíše jehličnany než dvouděložné dřeviny.

木麻黄科包括3-4属大约70种,主要分布在中南半岛、澳大利亚和太平洋岛屿一带,中国有引种,主要作为南方沿海防风固沙林带、盐碱地改良和干旱地区造林。


Házená na Letních olympijských hrách 1972

1972年夏季奧林匹克運動會手球比賽

Turnaj mužů.

Základní skupiny.

Skupina A.

SSSR - Dánsko 12:12 (6:7)  30. srpna 1972 - Ulm  30. srpna 1972 - Ulm  1. září 1972 - Göppingen  1. září 1972 - Göppingen  3. září 1972 - Böblingen  3. září 1972 - Böblingen

Skupina B.

NDR - Island 16:11 (7:6)  30. srpna 1972 - Augsburg  30. srpna 1972 - Augsburg  1. září 1972 - Ulm  1. září 1972 - Ulm  3. září 1972 - Göppingen  3. září 1972 - Göppingen

Skupina C.

Rumunsko - Norsko 18:14 (11:10)  30. srpna 1972 - Böblingen  30. srpna 1972 - Böblingen  1. září 1972 - Augsburg  1. září 1972 - Augsburg  3. září 1972 - Mnichov  3. září 1972 - Mnichov

Skupina D.

Jugoslávie - Japonsko 20:14 (11:7)  30. srpna - Göppingen  30. srpna - Göppingen  1. září 1972 - Böblingen  1. září 1972 - Böblingen  3. září 1972 - Augsburg  3. září 1972 - Augsburg

Semifinálové skupiny.

Skupina A.

ČSSR - Švédsko 15:12 (7:6)  5. září 1972 - Mnichov  6. září 1972 - Mnichov  8. září 1972 - Mnichov  8. září 1972 - Mnichov

Skupina B.

Rumunsko - Maďarsko 20:14 (11:6)  6. září 1972 - Mnichov  6. září 1972 - Mnichov  8. září 1972 - Mnichov  8. září 1972 - Mnichov

Zápasy o umístění.

Finále.

Jugoslávie – ČSSR 21:16 (12:5)  10. září 1972 - Mnichov

O 3. místo.

Rumunsko – NDR 19:16 (11:8)  10. září 1972 - Mnichov

O 5. místo.

SSSR – SRN 17:16 (10:9)  10. září 1972 - Mnichov

O 7. místo.

Švédsko – Maďarsko 19:18 (11:8)  10. září 1972 - Mnichov

O 9. – 12. místo.

Polsko – Island 20:17 (10:7)  7. září 1972 - Mnichov  7. září 1972 - Mnichov

O 9. místo.

Norsko – 23:20 (19:19, 10:10)  9. září 1972 - Mnichov

O 11. místo.

Japonsko – Island 19:18 (11:12)  9. září 1972 - Mnichov

O 13. – 16. místo.

Dánsko – Tunisko 29:21 (11:9)  7. září 1972 - Mnichov  7. září 1972 - Mnichov

O 13. místo.

Dánsko – USA 19:18 (12:6)  9. září 1972 - Mnichov

O 15. místo.

Španělsko – Tunisko 23:20 (11:10)  9. září 1972 - Mnichov

Soupisky.

1. Jugoslávie 2. Československo 3. Rumunsko 4. NDR 5. SSSR 6. SRN 7. Švédsko 8. Maďarsko 9. Norsko 10. Polsko 11. Japonsko 12. Island 13. Dánsko 14. USA 15. Španělsko 16. Tunisko

Turnaj se odehrál v rámci XX. olympijských her ve dnech 30. srpna - 10. září 1972 v Německu.

1972年夏季奥林匹克运动会的手球比赛由1972年8月30日至9月10日举行,为期12天,只设有男子手球一个项目。


Ukázka.

Nastavení prostředí.

Pro vývoj SQL CLR objektů je potřeba mít nainstalovaný databázový server Microsoft SQL Server 2005 ve verzi Express a vyšší. Jako vývojové prostředí je nejlepší použít Microsoft Visual C# 2008 Express Edition. Pro správu databáze a testování SQL skriptů je dobré mít také nainstalovaný program Microsoft SQL Server Management Studio ve verzi 2005 a vyšší. Všechny zmíněné programy jsou dostupné ke stažení zdarma. Ve výchozím nastavení Microsoft SQL Server je podpora SQL CLR zakázána. Je tedy potřeba ji nejprpve povolit, k tomu slouží následující skript:  -- Enable CLR support sp_configure'show advanced options', 1; GO RECONFIGURE; GO sp_configure 'clr enabled', 1; GO RECONFIGURE; GO

Vytvoření CLR kódu.

Ukázková aplikace je tvořena pouze jednou třídou. Používá základní knihovny.NET frameworku. SQL CLR integrace zajišťuje dostupnost jen některých knihoven. Jakmile by byla použita například knihovna System.Drawing, musela by se dodatečně nahrát i se všemi referencovanými knihovnami do SQL Serveru. using System; using System.Data; using System.Data.SqlClient; using System.Data.SqlTypes; using System.Net.Mail; using System.Net;  public class SendMail  };  Aby kód mohl být spouštěn z SQL Serveru je potřeba, aby byl nejprve zkompilován. Nejjednodušší způsob je vytvořit v aplikaci Visual C# nový projekt typu "Class Library". Kód obsahuje jednu veřejnou metodu, která se jmenuje "Send". Právě tato metoda bude volána z T-SQL skriptů. Metoda "Send" akceptuje čtyři parametry – adresu odesílatele, adresy příjemců oddělené středníkem, předmět e-mailu a text, který bude obsažený v jeho těle. V ukázce je možné odesílat e-maily pouze v prostém textu. Nastavení SMTP serveru je uloženo v metadatech databáze, ze které je skript spuštěn. konkrétně se jedná o sekci "Extended properties".

Publikování CLR kódu.

Samotné zkompilování knihovny nezpřístupní kód v SQL Serveru. Je potřeba knihovnu do SQL Serveru nahrát pomocí speciálních příkazů. Jelikož kód přistupuje i k prostředkům mimo SQL Server, je potřeba publikovat knihovnu s příznakem codice_1 Nakonec je vytvořena T-SQL procedura, která pouze volá metodu "Send" z předchozí publikované knihovny. T-SQL procedura musí mít stejný počet parametrů jako má metoda "Send". Proměnná "AssemblyFolderPath" obsahuje cestu ke složce, kde se nachází zkompilovaná knihovna s kódem pro odesílání e-mailů. -- Variables DECLARE @AssemblyFolderPath NVARCHAR(1000) SET @AssemblyFolderPath = N'ASSEMBLY_FOLDER'  -- Create SqlSendMail assembly CREATE ASSEMBLY [SqlSendMail] FROM @AssemblyFolderPath + 'SqlSendMail.dll' WITH PERMISSION_SET = UNSAFE GO  -- Create sp_SendMail procedure CREATE PROCEDURE [sp_SendMail] WITH EXECUTE AS CALLER AS EXTERNAL NAME [SqlSendMail].[SendMail].[Send] GO  Jméno knihovny se může lišit v závislosti na nastavení projektu v aplikaci Visual C#. Jméno publikovaného sestavení (assembly) v SQL Serveru nemusí být stejné jako jméno zkompilovaného souboru – v tomto případě "SqlSendMail.dll".

Testování CLR kódu.

Nejprve je potřeba nastavit níže uvedené hodnoty v metadatech databáze. V SQL Server Management Studio se toto nastavení provádí pomocí záložky Extended properties ve vlastnostech databáze.  Nyní už jen stačí zavolat nově vytvořenou T-SQL proceduru. EXEC sp_SendMail

Využití SQL CLR.

Nejčastějším využitím SQL CLR jsou algoritmy pro práci s řetězci, pro tuto oblast v T-SQL neexistuje dostatečné množství zabudovaných funkcí. Dalším častým využitím jsou procedury a funkce, které obsahují pokročilé matematické operace. Použití uživatelsky definovaných typů se v praxi moc neuchytilo, protože složité datové typy jsou velmi náročné na zpracování. Používají se spíše jednoduché úpavy stávajících typů. Dále mohou být uživatelsky definované typy použity pro jednoduché šifrování a dešifrování dat. Obecná rada při zvažování, zda využít klasické funkcionality T-SQL nebo sáhnout po SQL CLR je použít T-SQL, pokud je to možné. Špatné napsání SQL CLR kódů může vést k velmi rychle klesajícímu výkonu databází. Dalším problémem se může stát implementace programů na straně klienta, kde podpora CLR může být z bezpečnostních důvodů zakázána.

SQL CLR je technologie od Microsoftu, která hostuje virtuální stroj.NET frameworku. Virtuální stroj poskytuje běh veškerého.NET framework kódu stejně jako například jazyk Java poskytuje běh aplikací zpracováváním tzv. bytecode. Hostování virtuálního stroje.NET v databázových serverech Microsoft SQL Server nabízí psaní vlastních SQL objektů v jazycích jako například C#, VB.NET a dalších z rodiny.NET jazyků. Mezi SQL objekty, které je možné vytvořit patří:

SQL CLR (SQL Common Language Runtime) 是自 SQL Server 2005 才出现的新功能,它将.NET Framework中的CLR服务注入到 SQL Server 中,让 SQL Server 的部分数据库物件可以使用.NET Framework 的程序语言开发(目前只支援VB.NET和C#),包括预存程序、使用者自订函数、触发程序、使用者自订型别以及使用者自订汇总函数等功能。


Život.

Mládí.

Jurij Šargin je ruské národnosti, narodil se v dělnické rodině žijící v Engelsu v centrální části Ruska. Po ukončení střední školy studoval na Vojensko-inženýrském institutu A. F. Možajského (dnes Vojensko-kosmická akademie A. F. Možajského, ), absolvovoval jej roku 1982 ve specializaci kosmické stroje. Po studiu sloužil v útvarech Hlavní správy kosmických prostředků (GUKOS) ministerstva obrany (od 1992 Vojenských kosmických sil, VKS). Do roku 1987 na kosmodromu Bajkonur, poté ve skupině vojenských představitelů v NPO Eněrgija, přičemž od roku 1994 byl vedoucím skupiny.

Kosmonaut.

V polovině 90. let se přihlásil k výběru, prošel nezbytnými lékařskými prohlídkami a 2. února 1996 byl státní meziresortní komisí doporučen ke kosmonautickému výcviku. V květnu téhož roku byl jmenován kandidátem na kosmonauta () Vojenských kosmických sil. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a 20. března 1998 mu byla přiznána kvalifikace „zkušební kosmonaut“.  V únoru 1998 byl zařazen do záložní posádky 26. expedice na Mir, ale už v květnu byl z posádky vyřazen pro nemoc. Dne 2. září 1998 byl převeden z Kosmických sil (tehdy začleněných do Raketových vojsk strategického určení) k letectvu a začleněn do oddílu CPK. Dne 28. prosince 2001 jej ministr obrany vrátil zpět ke Kosmickým silám, zůstal v oddílu CPK ve Hvězdném městečku.  V srpnu 2004 byl zařazen do posádky lodi Sojuz TMA-5 ve funkci palubního inženýra 2 jako jediný člen 7. návštěvní expedice na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS).  Sojuz TMA-5 s posádkou Saližan Šaripov, Leroy Chiao (členové Expedice 10 na ISS) a Šargin odstartoval z Bajkonuru 14. října 2004. Členové nové základní posádky převzali stanici od stávajícího osazenstva – Expedice 9, které s Šarginem 24. října odletělo v Sojuzu TMA-4 zpět na Zem.  V srpnu 2008 byl jmenován zástupcem velitele Střediska zkoušek a řízení kosmických prostředků pro vědeckovýzkumnou práci a proto se v říjnu 2008 vzdal statusu kosmonauta.  Šargin je rozvedený, má syna a dceru.

Jurij Georgijevič Šargin (, *20. března 1960 Engels, RSFSR, SSSR) byl původně vojenský inženýr sloužící ve skupině představitelů kosmických sil armády Ruské federace ve společnosti RKK Eněrgija. Od května 1996 se stal ruským kosmonautem, prvním z kosmických sil. Roku 2004 absolvoval desetidenní kosmický let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Roku 2008 byl jmenován zástupcem velitele Střediska zkoušek a řízení kosmických prostředků, proto ztratil status kosmonauta.

尤里·格奥尔基耶维奇·沙尔金(,1960年-3月20日)是俄罗斯已退役宇航员,也是俄航空兵中第一位进入国际空间站的军人。


Historie.

Lakros vznikl pravděpodobně v Severní Americe v oblastí Velkých jezer již před několika stoletími. Tento sport byl založen indiánským kmenem Irokézů, kteří ho nazývali „tewaarathon“ (mohawkština). Algonkinští indiáni mu říkali „bagattaway“ (odžibwejština), což v překladu znamená „malý bratr války“. Lakros sloužil indiánům jako alternativa k válce při řešení sporů, ale i k udržení kondice. Označení lacrosse vymysleli až francouzští misionáři. Tento název má původ ve francouzském „“ („biskupská berla“), neboť původní indiánská lakrosová hůl svým zahnutím připomínala misionářům berlu biskupa.

Dnešní doba.

Postupem časů se vyvinuly další verze hry. Američané odvodili verzi fieldlakros, Kanaďané vymysleli boxlakros. V Česku se také hraje verze český lakros, který má svá specifika. Na první pohled se odlišuje tím, že se hraje jednoruč. Pak je tu poslední verze, která je nejmladší – interkros.  Jednotlivé verze her se od sebe liší velikostí hřiště, počtu hráčů a způsobem, jakým je možné zneškodnit soupeře. Například interkros je naprosto bezkontaktní sport, soupeře se nesmíte ani dotknout. Naopak boxlakros je tvrdý, kontaktní sport - soupeře lze atakovat holí do jeho hole nebo krosčekovat.

Druhy lakrosu.

Fieldlakros.

Fieldlakros hrají týmy s devíti hráči v poli a brankářem. Hraje se na čtvrtiny, nejčastěji na 20 minut hrubého času. Hřiště svou velikostí odpovídá fotbalovému hřišti, povrch může být jak tráva přírodní, tak i umělá. Hřiště je rozděleno na útočnou a obranou polovinu, přičemž na útočné musí být vždy minimálně tři hráči a na obranné 4 hráči(brankář + 3 nebo 4 bez brankáře). Dále jsou tu dvě rest-lines (čáry vymezující vzdálenost od středové čáry), kam se hráči staví při vhazování (face-off) (viz níže). To také odpovídá rozdělení hráčů na obránce, útočníky a středopolaře, kteří se pohybují na obou polovinách (ale i obránce může přejít na útočnou polovinu a útočník na obranou, většinou však takto přecházejí středopolaři). Hráči jsou vybaveni chrániči - povinná výbava je helma a rukavice, zbytek dle vlastního uvážení (obvykle se používají chrániče loktů, ledvin a suspensoru). Na nohy chrániče nejsou.  Hra začíná vhazováním (face-off) - 2 hráči na středu bojují o míč a pomoci jim mohou jen 4 další středopolaři. Až někdo míč získá (posession), do hry se zapojují i ostatní hráči. Face-off se provádí i po vstřelení gólu. Fieldlakros je především taktická hra, není tak kontaktní jako Boxlakros. Útočící hráči se většinou snaží přehrát obranu soupeře pomocí předem nacvičených signálů, rychlých a přesných nahrávek, čímž obvykle donutí obránce soupeře chybovat a těží pak z této chyby. Brání se především zónově, uprostřed zóny je pak osobní obrana s dlouhou holí (viz dole). Obránci získávají míč vyseknutím z hole soupeře, sražením protihráče s míčem k zemi nebo vybojováním po chybě (např. špatná přihrávka) útočících hráčů. Hůl na Fieldlakros je stejná jako na Boxlakros - skládá se z kovové tyče (z různých slitin) o délce přibližně 1 metr, obránci mohou mít hůl dlouhou až 1,8 metru (přičemž takto vybavení obránci mohou být na hřišti pouze čtyři najednou), na jejímž konci je „hlava“, která má umělohmotný pevný obrys a je vypletena síťkou, do níž se chytá míč. Ten je přibližně stejně velký jako tenisák, jeho váha je zhruba stejná jako váha hokejového puku a dobře skáče.

Soutěže v ČR.

Nejvyšší soutěží ve fieldlakrosu v ČR je Národní fieldlakrosová liga pořádaná od roku 1992 Českou lakrosovou unií. Nejúspešnějšímy týmy soutěže jsou LC Custodes Radotín a SK Lacrosse Jižní Město, kteří získali titul osmkrát. Od roku 2008 funguje NFLL také jako nadnárodní soutěž, neboť se jí účastní také týmy ze Slovenska a Rakouska.

Ženský lakros.

Ženský lakros je velmi zjednodušeně Fieldlakrosem pro ženy, hraje se rovněž na fotbalovém hřišti, ale velmi se liší pravidly. Dospělé hráčky v poli musí mít chrániče zubů, dobrovolně chrániče očí (lakrosové brýle), které jsou pro hráčky do 18 let povinné.  Mistrovství světa v ženském lakrosu se uskutečnilo ve dnech 17.–27. června 2009 v Praze, ve sportovním areálu Slavia.

Boxlakros.

Boxlakros hrají týmy po pěti hráčích v poli a jednom brankáři. Hra se hraje na periody, nejčastěji 4 krát 15 minut. Hraje se na hřišti velikosti hokejového hřiště, nejčastěji na umělém trávníku. Hráči mají chrániče na horní část těla, tj. hruď, ledviny, lokty, ruce, hlavu. Hra začíná takzvaným „Face“. Při něm se za tzv. restraining lines (třetiny) postaví 4 hráči z každého týmu (nejčastěji 2 na obranou a 2 na útočnou třetinu) a jeden hráč jde doprostřed na face. Po face se jedna strana zmocní míče a má 30 sekund na střelu na bránu, z čehož je deset sekund na překročení poloviny hřiště. Protihráči se snaží získat míč. Lakrosová hůl se skládá z kovové tyče (z různých slitin) o délce přibližně 1 metr, na jejímž konci je „hlava“, která má umělohmotný pevný obrys a je vypletena síťkou, do níž se chytá míč. Ten je přibližně stejně velký jako tenisák, je poměrně těžký a dobře skáče.

Soutěže v ČR.

Nejvyšší soutěží v boxlakrosu v ČR je Národní boxlakrosová liga pořádaná od roku 1987 Českou lakrosovou unií. Nejúspěšnějšími týmy jsou LC Custodes Radotín, který vyhrál 16x, a LC Jížní Město. Existuje i liga pro juniory, JBL ( Juniorská Box-Lacrossová Liga ), je rozdělena na věkové kategorie U10, kterou tvoří tyto týmy: LCC Red, LCC Blue, U12 týmy: LC Jížní Město+LC Old Dogs Plzeň, LCC Ants a Zbraslav, U14 týmy: LCC Foxes(Dominuje tuto kategorii), Zbraslav a LC Jížní Město+Old Dogs Plzeň. Další významnou soutěží na našem území je Memoriál Aleše Hřebeského pořádaný lakrosovým klubem LC Custodes Radotín, na památku svého hráče, který se na podzim roku 1993 stal zbytečnou obětí dopravní nehody. Dnes je Memoriál Aleše Hřebeského nejprestižnější boxlakrosovou událostí v Evropě.

Interkros.

Interkros se hraje ve čtyřech hráčích v poli a jedním brankářem. Hraje se na tři třetiny po 15 minutách na hřišti pokud možno 20 x 40m. Většinou v tělocvičně ale i na venkovní umělé trávě. Hráči nepotřebují žádné chrániče (někteří mají chrániče na oči, plastové brýle), protože hráči se sebe nesmí ani dotknout. Hráči mají kovové tyče (výjimečně ještě dřevěné) s kompletní umělohmotnou „hlavou“. Míče jsou větší než u ostatních druhů lacrossu a jsou lehčí. V intercrosu není žádný face ani vhazování. Hráči si jednoduše na začátku hřiště střihnou a kdo vyhraje, má míč. V této verzi padá velmi mnoho gólů, ale samozřejmě záleží na brankáři a na schopnostech hráčů. Konečný výsledek může činit například 35:25, ale také 12:15. Doba na útok je omezena na 30s, míč v držení hráče na 3 sekundy, což činí interkros velmi rychlou a napínavou hrou. Interkros hrají muži i ženy společně, nicméně na úrovni mistrovství světa jsou soutěže oddělené.

Český lakros.

V České republice vznikl další typ lakrosu, kterému se příznačně přezdívá "český lakros". Hraje se v pěti hráčích v poli a jedním brankářem na dvě poloviny po 25 minutách. Branky jsou od sebe vzdáleny 50 m a mají rozměr 183 x 183 cm. Uprostřed vzdálenosti mezi brankami je středová čára dlouhá 30 m opatřená praporky, mezi kterými se vždy musí probíhat. Hřiště nemá autové čáry. Od ostatních lakrosů se liší tím, že lakrosová hůl ("lakroska") se drží jen v jedné ruce a je kratší. Lakroska měří 60-100 cm, "hlava" může činit max. 1/3 hole a šíře hlavy je 13-20 cm.  Poprvé se v ČSR hrál již v roce 1936 mezi tehdejšími československými woodcraftery. Lakrosky se tehdy tradičně vyráběly z lískového či vrbového proutí a vyplétaly se provázkem (dnes již jsou ovšem duralové). Až teprve v roce 1978 založily skautské a trampské týmy pravidelnou ligovou soutěž lakrosu a o rok později bylo založeno SALH - Sdružení amatérských lakrosových hráčů. Jako samostatná sportovní organizace bylo SALH zaregistrováno až v roce 1990. V současné době existují 2 pražské mužské ligy, 1 pražská ženská & žákovská liga a 2 moravské ligy (druhá je často smíšená). V červnu se navíc hraje Mistrovství ČR, kam postupuje 8 nejlepších mužských týmů (6 pražských, 2 moravské) a 4 nejlepší ženské týmy.  Tento typ lakrosu se v ČR stále hraje i mimo ligovou soutěž, v turistických, skautských a indiánských oddílech. Náklady na základní výbavu jsou poměrně nízké.

Lakros (také psáno lacrosse) je kolektivní sport pocházející od severoamerických indiánů. Dva týmy hrají na hřišti s lakrosovými holemi se síťkou ("lakrosky"), ve kterých hráči nosí míček, přihrávají si a snaží se jím trefit do branky druhého týmu.

袋棍球(Lacrosse),又译长曲棍球、曲棍网球、棍网球、兜网球、袋球或网棒球,是一种使用顶端具有网状袋子的长棍作为持球工具的团队球类运动。起源于北美原住民部落,原本不限人数,最多可达双方各一千余人。移民至此的法国人发现后,加以改良并制订规则,因而形成今日的状态。


Děj.

Na počátku děje poznáváme londýnskou Angličanku Alenku (Alici Kingsleyovou) jako malé šestileté děvčátko, které má neklidné spaní, časté snové vidiny a která žije se svým otcem. Zakrátko pak děj pokračuje o třináct let později v době, kdy se z Alenky stala mladá dospívající dívka, jejíž otec zemřel a která právě jede kočárem společně se svou matkou na své zásnuby sice s velmi bohatým, ale také dosti hloupým lordem Hamishem Ascotem, synem otcova dlouholetého obchodního partnera lorda Ascota. Během zásnubní slavnosti její pozornost upoutá zvláštní velký bílý králík ve vestě, jenž se zde pohybuje mezi trsy růžových keřů a mává na ni. Alenka přeruší veškerou společenskou konverzaci se svým nápadníkem Hamishem, který ji právě požádal o ruku, a běží pryč za tím podivným bílým králíkem ve vestě, který ji v zámeckém parku pod starým a pahýlovitým stromem zmizí do velké nory. Jak se naklání nad onou norou, její stěny povolí a Alenka spadne dovnitř, dlouhým pádem padá a padá a padá dolů do Podzemní říše, kde se nakonec ocitne v kruhové místnosti plné zamčených dveří. Prožívá pak částečně znova to, co již zde jednou prožila jako malé děvčátko (což je vlastně také původní děj knihy a filmu). Za aktivní pomocí nejrůznějších více či méně bizarních tvorů a jejich kouzel (různých fantastických i reálných mluvících zvířat, modrého houseňáka, dvou malých tlouštíků a pološíleného kloboučníka) pak pomáhá fantaskní podzemní svět osvobodit od bizarní krutovlády Srdcové královny Iracebeth a předat moc do rukou její sestry, mírumilovné Bílé královny Mirany. Prostřednictvím sebepoznání i nabyté zkušenosti pak dotváří svoji osobnost a definitivně dospívá v ženu. Poté, co vorpálovým mečem skolí bájného tvora (dosti podobného drakovi) tlachapouda, kterému usekne hlavu, se za pomoci Bílé královny vrátí nahoru na zemský povrch zpět na zásnubní slavnost. Hamische si ale odmítne vzít a nakonec odjede lodí do ciziny, neboť se stane obchodní zástupkyní Ascotovy firmy v Číně.

Hlavní postavy Podzemí.

Zvířecí postavy.

Všechny tyto zvířecí postavy mluví a jsou příznivci Bílé královny.

Nereálné zvířecí postavy Podzemí.

Všechny tyto postavy jsou na počátku ve službách Srdcové královny, Pentlochňap Alenku nejprve pronásleduje i lehce poraní, později jí ale věrně slouží na straně Bílé královny.

Alenka v říši divů (anglicky "Alice in Wonderland") je americký 3D film společnosti Disney, natočený volně na námět pocházející z knih Lewise Carrolla "Alenka v říši divů" (též známé jako "Alenčina dobrodružství v podzemní říši"; "Alice's Adventures in Wonderland", 1865). Film režíroval Tim Burton a v hlavních rolích vystupuje např. Johnny Depp, Mia Wasikowska, Helena Bonham Carterová, Anne Hathawayová. Podmanivou filmovou hudbu složil Danny Elfman. K filmu byl vydán také soundtrack pod názvem "Almost Alice", kde jsou nazpívány písně interpretů, které tento příběh inspiroval. Hlavní písničkou byl singl Avril Lavigne "Alice".

《魔境梦游》(英语:Alice in Wonderland),2010年的美国奇幻动画,采用真人演出3D数码模式拍制,由提姆·波顿执导,蜜雅·娃丝柯思卡等主演,于2010年3月5日在美国首映。


Chemie atmosféry.

Atmosférická chemie je věda o atmosféře zabývající se studiem chemického složení atmosféry Země a atmosfér jiných kosmických objektů. Složení atmosféry Země se v minulosti měnilo a mění se i dnes působením člověka a jiných vlivů. Atmosférická chemie zkoumá tyto změny a jejich vliv na život na Zemi.

Fyzika atmosféry.

Atmosférická fyzika je věda využívající fyzikálních poznatků ke studiu atmosféry.

Dynamika atmosféry.

Dynamika atmosféry zahrnuje studium proudění a pohybů v atmosféře. Zabývá se studiem bouří, tornád, tropických cyklón, globálním prouděním. Cílem dynamiky atmosféry je vysvětlit pozorované jevy na základě fyzikálních modelů. Pomáhá tak zpřesnit předpověď počasí a vyvíjet metody pro předpověď sezónních změn.

Meteorologie.

Meteorologie studuje změny počasí v krátkodobém měřítku několika týdnů za účelem vytvoření předpovědi jeho budoucího chování. K tomu využívá naměřených údajů v meteorologických stanicích, které zpracovává pomocí modelů vytvořených fyzikou atmosféry.

Klimatologie.

Klimatologie je věda zabývající se změnami klimatu - změnami počasí na určitém místě, ale i na celé planetě (Zemi), z dlouhodobého hlediska. Studuje periodicitu klimatických změn v časovém měřítku řádu let až milionů let. Zjištěné informace se snaží využít k předpovědi chování klimatu v budoucnosti.  Zkoumá také interakce atmosféry a oceánů nebo povrchu kontinentů (jejich topografie a také vegetace) a jejich případný vliv na zemské klima. Její výzkum souvisí s výzkumem dalších vědeckých disciplín jako jsou atmosférická fyzika, atmosférická chemie, geologie, vulkanologie, hydrologie, glaciologie, ale i astrofyzika.

Atmosféry kolem vesmírných objektů.

Všechny planety sluneční soustavy, mají atmosféru, protože jejich gravitační působení je dostatečné k tomu, aby si udržely kolem sebe plynný obal. Výjimku tvoří planeta Merkur, u níž atmosféra krátce po zformování planety prakticky zcela zmizela vlivem nízké gravitace planety, vysoké teploty a interakcí molekul se slunečním větrem. Také Saturnův měsíc Titan má vlastní atmosféru.  U těchto planet (a měsíce) dochází, podobně jako na Zemi, ke vzniku meteorologických jevů. V atmosféře Venuše byly pozorovány elektrické výboje v podobě blesků, na Marsu vznikají prachové bouře a byla zde pozorována oblačnost, v atmosféře Jupitera je obrovská anticyklóna nazývaná Velká rudá skvrna, v atmosféře Saturnu je Dračí bouře, v atmosféře Neptunu se v 90. letech nacházela Velká tmavá skvrna.  Také kolem některých extrasolárních planet byla objevena atmosféra. Horké Jupitery, které byly objevovány zpočátku, pravděpodobně ztratily svou atmosféru vlivem záření mateřské hvězdy. U planety HD 189733 b byla v roce 2008 objevena atmosféra tvořená oxidem uhličitým, methanem a vodními parami.

Vědy o atmosféře je souhrnný název pro vědy zabývající se složením atmosféry astronomických objektů, procesy probíhajícími v atmosféře a procesy, které ovlivňují atmosféru. Zahrnují v sobě chemii atmosféry, fyziku atmosféry (do níž patří dynamika atmosféry), meteorologii a klimatologii.

大气科学研究大气的结构、组成、物理现象、化学反应、运动规律,是地球科学的一个分支。研究对象主要是地球以及太阳系其他行星的大气圈。大气研究的时空范围很广,空间尺度从一个城市、区城向全球扩展,研究的时间尺度则从几天到几年,以至几十年不等。研究的对象主要是对流层和平流层。研究的手段有现场观测、遥测、和数值模拟等。


Historie vinařství.

Nejstarší svědectví o výrobě vína se datuje do období mezi 6000 př. n. l. až 5000 př. n. l. v Řecku. Někdy však bývá uvedeno že vinařství se zrodilo na území dnešní Gruzie před 8000 lety př. n. l. Technologii výroby značně zdokonalili staří Řekové, ale kultivační techniky, které známe dnes, se v Evropě používají až od konce existence Římské říše. Ve středověké Evropě se zásadním podporovatelem vína, nezbytného pro oslavu katolické mše, stala katolická církev. V dobách politické nestability se vinařské postupy udržovaly a rozvíjely v křesťanských klášterech, které měly dostatek zdrojů, bezpečné zázemí a zájem na zvyšování kvality svého vína.

Historie vinařství na jižní Moravě.

V některých publikacích se lze dočíst, že počátky pěstování vinné révy na jižní Moravě začínají ve 3. století a jsou spojeny s velkým rozmachem pěstování vinné révy v Pannonii za císaře Proba. Tato teorie je však dosti sporná. Přímé důkazy o výsadbě vinic v této oblasti pocházejí až z přelomu 8. a 9.století.

Středověk.

V období Velkomoravské říše došlo k velkému rozšíření pěstování vinné révy, což dokazují archeologické nálezy i slova kronikáře Václava Hájka z Libočan. Kníže Svatopluk začal ve zdejším kraji zakládat vinice ze sazenic dovezených z Uher a Rakouska a i pozdější panovníci vždy dbali o zdejší vinohrady.  Také středověké křesťanství mělo velký vliv na rozvoj moravských vinic. Od 12. století zde byly zakládány kláštery a ty zase zakládaly vinice. Vinná révy se zpočátku vysazovala na neúrodných, kamenitých půdách, kterou šlechta ochotně pronajímala jak měšťanům, tak svým poddaným, čímž efektivně vyřešila problém venkovské chudiny.  V první čtvrtině 13. století, kdy se Mikulovsko a Valticko stalo součástí panství rodu Lichtenštejnů, patřil obchod s vínem k největším příjmům měšťanů a šlechty. Jelikož dobrá vinice mívala větší cenu než pěkný dům, ukládali měšťané z Brna, Znojma či Olomouce své finance právě do vinohradů a získali na Hustopečsku tolik vinic, že se prací na nich zabývalo téměř veškeré místní obyvatelstvo.  Vinohradnictví zvyšovalo majetek malých vesnic i velkých měst a jeho význam stále rostl. Z toho důvodu byl vydán roku 1309 v dolnorakouském Falkensteinu také první vinařský zákon, zvaný horenské právo. Podle tohoto zákonu měly být veškeré spory o vinice rozhodovány výkonným orgánem v Hustopečích, které byly největší vinařskou obcí. Aby se sporům o vinice předcházelo, vydal markrabě Jan Jindřich roku 1355 viniční řád, který obsahoval i regulaci dovozu vína na Moravu.  Moravští vinaři byli podporování i za vlády Karla IV., velkého příznivce vína. Ten jejich mladé vinice na dvanáct let osvobodil od daní a teprve z třináctého vinohradu odváděli „horníci“, což bylo staročeské označení vinařů odvozené od viničních hor, jak se tenkrát vinice nazývaly, desátek nájemci a 30 litrů králi. Již tehdy byl ale prodej vína značně omezený a podléhal přísné kontrole.

Novověk.

Po období středověku přišel za renesance, v 16. století, zlatý věk moravského vinařství a vrcholil kolem roku 1820, kdy bylo na Moravě 29 801 hektarů vinic, což je třikrát více než v současnosti. Moravská vína se stala známými nejen doma, ale i v zahraničí. Spotřeba vína byla vysoká ve městech i na venkově, odhaduje se více než 56 litrů za osobu a rok. Vyskytuje se také problém s konkurencí. Rakouští vinaři žádají roku 1539 Ferdinanda I. o zákaz dovozu moravských vín do Rakouska a tuto žádost později opakují, proto jim roku 1575 musel moravský zemský sněm pohrozit zákazem dovozu rakouských vín a jejich transportem přes Moravu. Také největší vinařské město Hustopeče se bránilo konkurenci tím, že roku 1603 vydalo zákaz dovozu vína a ve městě se smělo prodávat jen víno hustopečské.  Období válek a vpádů cizích vojsk v následujícím století znamenal pro kraj vylidnění osad, zpustnutí vinic a celkový úpadek kraje. Teprve koncem 17. století začíná obnova venkovských vinic, na kterém se podílelo především venkovské obyvatelstvo a důležitým hospodářským, sociálním i architektonickým prvkem moravské vesnice se staly sklepy, které hrají tolik důležitou roli v cestovním ruchu dnešní doby.  Moravské vinařství si ještě muselo projít několika vinařskými pohromami. Krutá zima roku 1866 způsobila úbytek vinic na polovinu a také se začínají objevovat první zabijáci vinné révy – mšička révokaz, která postupně zničila všechny evropské vinice, plíseň révová a padlí révové, všechny původem z Ameriky. Vinaři se postupně naučili čelit mšičce roubováním domácích odrůd na odolné americké podnože a také byla nalezena obrana proti houbovým chorobám, trvalo to však celá desetiletí. Pěstování a ošetřování vinic se stále prodražuje a proto vinice dále mizejí. Ve 30.letech minulého století zůstalo na Moravě jen kolem 3800 hektarů vinic. Za dalších třicet let se ale jejich plocha rozšířila na 7 000 hektarů. Vinice si také prošly svou rekonstrukcí, přizpůsobovaly se zemědělské velkovýrobě a používání strojů. Začalo se používat Moserovo vedení (podle rakouského profesora Lenze Mosera) a vzrostla produkce.

Současnost.

Koncem 20. století prochází vinohradnictví další velkou, hlavně organizační přeměnou, která však zvýšila kvalitu prodávaných vín. Byl vydán nový zákon o vinohradnictví a vinařství, který dal vinařům právní jistoty a stanovil vinařské tratě, které jsou státem částečně dotovány. Nejkvalitnější vína se dnes pěstují pouze na zaregistrovaných vinařských tratích, v polohách, kde jsou dlouhodobě vhodně podmínky pro získání vysoce kvalitních hroznů, a u kterých je stanoveno, jaké odrůdy je zde možné pěstovat a maximální možné množství sklizených hroznů.

Vinařství je zemědělské odvětví zabývající se pěstováním a zkoumáním révy vinné. Mezi povinnosti vinaře patří zúrodňování vinice, zavlažování, monitorování a odstraňování škůdců, sledování růstu rostlin, rozhodnutí kdy sklízet úrodu a řez vinné révy během zimních měsíců. Věda, která se vínem a vinařstvím zabývá, se jmenuje enologie.

葡萄栽培是一门专门研究葡萄和生产葡萄的学科,内容包含所有在葡萄园中所进行的园艺工作,为园艺学的一个分支。


Osobní život.

James se narodil v Bristolu 16. ledna 1963 jako jeden ze 4 dětí (má 2 sestry a 1 bratra) Chodil na základní školu v Newportu a pokračoval ve studiu Rotherhamu, následně absolvoval hudební vědy na Lancaster University. Na střední škole byl součástí chlapeckého pěveckého sboru ve Whistonu a je vášnivým hráčem na flétnu a piano. Po absolvování univerzity pracoval v kanceláři nemocnice v Chelsea.  Momentálně žije James v Londýně (Hammersmith) se svou přítelkyní, taneční kritičkou Sarah Frater, se kterou je od roku 2000. Společnost jim dělá kocour Fusker, který byl dar od manželky Richarda Hammonda, Mindy.  May vlastnil a vlastní velký počet aut: Bentley T2, Triumph 2000, Alfa Romeo 164, Jaguar XJS, Porsche Boxster S (o kterém prohlašuje, že je jediné, které si pořídil nové), Mini Cooper, Ferrari F430 a další, včetně motocyklů. Má náklonnost k prestižním autům jako jsou Rolls-Royce a Bentley, jednoduchým vozům typu Fiat Panda a dalším. Často však používá skládací kolo od firmy Brompton Bicycle. Autoškolu úspěšně absolvoval až na druhý pokus a tvrdí: „Ti nejlepší to zvládnou až napodruhé.“ Také se považuje za experta přes Rolls-Royce.  James vlastní pilotní licenci na lehká letadla, avšak nezískal oprávnění létat v noci  Objevil (dle jeho vlastního tvrzení) pramen Nilu. A to společně se svými kolegy z Top Gearu v 19.serii tohoto pořadu. Našel ho v Tanzanii na druhé straně Viktoriina jezera, než myslí ostatní. Na to, že leží v těchto místech, jelikož je to dál od Gibraltaru než se uvádí, přišel „orangutan“ Jeremy Clarkson.

Kariéra.

May pracoval od 80. let pro The Enginner a později také pro Autocar magazín, ze kterého byl vyhozen. Napsal mnoho sloupků pro Car Magazine a Top Gear magazín. Napsal knihu May On Motors, která je souhrnem jeho sloupků. Dále napsal Notes From The Hard Shoulder, James May ́s 20th Century a další.  James May se poprvé ukázal v Top Gearu v roce 1999 na nějakou dobu, poté se opakovaně přidal v 2. sérii v roce 2003, kde získal svou přezdívku "Captain Slow". I přes tuto přezdívku překvapil diváky svou rychlou jízdou s Bugatti Veyron (407 km/h – téměř 1/3 rychlosti zvuku) a následně s Bugatti Veyron 16.4 Super Sport dosáhl rychlosti 417 km/h. V Top Gearu působil 12 let až do ukončení spolupráce s hlavní moderátorskou trojicí.  Stal se společně s Jeremym Clarksonem jedním z prvních lidí, kteří cestovali na Severní magnetický pól s použitím upraveného modelu Toyoty Hilux. Později v Top Gearu prohlásil, že tam vlastně nechtěl, a stal se tak prvním člověkem, který se dostal na Severní magnetický pól a nechtěl tam.  Také projel bolivijskou džungli se Suzuki SJ413 a pokračoval s tímto vozem přes "Cestu smrti" – Yungas Road – přes Andy až k Pacifiku. A dále celou Indii, Jižní Afriku, Vietnam, Patagonii a různé státy USA, to vše se svými kolegy z Top Gearu.  Nyní spolu se svými bývalými kolegy z Top Gearu moderuje show The Grand Tour, což je obdoba starého Top Gearu od společnosti Amazon. Vznikla poté, co Top Gear ukončil spolupráci s Jeremy Clarksonem a jeho kolegové Richard Hammond a May (a také producent Andy Wilman) se následně rozhodli odejít dobrovolně. Poté založili vlastní show, tedy The Grand Tour.

Pořady.

Kromě Top Gearu James moderoval dokument pro Sky o žralocích – Inside Killer Sharks a také James May's 20th Century, který pohlížel na objevy a vynálezy 20. století. V roce 2008 také moderoval James May's Big Ideas, kde cestoval po celém světě a hledal různé vynálezy a myšlenky, které byly použity ve sci-fi.  V roce 2006 spolupracoval James s Ozem Clarkem v Oz and James's Big Wine Adventure, pořadu, ve kterém oba cestovali po Francii – May je zapřisáhlý "pivař". V druhé sérii, v roce 2007, cestovali po vinařské Kalifornii a následně ve 3. sérii se oba vydali za vínem po Británii, a to v roce 2009.  Dále také provází pořadem James May's man lab na kanálu Discovery Channel.  Další Pořady: Hračky Jamese Maye (James May's ToyStories). Tento pořad odvysílala v roce 2012 i televize Prima Cool.

James Daniel May (16. ledna 1963, Bristol, Velká Británie) je britský televizní moderátor, novinář a spisovatel. Patřil do trojice moderátorů Top Gearu a také týdně píše do rubriky pro The Daily Telegraph o automobilech. V Top Gearu, který moderoval spolu s Jeremym Clarksonem a Richardem Hammondem má přezdívku „Kapitán šnek“ ("Captain Slow") kvůli svému velmi bezpečnému stylu jízdy a ještě bezpečnějšímu smyslu pro bloudění. Po odchodu z Top Gearu v roce 2015 se trio rozhodlo uvádět nový pořad "The Grand Tour".

詹姆斯·梅(英语:James May,1963年-1月16日)是英国一名电视节目主持人、广播员、记者和作家,因为曾经和杰瑞米·克拉克森和理乍得·哈蒙德主持英国广播公司的《英国疯狂汽车秀》(Top Gear)而声名大噪。2016年,梅成为制作公司W. Chump & Sons的股东,同时与杰里米·克拉克森和理乍得·哈蒙德在亚马逊影片的《The Grand Tour》担任主持人,并由《Top Gear》前制作人安迪·威尔曼担任新节目的制作人。


Život.

Po porážce říše Sung roku 1279 se celá Čína ocitla pod vládou mongolské dynastie Jüan. Číňané nepřijali cizí nadvládu a organizovali odpor proti Mongolům. Nejvýznamnější z protimongolských společností a sekt byl Bílý lotos, tajná buddhistická organizace výrazně ovlivněná manicheismem. Vůdcem Bílého lotosu byl Chan Šan-tchung, otec Chan Lin-era.  Dlouho připravované povstání vypuklo v květnu 1351 ve střední Číně mezi rolníky sehnanými k rekonstrukci hrází na Žluté řece. Chan Šan-tchung se stal vůdcem vzbouřenců, prohlásil se za potomka sungského císaře Chuej-cunga a ztělesnění buddhy Maitréji. Byl ale brzy zajat vládními vojsky a v lednu 1355 popraven. Poté jeho pozici v čele hnutí převzal mladý Chan Lin-er. S podporou Liou Fu-tchunga, nejvlivnějšího z vůdců Rudých turbanů, byl 16. března 1355 v Po-čou (dnes Po-sien v provincii An-chuej) prohlášen císařem obnovené říše Sung. V letech 1357–58 sungská vojska obsadila značná území v Severočínské nížině a Chan Lin-er s vládou přesídlil do dobytého Kchaj-fengu.  Roku 1359 však mongolská armáda uštědřila Sungům řadu porážek a vyhnala je z Kchaj-fengu. Do roku 1362 zůstala ze sungského státu pouze provincie Ťiang-nan ovládaná Ču Jüan-čangem, Chanovi pouze formálně podřízeném, a malé vylidněné území okolo An-fengu, centra jedné z prefektur západu dnešní provincie An-chuej.  V lednu 1363 armáda jiného povstaleckého státu Wu překvapivě zaútočila na An-feng a zabila faktického vůdce sungského režimu Liou Fu-tchunga. Chan Lin-era zachránil výpad vojsk Ču Jüan-čanga. Ču poté bezmocného Chana usadil i s dvorem na svém území nedaleko Nankingu.  V lednu 1367 se Chan Lin-er utopil při plavbě na Jang-c’-ťiang.

Chan Lin-er (, † leden 1367) byl jedním z vůdců Povstání rudých turbanů, od roku 1355 císař povstalecké říše Sung. Říši vládl pouze formálně, faktickou moc měl jeho ministr Liou Fu-tchung, od roku 1363 byl pouze loutkou Ču Jüan-čanga.

韩林儿(1340年-1366年),河北栾城人,元末民变领袖之一,白莲教教主,教众奉立为帝,国号「宋」,后因船难而殁,死因有意外说、谋杀说。


Historie.

Podle stratigrafického zkoumání jsou nejstarší prehistorické stopy po rostlinách, které by mohly být prapředky řádu jinanotvaré (např. "Polyspermophyllum" a "Trichopitys"), z geologického období rozhraní karbonu a permu v prvohorách, tj. z období asi před 300 až 270 miliony let.  Z druhohorních období triasu, jury a křídy (před 270 až 70 miliony let) pocházejí fosilní nálezy rodů "Baiera", "Erethmophyllum" a "Sphenobaiera", které jsou z největší pravděpodobností vymřelí příslušníci řádu jinanotvarých a tehdejší současníci rodu jinan.  Jinanotvaré rostliny se vyvinuly v éře před kvetoucími rostlinami, kdy zcela dominovaly ze známých rostlin keřovité kapradiny a cykasy. Svým vysokým vzrůstem, širokou korunou a nenáročností na půdní podmínky byly rovnocenným partnerem ostatním tehdejším rostlinám, takže nebyly nuceny se dále přirozeným výběrem vyvíjet. Až s nástupem modernějších krytosemenných rostlin byly najednou se svými typickými vlastnostmi – dlouhověkostí, pomalým růstem, pozdní reprodukční zralostí, dozráváním i neplodných semen a extrémní ekologickým konzervatizmem v defenzívě a postupně byly adaptabilnějšími rostlinami zatlačovány do kouta. Z jižní polokoule vymizely zcela, odtud je i minimum fosilních nálezů, na severní se uchytily jen v severovýchodní Číně.

Taxonomie.

S nástupem nového systému třídění rostlinných taxonů APG III sestaveného podle monofyletického hlediska došlo i ke změně v zařazení řádu. Ten nyní společně s řády borovicotvaré, cykasotvaré a liánovcotvaré tvoří třídu jehličnany.

Popis.

Jsou to druhotně tloustnoucí dřeviny s hustým (pyknoxylickým) dřevem, u nichž se projevuje druhotné zmenšování opadavých listů, které jsou ploché, dlanitě dělené až celistvé s nezávisle dělenou žilnatinou, v pletivech mají sekreční buňky. Jsou jednodomé, samčí rozmnožovací orgány jsou jednoduché šištice podobné jehnědám s jednoduchými tyčinkami s dvěma prašníky s nejstarším monosulkátním typem pylových zrn. Samičí orgány (vajíčka, semena) jsou zavěšena jednotlivě nebo ve skupinách na krátkých větvičkách. Vajíčka jsou s jedním obalem, opylení probíhá pomoci polinační kapky, oplození zajišťují spermatozoidy. Kulovité semeno má na povrchu dužnatou sarkotestu obklopující sklerotestu. Embryo se dvěma dělohami je uloženo ve škrobnatém endospermu, vyvíjí se až po opadu semene.  Vajíčka jinanů připomínají např. ringle nebo špendlíky, ve skutečnosti však zdužnatělý obal vzniká u jinanů z osemení, zatímco u plodů krytosemenných rostlin (jako je slivoň) je osemení ukryto až uvnitř (např. v podobě pecky) a vnější zdužnatělý útvar je v jejich případě tvořen z pletiva pestíku.

Využití recentního druhu.

Kromě oblíbeného používání v sadovnictví a částečného využití v asijské kuchyni nachází uplatnění v lékařství. Extraktů z listů se užívá pro udržení a zlepšení zdravotního stavu už po staletí, ale do evropské medicíny se dostal až koncem 20. století. Dnes je jedním z nejpopulárnějších rostlinných produktů na světě. Tekutý či suchý extrakt nebo mletá sušená droga je součástí mnoha jednoduchých i vícekomponentních léků.

Příbuznost.

Nejbližšími recentními příbuznými řádu jinanotvarých je řád cykasotvaré. Jednak podobnost dosvědčují fosilní nálezy a hlavně jedině u těchto dvou řádů (mimo mechorostů a kapradin) probíhá oplození za pomoci mnohobičíkových spermatozoidů.

Jinanotvaré ("Ginkgoales") je řád nahosemenných rostlin ze třídy jehličnanů. Je to řád jen s jednou čeledi jinanovité vytvořenou pro jediný současný žijící rod jinan ("Ginkgo"), který obsahuje pouze jeden recentní druh jinan dvoulaločný nazývaný „živoucí fosílií“. Mimo to existuje množství vyhynulých jinanů.

银杏是一类种子植物,最早出现在晚古生代早二叠世,在侏罗纪和早白垩世最为繁盛,此后逐渐衰落。现在,银杏("Ginkgo biloba")是银杏类植物的唯一成员。


Osobní život.

Narodil se v chicagské univerzitní nemocnici. V deseti letech se rodina přestěhovala do Mount Carroll v Illinois. Bakalářský titul získal v roce 1961 na malé soukromé univerzitě Shimer College v Chicagu, kde přednášeli jeho rodiče. Postgraduální studium ukončil roku 1966 na Harvardu (Ph.D.), rok po odchodu z privátní univerzity Swarthmore College. Jeho školitelem byl harvardský profesor Stanley Hoffmann.

Profesní kariéra.

Postupně vyučoval na Swarthmore College, Stanfordu, Brandeis University, Harvardu a Duke University. Na Harvardu je profesorem v oboru mezinárodního míru, na Dukeově univerzitě pak profesorem politologie.  V letech 1974 až 1980 byl editorem odborného časopisu "International Organization", v období 1988-89 zastával funkci prezidenta International Studies Association, mezi lety 1999-2000 pak prezidentem Americké politologické společnosti (American Political Science Association).  Je členem Americké akademie umění a věd. Roku 2005 obdržel" Cenu Johana Skyttea" pro obor politologie a stejného roku byl zvolen do Národní akademie věd Spojených států amerických. V roce 2005 byl také vybrán za nejvlivnějšího vědce v oblasti mezinárodních vztahů prestižním periodikem "Foreign Policy".  Je ženatý s Nannerl O. Keohaneovou, bývalou rektorkou Dukeovy univerzity a hostující profesorkou veřejných záležitostí na Princeton University.

Vědecká činnost.

V roce 1977 společně s Josephem S. Nyem vydali vlivnou knihu "Power and Interdependence: World Politics in Transition" (nejcitovanější dílo neoliberálního institucionalismu), která přispěla k rozvinutí tzv. třetí debaty mezinárodních vztahů mezi neorealismem/neoliberalismem a neomarxismem.  Je představitelem neoliberálního institucionalismu, který v rámci studia mezinárodní politiky začal zkoumat nové, dosud opomíjené aktéry, a to nadnárodní korporace, vládní i nevládní mezinárodní organizace a nové typy vazeb – vzájemnou závislost (interdependenci) a integraci těchto hráčů na poli mezinárodního systému.

Robert Owen Keohane (* 3. října 1941 Chicago, Illinois) je americký politolog, teoretik mezinárodních vztahů, jeden z hlavních představitelů neoliberálního institucionalismu. Působí jako profesor politologie na Woodrow Wilson School Princetonské univerzity.

罗伯特·基欧汉(Robert Keohane 1941年)美国学者,以其著作「霸权之后」(1984年著)闻名于国际关系学界,变成国际关系学界中新自由制度主义的主要学者之一,目前在普林斯顿大学的威尔逊学院担任政治科学教授。


Původ.

Narodil se 6. srpna 1775 jako nejstarší syn Karla, hraběte z Artois (budoucí král Karel X.) a jeho ženě princezně Marii Tereze Savojské. Poté co se jeho otec stal v roce 1824 králem jako Karel X., stal se Ludvík Antonín následníkem trůnu a získal titul Dauphin (1824–1836). Jako následník trůnu podporoval otcovu politiku a řízení státu.  Ludvík Antonín zůstal po celý život bezdětný.

Vláda.

Po sesazení a abdikaci krále Karla X. se krátce na 20 minut v roce 1830 stal (alespoň podle následnického práva) králem právě jeho syn Ludvík Antonín jako Ludvík XIX. Poté musel i on ustoupit nátlaku a přibližně po 20 minutách pouze "titulární vlády" abdikovat jako jeho otec ve prospěch svého 10letého synovce Jindřicha, hraběte de Chambord. Liberální, buržoazií kontrolovaná Poslanecká sněmovna odmítla potvrdit dokonce i nástupnictví mladého hraběte, který se (stal) měl stát králem Jindřichem V. a místo toho ve volbě bojkotované zástupci konzervativců prohlásila francouzský trůn za prázdný. K moci se tak dostává vůbec poslední francouzský král Ludvík Filip, hrabě Orleánský, z vedlejší linie rodu Bourbonů, Bourbon-Orléans. Poté společně se svým otcem Karlem, manželkou Marií Terezií Bourbonskou a synovcem Jindřichem odcestoval do Rakouského císařství. V letech 1832–1836 pobýval i na Pražském hradě. Později zemřel na zámku Graffenberg v Gorizii.  Díky své přibližně dvacetiminutové "vládě" je prozatím panovník, který vládl nejkratší dobu, kterou údajně strávil tím, že poslouchal svou ženu a její prosby, že nemá podepsat abdikaci.  Po nástupu Ludvíka Filipa na francouzský trůn se stal legitimistickým uchazečem bývalý král Karel X., po jeho smrti se jím stal v roce 1836 jeho syn Ludvík Antonín (Ludvík XIX.). Když v roce 1844 zemřel bezdětný, stal se legitimistickým pretendentem francouzského trůnu jeho synovec Jindřich, hrabě z Chambord.

Ludvík Antonín, vévoda z Angoulême (6. srpen 1775 – 3. červen 1844, celým jménem "Louis-Antoine d'Artois, fils de France, duc d'Angoulême") byl francouzský princ z dynastie Bourbonů a poslední francouzský dauphin. 2. srpna 1830 se stal na 20 minut podle následnického práva legitimním francouzským a navarrským králem jako Ludvík XIX. Poté byl v letech 1836 až 1844 pretendentem francouzského (a navarrského) trůnu.

路易十九(;1775年-8月6日-1844年-6月3日),法国王族,阿图瓦公爵查理·菲利普(查理十世)之子,路易十五之曾孙,路易十六与路易十八之侄。


IgA B-lymfocyt.

které je tvořeno neuvěřitelně variabilními sekvencemi vzniklými také díky procesu genových přestaveb. IgA se vyskytuje ve dvou formách - slizniční a sérové.

Význam.

Hlavní funkce IgA spolu s IgM je neutralizace antigenů na slizničním povrchu (proces imunitní exkluze), ve spolupráci s obranými mechanismy sliznic (hlen, řasinky, peristaltika) jsou komplexy IgA (i IgG,IgM) s bakteriálními jedy, mikroorganismy a dalšími potenciálními škodlivými antigeny transportovány ven z organismu. Důležité je, že IgA nespouští komplement, který by mohl poškozovat sliznici. Komplexy s IgA však mohou fungovat jako opsonin = vázat na fcα receptor na různých efektorových buňkách (fagocytech, např. makrofázích, neutrofilech) a být posléze odstraňovány fagocytózou. Sekreční IgA je odolný proti působení některých enzymů, takže zabraňuje množení mikroorganismů v tělních sekretech a pomáhá tak chránit organismus proti pronikání cizorodých molekul.

Výskyt.

Hlavní imunoglobulin slz, slin, v mateřském mléce, nachází se v nosním, bronchiálním, střevním, prostatickém, vaginálním sekretu.  IgA může být dvojího izotopu IgA1, IgA2. V zažívacím traktu převládá IgA2 a v dýchacím traktu IgA1.

Struktura.

Monomer imunoglobulinu se skládá ze 2 identických lehkých řetězců proteinů a ze 2 identických těžkých řetězců, které jsou k sobě drženy nekovalentními vazbami a disulfidovými můstky. Tato základní struktura je u slizničního IgA propojena proteinem J s další podjednotkou IgA do dimeru, navíc obsahuje jednotku sekreční komponenty. Sérový IgA je buď monomer, dimer nebo trimer, spojení mezi jednotlivými monomery také uskutečňuje protein J.

Vznik slizničního IgA.

Na vnitřní straně epiteliální buňky se IgA váže na transportní Fc receptor (tzv. poly-Ig receptor). Komplex tohoto receptoru s IgA je pak endocytován a transportním váčkem přenesen na druhou stranu buňky (luminální stranu). Tam fúzuje s membránou a část receptorové molekuly spolu s navázaným IgA se proteolyticky odštěpí. Část sekreční molekuly, která zůstává spojena s IgA, se nazývá sekreční komponenta a zajišťuje IgA rezistenci vůči střevním proteázám. Tímto způsobem se také IgA dostává do mateřského mléka a z něj do zažívacího traktu novorozence. Tam má důležitou ochranou funkci v době, kdy jeho imunitní systém ještě IgA neprodukuje.

Patologie.

Při deficitu IgA mohou jeho funkci vykonávat do určité míry IgM, v dolních cestách dýchacích IgG. Postižení jedinci nemusí mít klinické příznaky, častěji jsou ale náchylnější k respiračním infekcím, alergiím, autoimunitním a nádorovým chorobám.

Imunoglobulin A(Ig A) je jedna z 5 hlavních tříd lidských protilátek (imunoglobulinů) vyskytujících se u člověka. S IgA se můžeme setkat, jako s bílkovinou plazmy (glykoprotein), produkovanou plazmatickými buňkami a B lymfocyty v lymfoidních tkáních. Je ve velké míře uvolňován na povrch sliznic a významně se podílí na ochraně proti mikroorganismům. Jako ostatní imunoglobuliny může specificky interagovat s antigenními determinanty - malými molekulami bílkovin či polysacharidů volně, či na povrchu makromolekul nebo buněk (nádorové buňky, bakterie, např. povrch bakterie, může obsahovat mnoho různých antigenů), které se navážou na jeho vazebné místo (receptor),

免疫球蛋白A(英语:Immunoglobulin A,缩写:IgA),是血清中的含量仅次于IgG,占血清免疫球蛋白的10～20%,存在于粘膜组织,例如消化道、呼吸道以及泌尿生殖系统。黏膜组织具有黏膜层淋巴组织,会制造出IgA以避免遭到病原的入侵,也存在于唾液、泪液以及乳汁当中,尤其是初乳,其IgA的含量相当高。


Rozšíření.

Ze svého původního areálu v západním Středomoří se rostlina rozšířila i do zbytku Středomoří, do Makaronésie, Jihozápadní Asie a Severní Ameriky. Na území České republiky je nepůvodní, jde o invazní druh. Objevují se zde zplanělé exempláře, které unikly ze zahrad, kde bývají pěstovány. Její výskyt na území České republiky je náhodný a je závislá na přísunu diaspor člověkem, sama se pravidelně nereprodukuje. Ve střední Evropě se pěstuje od 16. století, zavlečena k nám byla až po objevení Ameriky, jde tedy o neofyt. První dokumentovaný záznam o výskytu zlateně na českém území pochází z roku 1879. Zlateň roste člověkem na ovlivněných stanovištích, např. na okrajích cest a polí, na rumištích a skládkách. Díky svému dekorativnímu vzhledu se často pěstuje v zahrádkách, vyskytuje se tedy také v jejich okolí. Její stanoviště jsou jak tradiční zemědělská krajina, tak moderní urbanizovaná krajina.

Popis.

Třicet centimetrů až jeden metr vysoká jednoletá nebo dvouletá rostlina s přímou lodyhou, větvená a hustě olistěná. Listy střídavé, přisedlé, kopinaté, 1-2krát peřenosečné s úzce trojúhelníkovitými úkrojky. Květy se shlukují do květenství zvaného úbor. Tyto úbory mají 3-7 cm v průměru a jsou tvořeny žlutými trubkovitými květy a bílými nebo žlutobílými jazykovitými květy. Kvete od března do října, plodem je nažka.

Využití.

Tato dekorativní rostlina může zdobit zahrady či parky, vyšlechtěna byla řada kultivarů, včetně plnokvětých. Mladé listy a stonky se používají do salátů nebo se tepelně upravují; obvykle se prodávají pod názvem jedlá chryzantéma. Zlateň má vysoký obsah vitamínu C a provitamínu A. Dále obsahuje draslík, folacin, fosfor, hořčík, vápník, beta-karoten a vitamíny B1, B2 a B3. V zahradě dokáže ochránit ostatní rostliny prý před housenkami. V bylinkářství se celá rostlina využívá jako expektorans (prostředek usnadňující vykašlávání), kvetoucí rostlina jako laxativum (projímadlo), šťáva z rostliny jako lék na sexuálně přenosné choroby, květ jako stomachicum, lék na žaludeční slabost.

Odkazy.

Externí odkazy.

Zlateň věncová ("Xanthophthalmum coronarium") je bylina z čeledi hvězdnicovitých ("Asteraceae"). Synonymická jména jsou kopretina věncová, "Chrysanthemum coronarium", "Glebionis coronarium", "Glebionis coronaria" a "Pinardia coronaria".

茼蒿(学名:'),别名春菊、打某菜、茼蒿菜、艾菜、皇帝菜,是一种菊属植物,原产于地中海南岸。茼蒿在欧洲原本是庭园中美丽的观叶植物,但在宋朝引进中国后,却成为餐桌上美味的佳肴。


Život.

Rudolf Virchow vystudoval medicínu v Berlíně. V roce 1846 se stal prosektorem v nemocnici Charité. V dalším roce se habilitoval pro patologickou anatomii. Roku 1856 byl povolán zpět do Berlína do funkce profesora a ředitele nově zřízeného ústavu pro patologickou anatomii z působiště ve Würzburgu, kde se letech 1849 až 1856 intenzivně věnoval studiu buněk. Německý přírodovědec Theodor Schwann tvrdil, že nové buňky vznikají z blastému jak v průběhu embryonálního vývoje, tak i za určitých patologických procesů, jako jsou například záněty či tuberkulóza. Podobný názor zastával i rakouský patolog českého původu Karel Rokytanský; k této teorii ho přivedla skutečnost, že při pitvě nebyly nalezeny žádné makroskopické zkušenosti, které by vysvětlovaly úmrtí.  Virchow však tyto hypotézy odmítal, přesvědčený, že dceřiné buňky vznikají dělením z buněk mateřských. Vyjádřil to výrokem: „Omnis cellula e cellula“. Pomocí své buněčné teorie vysvětloval i patologické změny. Domníval se, že nemoci vznikají v důsledku chorobných změn uvnitř buněk, které se pak dále dělí, rozmnožují. Na základě studia buněk bylo proto možné porozumět tvorbě novotvarů a metastáz při nádorových onemocněních.  Kromě toho se zasloužil o prohloubení poznatků o chorobách kardiovaskulárního systému. Některé práce věnoval problematice trombotických a embolických příhod. Na základě vlastních experimentálních prací objasnil patogenezi zánětlivých procesů. Při většině zánětlivých onemocnění spojených s tvorbou krevních sraženin vzniká nejprve trombosa, zatímco se lokální zánětlivé změny dostavují až sekundárně. Jeho zájem o chemii ho přivedl ke studiu živočišných barviv (bilirubin, hematin), bílkovin a aminokyselin.  Virchow nesouhlasil s Darwinem ve všem, ale byl fascinován jeho antropologickým přístupem. Zorganizoval výzkum zdravotního stavu a antropologických ukazatelů šesti miliónů německých dětí. Na jeho základě dospěl k závěru, že tělesná stavba a zdatnost je výsledkem životních podmínek a nikoli příslušností k nějaké rase. Ostře kritizoval v té době se rodící rasové teorie. Naprosto odmítl existenci čisté árijské rasy.  V roce 1861 založil "Deutsche Fortschrittpartei" (Německou pokrokovou stranu) a stal se pruským poslancem. Jeho ostré diskuze s konzervativním Bismarckem málem vyústily v souboj. V Reichstagu setrval do roku 1893, kdy se stal rektorem berlínské univerzity. Doprovázel Heinricha Schliemanna na jeho cestě za vykopávkami do Tróje 1871. Byl též vášnivým zastáncem veřejného zdravotnictví a hygieny i hlubokých sociálních reforem. V roce 1848 vyšetřoval na příkaz Pruské vlády epidemii tyfu v Horním Slezsku. V závěrečné zprávě připsal hlavní vinu za epidemii státu a církvi.  Spolu s Rudolfem Leubuscherem založil na přelomu let 1848/1849 sociálně politický týdeník nazvaný "Medicinische Reform". V těchto novinách, které přestaly vycházet již po roce, zdůrazňoval důležitost veřejné zdravotnické péči. Během revoluce v roce 1848 bojoval na straně Demokratů. Stal se zakladatelem Pokrokové strany a po řadu let stál v jejím čele. Jeho radikální demokratické názory ho stály pozici v „Royal Charité“. Vzápětí byl požádán, aby se ujal profesorství na Universitě ve Würzburgu.  Medicínu promítal i do politiky: „"Medicína je společenská věda, politika není nic jiného než medicína ve větším měřítku",“ prohlásil v pohřebním projevu lékaře a politika J. Rizala.  Rudolf Virchow nebyl jen obdivuhodným vědcem, ale i otcem a manželem. V roce 1850 se oženil s Rose Mayer (dcera Karla Mayera, zakladatele moderní gynekologie) a stal se otcem šesti dětí, tří dcer a tří synů. Koncem února 1902 jel na přednášku do Geografické společnosti, při vystupování uklouzl a zlomil si krček stehenní kosti. Za sedm měsíců 5. září zemřel.  Navzdory tomu, že býval rebelem, dostalo se mu státního pohřbu v Berlíně. Náhle o něj svět ztratil zájem, ani jeho velký obdivovatel Vilém II. nepřijel na jeho pohřeb. Nicméně jeho „buněčná teorie“ posunula vědění o celé století.

Dílo.

V roce 1858 vyšlo jeho stěžejní dílo „Die Zellular-Pathologie in ihrer Bergründung auf physiologische und patologische Gerebelehre“, v němž shrnul veškeré poznání buňky jako stavebního kamene živé hmoty. Další významná díla:

Rudolf Ludwig Karl Virchow (13. října 1821 Schivelbein v Pomořansku (dnes Świdwin) – 5. září 1902 Berlín) byl německý lékař a politik.

鲁道夫·路德维希·卡尔·菲尔绍( (发音 [ˈvɪrço] 或 [ˈfɪrço]),1821年-10月13日-1902年-9月5日),又译魏尔肖、维尔肖、魏修,德国医生、人类学家、病理学家、史前学家、生物学家、作家、编辑和政治家。


Popis.

Základní konstrukce vychází ze výzkumné družice Charge Composition Explorer vypuštěné v rámci programu Active Magnetospheric Particle Tracer Explorer (AMPTE). Skládá se z dvou osmibokých hranolů o rozměrech 1,6 metru napříč a 1 metr na výšku. O dodávku elektrické energie se starají čtyři křemíkové solární panely o výkonu 464 wattů (440 W po pěti letech provozu). Díky povaze mise, kdy je družice natočena ke slunci pod stále stejným úhlem, mohou být solární panely fixní a celá konstrukce se tím zjednodušila. Stabilizace je zajištěna rotací kolem podélné osy rychlostí 5 otáček za minutu. Pro dosažení přesné dráhy a její následné udržení byla družice vybavena pohonným systémem s celkem šesti tryskami. Čtyři trysky jsou umístěny v ose a řídí rychlost v ose rotace. Dalších šest trysek je umístěno v radiální rovině a jejich úkolem je korigování rychlosti v této rovině a zároveň udržování rotace tělesa družice. Jako palivo slouží hydrazin a motory slouží na principu přetlakové dodávky pohonných látek (Raketový motor na kapalné pohonné látky#Přetlakový cyklus), kdy jako zdroj tlaku tlaku v systému slouží stlačený dusík. Při startu bylo na palubě vezeno 195 kg hydrazinu, což podle odhadů vystačí na udržení pozice až do roku 2024. Přenos dat a řídících povelů je realizován prostřednictvím sítě DSN. Družice je vybavena dvěma nezávislými komunikačními systémy, pracujícími v pásmu S a palubní pamětí o kapacitě dvou gigabite.

Přístrojové vybavení.

CRIS, "Cosmic Ray Isotope Spectrometer" je spektrometr, určený ke sledování izotopového složení kosmického záření. Je schopný detekovat izotopy až do atomového čísla 30, tedy izotopy všech prvků od vodíků po zinek.  ULEIS, "Ultra-Low Energy Isotope Spectrometer" měří tok iontů v rozmezí od Helia až po Nikl. Detekuje ionty od 20 keV až 10 MeV.  SEPICA, "Solar Energetic Particle Ionic Charge Analyzer" studoval energetické částice vycházející ze slunce. Přístroj je od roku 2008 nefunkční.  SWIMS a SWICS, "Solar Wind Ion Mass Spectrometer" a "Solar Wind Ion Composition Spectrometer" jsou hmotnostní spektrometry, každý zaměřený na studium jiného spektra částic pocházejících ze slunce i mezihvězdného prostoru.  SIS, "Solar Isotope Spectrometer" je spektrometr, určený ke měření izotopového složení částic pocházejících ze slunce. Dokáže zaznamenávat jádra Helia až Niklu při energiích od ~10 do ~100 MeV.  EPAM, "Electron, Proton, and Alpha Monitor" je komplex pěti přístrojů pro měření iontů a elektronů v širokém pásmu energií, elektrony do 40 keV a ionty do 50 keV.  SWEPAM, "The Solar Wind Electron, Proton, and Alpha Monitor" je přístroj pro zkoumání směru a energií elektronů, plazmatu a iontů slunečního větru.  MAG je magnetometr pro studium lokálních meziplanetárních magnetických polí.  Data z přístrojů EPAM, MAG, SIS a SWEPAM jsou využívána také organizací NOAA pro předpovídání vesmírného počasí a monitorování anomálií ve sluneční aktivitě.

Advanced Composition Explorer, zkráceně ACE, je americká vědecká družice, určená ke studiu chemického a izotopového složení hmoty pocházející ze sluneční koróny, meziplanetárního, lokálního mezihvězdného a mezigalaktického prostředí. Obíhá librační centrum L1 soustavy Země-Slunce. Pro udržení této pozice má dostatek paliva až do roku 2024.

先进成分探测器(,ACE)是NASA研究太阳风中高能粒子、行星际物质和其他源的成分的探测计划以及太阳和空间探索任务。从ACE获得的实时数据被太空天气预测中心用于提高太阳风暴预测和预警能力 ACE发射于1997年8月25号,现在运行于接近拉格朗日点L1的利萨如轨道(位于日地之间距离地球150万公里)。观测器仍然良好运行中,拥有足够的燃料来保持轨道运行到2024年。NASA戈达德太空飞行中心管理ACE的开发和集成。


Hudební a herecká kariéra.

80. léta.

Rita začala svou kariéru v roce 1980 hudební skupině v Izraelské armádě. V roce 1982, navštěvovala školu herectví „Bejt Cvi“. Její první kontakt s veřejností v Izraeli byl v roce 1986 v předkole pro Eurovision Song Contest (známé v Izraeli jako "Kdam-Eurovision"), kde se rozhodovalo kdo bude reprezentovat Izrael v nadcházejícím Eurovision Song Contest. Rita nevyhrála, ale její píseň „Švil ha-Bricha“, spolu s její provokativním vystoupením získala mnoho pozornosti. Tentýž rok Rita vystupovala v adaptaci "My Fair Lady" a vydala její debutové album, "Rita", (3× platinová deska, prodalo se přes 120,000 kopií).  V roce 1988 Rita vydala její druhé album, "Jmej ha-tom" (Dny nevinnosti). V letech 1988 a 1989 byla zvolena zpěvačkou roku v izraelském národním rádiu.

90. léta.

V 1990, Rita konečně měla možnost reprezentovat Izrael v Eurovision Song Contest s její písní "Šara ba-rchovot" (Zpívá v ulicích), ale získala jen 18 místo. Po krátké odmlce Rita vydala v roce 1994 její třetí album, "Ahava gdola" (Velká láska), které bylo také úspěšné a vedlo k tříletému turné po celé zemi. Album "Tachanot ba-zman" (Stanice v času) bylo vydáno v roce 1996, sestávající hlavně z dosud nevydaného materiálu.  V roce 1998 Rita byla pozvána zpívat izraelskou národní hymnu "Hatikva" (Naděje) jako část izraelských jubilejních oslav "Pa'amonej ha-jovel" (Jubilejní zvony).  V roce 1999 Rita vydala album "Tiftach chalon" (Otevři okno) které bylo také velmi úspěšné, následované albem "Chamcan" (kyslík) v roce 2003 které bylo méně úspěšné. V roce 2004, Rita účinkovala v roli Roxie Hart v adaptaci muzikálu "Chicago" pro Divadlo Bejt Lesin.

2000.

V roce 2006 Rita vystupovala v nové show nazvané "One" (anglicky) v režii Hanocha Rozena. Bylo prodáno přes 100 tisíc vstupenek.  Po pěti letech kdy nevydala žádné nové album, Rita vydala své sedmé album, "Remazim" (Náznaky).

2010.

V roce 2010 vystupovala ve zvláštním koncertu v sídlu Prezidenta Izraele v Jeruzalémě, v přítomnosti italského premiéra Silvio Berlusconi, a Izraelského prezidenta Šimona Perese. Zpívala svou hudební verzi básně "Hachanisini tachat knafajich" (Vem mě pod svá křídla) a árii v Italštině.

Osobní život.

Rita byla vdaná za zpěváka a skladatele Rami Kleinsteina, se kterým má dvě dcery - Meši a Noam. Jako pár spolu vystupovali v roce 2001. 3. září 2007 ale bylo oznámeno, že Rita a Rami se rozcházejí.

Rita Jahan-Farouz (: ריטה יהאן-פרוז, uměleckým jménem Rita; * 24. březen 1962) je izraelská zpěvačka a herečka, jejímž žánrem je popmusic. Narodila se v íránském hlavním městě Teherán a do Izraele podnikla aliju v roce 1970. Kariéru zpěvačky započala jako osmnáctiletá v izraelské armádě, do povědomí izraelské veřejnosti se však dostala až o dva roky později v národním kole soutěže Eurovision Song Contest. Ve stejný rok vydala své debutové album "Rita", které se stalo třikrát platinové. V letech 1988 a 1989 byla v soutěži izraelského rádia zvolena zpěvačkou roku. V roce 1990 zastupovala Izrael v soutěži Eurovision Song Contest, ale nepostoupila do užšího výběru. Během své pěvecké kariéry vydala k roku 2010 celkem jedenáct alb, z nichž pět se stalo platinovými.

丽塔(,本名Rita Yahan-Farouz,1962年-3月24日),是一位以色列流行歌手兼演员。


亚历山大三世 (苏格兰)

Skotský král.

Doba jeho dospívání byla poznamenána soupeřením dvou skupin o vliv v zemi. V prvním období byl nejvlivnějším šlechticem Walter Comyn, hrabě z Mentetithu, později se moci ujal Alan Durward. Na svatbě Alexandra s Markétou Anglickou roku 1251 využil anglický král Jindřich III. příležitosti setkání se svým protějškem, aby požadoval po svém zeti slib poslušnosti, což Alexandr odmítl.  Po dosažení dospělosti roku 1256 Alexandr vyhlásil záměr dokončit ovládnutí Vnějších Hebrid, které bylo přerušeno smrtí jeho otce před třinácti lety. Vznesl formální požadavek na tyto ostrovy u norského krále Haakona IV. Ten ale jeho nárok odmítl a odpověděl invazí. Obeplul západní pobřeží Skotska, obsadil ostrov Arran a zahájil mírová jednání. Alexandr prodlužoval jednání a čekal na podzimní bouře. Haakon nespokojený s prodlužováním jednání začal být netrpělivý, zaútočil, ale jeho lodě byly poškozeny bouřemi a bitva u Largs v říjnu 1263 skončila nerozhodně.  Haakon se vydal na cestu domů, ale v prosinci na cestě do vlasti zemřel na Orknejích. Jeho nástupce Magnus VI. souhlasil s mírovou dohodou, na základě které Skotsku připadl Ostrov Man a Vnější Hebridy za finanční odstupné. Norsko si tak zachovalo vliv pouze nad Orknejemi a Shetlandami. Roku 1284 ustanovil Alexandr III. hlavu rodu (klanu) Macdonaldů Anguse Macdonalda (zvaného též Aonghas Mór) pánem Ostrova Man a Vnějších Hebrid. Vůdcové klanu Macdonaldů po další dvě staletí vystupovali jako téměř nezávislí vládci a velmi často se stavěli proti skotskému králi.

Potomci a smrt.

Se svou první ženou Markétou měl tři potomky - dceru Markétu (zemřela roku 1283) a syny Alexandra (zemřel roku 1284) a Davida (zemřel roku 1281). Smrt jeho tří dětí ho přiměla k tomu, aby roku 1284 svolal jednání stavů a určil svou nástupkyní vnučku Markétu, dceru jeho dcery Markéty, která byla provdaná za norského krále Erika. Potřeba mužského potomka ho přiměla v listopadu 1285 k svatbě s Jolandou z Dreux.  Alexandr zemřel po pádu z koně, když se večer vracel z jednání královských rádců ke své manželce v Kinghornu. Byl pohřben v Dunfermlinském opatství.  Po jeho smrti se mělo nástupcem stát nenarozené dítě jeho druhé manželky. To ale přišlo na svět v listopadu 1286 mrtvé. Jeho vnučka Markéta zemřela roku 1290 na cestě do Skotska. Korunovace Johna Balliola 30. listopadu 1292 ukončila šestileté bezvládí, v jehož době Skotsko spravovala rada poručníků ("Guardians of Scotland").

Alexandr III. Skotský (4. září 1241 – 19. března 1286), král Skotska (Alby), byl jediným synem Alexandra II. a jeho druhé manželky Marie z Coucy. Jeho otec zemřel 6. července 1249 a Alexandr se tak stal králem ve věku osmi let.

亚历山大三世 Alexander III(1241年9月4日—1286年3月19日)苏格兰国王(1249年—1286年在位)。他是亚历山大二世国王之子,母为科西的玛丽(亚历山大二世的第二个妻子)。