Rodina CSF.

Rodina kolonie stimulujících faktorů zahrnuje:

Funkce.

Objevení.

Kolonie stimulující faktory dostaly svůj název podle metody, díky které byly v 60. letech objeveny a účinku svého působení na hematopoetické kmenové buňky.  Buňky z kostní dřeně (HSC) byly kultivovány v polotuhém médiu, které zabraňuje, aby se jednotlivé buňky volně hýbaly. Tudíž kolem každé buňky, která začne růst, se vytvoří kolonie jejích klonů. Pod buňky kostní dřeně byla přidána podpůrná vrstva buněk (tzv. feeder layer) např. z leukemických buněk, jater nebo plic, která musela vylučovat růstový faktor, který způsoboval, že se z HSC začaly tvořit kolonie makrofágů a/nebo granulocytů. Čím více podpůrných buněk se přidalo, tím více se tvořilo makrofágů a granulocytů, a bez podpůrných buněk nerostly. Tento růstový faktor byl nazvaný kolonie-stimulující faktor a později se zjistilo, že jsou to čtyři odlišné druhy. Např. faktor, který stimuloval HSC k tvorbě kolonií makrofágů byl nazvaný M-CSF.

Mechanismus účinku.

V případě potřeby zvýšení počtu bílých krvinek v krvi a tkáních (např. při zánětu) jsou CSF produkovány různými typy buněk zahrnujících aktivované T lymfocyty a makrofágy, žírné buňky, endoteliální buňky, fibroblasty, ale také osteoblasty (produkce M-CSF) při remodelaci kostí.  Jednotlivé CSF se váží na své membránové receptory na povrchu hematopoetických kmenových buněk a dalších krvetvorných progenitorových buněk. Tím aktivují vnitrobuněčnou signální kaskádu, která vede k tomu, že tyto buňky začnou proliferovat a diferencovat v určité typy krvinek.

Další funkce.

Receptory pro CSF nejsou pouze na krvetvorných progenitorových buňkách v kostní dřeni. Najdeme je také na diferencovaných buňkách jako jsou monocyty, makrofágy, dendritické buňky, mikroglie, neutrofilní granulocyty nebo osteoklasty. Tudíž nejenom že regulují vývoj především makrofágů a granulocytů, ale také ovlivňují jejich efektorové funkce jako je sekrece cytokinů. Některé CSF mají také roli při vývoji placenty a embrya, neuronů a neurálních prekurzorových buněk nebo epiteliálních buněk ledvin a tlustého střeva.

Klinické využití.

V klinické praxi se využívají lidské rekombinantní CSF. To znamená, že jsou produkované jinými organismy např. E-coli nebo kvasinkami, do kterých byl vnesen gen pro tyto proteiny.  Rekombinantní G-CSF se používá v podobě filgrastimu, pegfilgrastimu nebo lenograstimu při transplantacích HSC (u dárce k mobilizaci buněk do krve a následnému odběru, u příjemce jako možná podpůrná léčba po transplantaci) nebo ke zvýšení množství neutrofilních granulocytů u chronických neutropenií (nízká hladina neutrofilů) či neutropenií po chemoterapii. Ke stejným účelům se také používá rekombinantní GM-CSF jako sargramostim nebo molgramostim.

Kolonie stimulující faktory (CSF - "colony-stimulating factor") je skupina glykoproteinů, které působí jako hematopoetické (krvetvorné) růstové faktory, jednoduše řečeno ovlivňují krvetvorbu. Svou přítomností v kostní dřeni stimulují hematopoetickou kmenovou buňku (HSC), ze které vznikají krvinky a trombocyty, aby proliferovala a diferencovala (specializovala) se v určité typy především leukocytů (bílých krvinek). Druh krvinky, která se z HSC diferencuje, závisí na typu CSF a dalších přítomných faktorů (viz obrázek 1).

集落刺激因子(CSF)是一类分泌型的糖蛋白,其与造血干细胞表面上的受体蛋白结合,从而激活细胞内信号传导途径,其可导致细胞增殖并分化成特定类型的血细胞(通常是白细胞,对于红细胞形成,参见促红细胞生成素)。它们可以人工合成并外源性施用。


Stavba.

Celkem byly v letech 1928–1935 postaveny dvě jednotky této třídy. Kontrukčně vycházely z předcházející třídy "Königsberg". První postavila loděnice KMW ve Wilhelmshavenu a druhý loděnice Deutsche Werke v Kielu.  Jednotky třídy "Leipzig":

Konstrukce.

"Leipzig".

Hlavní výzbroj tvořilo devět 150mm kanónů umístěných ve třídělových věžích, dva 88mm kanóny a až 120 min. Pohonný systém kombinoval parní turbíny pohánějící dva lodní šrouby s diesely, které poháněly třetí šroub. Osm kotlů Marine pohánělo dvě turbíny Germania o výkonu o výkonu 60 000 hp. Čtyři diesely MAN přidávaly dalších 12 400 hp výkonu. Nejvyšší rychlost dosahovala 32 uzlů.

"Nürnberg".

Křižník měl mírně upravenou nástavbu, silnější výzbroj, větší rozměry a výtlak. Výzbroj tvořilo devět 150mm kanónů, osm 88mm kanónů, osm 37mm kanónů, čtyři 20mm kanóny, dvanáct 533mm torpédometů a 120 min. Byl vybaven katapultem a dvěma hydroplány He 60. Rychlost a dosah křižníku zůstaly beze změn.

Služba.

Dne 13. prosice 1939 "Leipzig" a "Nürnberg" torpédovaly britské ponorky HMS "Salmon" a HMS "Ursula". "Leipzig" nebylo možné zcela opravit, takže po opravě sloužil jako cvičná loď. Křižník mimo jiné přišel o čtyři kotle a jeho rychlost poklesla na 24 uzlů. Oprava "Nürnbergu" trvala čtyři měsíce. Dne 15. října 1944 byl "Leipzig" vážně poškozen kolizí s těžkým křižníkem "Prinz Eugen". Do konce války se jej nepovedlo opravit. Do trupu "Leipzigu" Spojenci naložili chemickou munici a dne 11. července 1946 jej potopily ve Skagerraku. "Nürnberg" válku přečkal a jako reparaci jej získal SSSR. Sloužil jako "Admiral Makarov". Roku 1960 byl sešrotován.

Třída Leipzig byla třída lehkých křižníků německé Reichsmarine a později Kriegsmarine. Celkem byly postaveny dvě jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1931–1946. Oba křižníky byly nasazeny ve druhé světové válce. Oba válku přečkaly. "Nürnberg" po válce v rámci reparací získal Sovětský svaz.

莱比锡级轻巡洋舰(德语:Leipzig-Klasse)是威玛国家海军与纳粹德国海军的两艘轻巡洋舰所使用的舰级,分别为莱比锡号和纽伦堡号。两艘设计上为柯尼斯堡级的改良型,并先后于1931年与1935年建成服役。


Přírodní výskyt.

Synefrin, i když již známý jako syntetická organická sloučenina, byl nejprve izolován jako přírodní produkt z listů různých "citrusových" stromů a jeho přítomnost zaznamenaná v různých "citrusových" šťávách Stewartem a spolupracovníkymi na počátku šedesátých let. Průzkum výskytu synefrinu mezi vyšší rostliny publikoval v roce 1970 Wheaton a Stewart. To bylo následně zjištěno u "druhů Evodia" a "Zanthoxylum", všech rostlin z čeledí Rutaceae.  Stopové hladiny (0,003%) synefrinu byly také zjištěny v sušených listích "Pogostemon cablin" ( patchouli, Lamiaceae). To se také vyskytuje u některých druhů kaktusů rodu "Coryphantha" a "Dolichothele".  Tato sloučenina se však nachází převážně v řadě druhů "citrusů", včetně "hořkých" a "sladkých" pomerančových odrůd.

"Citrusové plody".

Extrakt z nezralého ovoce z asijských kultivarů "Citrus aurantium" (běžně nazývaný "hořký" oranžový), shromážděný v Číně, vykazuje obsahy synefrinu přibližně 0,1-0,3% nebo ~ 1-3 mg / g; Analýza sušeného ovoce "C. aurantium" pěstovaného v Itálii ukázala koncentraci synefrinu o ~ 1 mg / g, přičemž kůra obsahuje více než třikrát více než buničina.

Stereoizomery.

Vzhledem k tomu, že synefrin existuje ve dvou enantiomerech, které nemají identické biologické účinky, někteří výzkumníci zkoumali stereoizomerní složení synefrinu extrahovaného z přírodních zdrojů. I když je zřejmé, že synefrin se nachází v těchto druhů, "Citrus," které byly studovány především jako L-izomeru, byly zjištěny nízké hodnoty d-synefrin v šťávy a marmelády vyrobené z "C. unshiu," a nízké hladiny (0,002%) byly hlášeny u čerstvého ovoce z "C. aurantium". Existují náznaky, že některý d-synefrin může být tvořen racemizací l-synefrinu v důsledku zpracování čerstvého ovoce, i když tato věc nebyla zcela objasněna. Nicméně, bez ohledu na situaci u druhů "Citrus", Ranieri a McLaughlin hlásili "izolaci" racemické (tj. Směsi stejného množství d- a l-stereoisomerů) synefrinu z kaktusu rodu "Dolichothele" za podmínek, významné množství racemizace.

Biosyntéza.

Předpokládá se, že biosyntéza synefrinu v "citrusových" druzích probíhá následně : tyrosin → tyramin

Přítomnost v nutričních / dietních doplňcích.

Některé doplňky stravy, které se prodávají za účelem podpory úbytku tělesné hmotnosti nebo poskytování energie, obsahují synefrin jako jednu z několika složek. Obvykle je synefrin přítomen jako přírodní složka "Citrus aurantium" ("hořká oranžová"), vázaná v rostlinné matrici, ale může být také ze syntetického původu nebo z vyčištěné fytochemické látky (tj. Extrahována z rostlinného zdroje a přečištěna do chemických látek homogenita). Rozsah koncentrací, který společnost Santana a spolupracovníci zjistila v pěti různých doplňcích zakoupených v USA, činila přibližně 5 až 14 let mg / g.

Synefrin, přesněji "p"-synefrin, je alkaloid, který se přirozeně vyskytuje u některých rostlin a zvířat, a také ve schválených léčivých přípravcích jako např. "m"- substituovaný analog známý jako neo-synefrin. "p-" Sinefrin (dříve Sympatol a oxedrin [ BAN ]) a "m" -synefrin jsou známy pro své dlouhodobější adrenergní účinky ve srovnání s norepinefrinem. Tato látka je přítomna ve velmi nízkých koncentracích v běžných potravinách, jako je pomerančová šťáva a jiné pomerančové ( "citrusové" druhy) produkty, jak "sladké", tak i "hořké" odrůdy. Přípravky používané v tradiční čínské medicíně (TCM), známé také jako Zhi Shi, jsou nezralé a sušené celé pomeranče z "Citrus aurantium" (Fructus Aurantii Immaturus). Výtažky ze stejného materiálu nebo vyčištěného synefrinu jsou také uváděny na trh v USA, někdy v kombinaci s kofeinem, jako dieta pro orální užití podporující snížení hmotnosti. Zatímco tradiční přípravky byly používány po tisíciletí jako součást receptur TCM, samotný synefrin není schváleným léčivem. Jako léčiva se stále používá "m-" synefrin ( fenylefrin ) jako sympatomimetikum, tj. pro hypertenzní a vazokonstrikční vlastnosti, většinou injekcí pro léčbu mimořádných stavů, jako je šok a zřídka perorálně pro léčbu bronchiálních problémů spojených s astmatem a senná rýma.

辛弗林是一种膳食补充剂,可以帮助减少人体内的脂肪。尽管它的功能还存在争议,目前辛弗林已经成为了在美国更具争议的另一种膳食补充剂麻黄(Ephedra)的替代品。辛弗林主要是从一种水果苦酸橙(Citrus aurantium)中提取出来的。


马尔博罗公爵夫人萨拉·丘吉尔

Kariéra u dvora.

Pocházela z drobné venkovské šlechty, byla dcerou Richarda Jenningse (1619–1668), který vlastnil statky v Hertfordshire a byl členem Dolní sněmovny. Jeho starší dcera Frances (1647–1730) z prvního manželství byla manželkou hraběte z Tyrconnelu. Sarah od dětství žila u dvora vévody z Yorku, s nímž se její otec sblížil v období restaurace. Byla milenkou Jakuba II. a díky tomu dosáhl vzestupu její manžel John Churchill, za nějž se provdala v roce 1677. Od roku 1678 byla první dvorní dámou princezny Anny.  Vrcholu kariéry dosáhla za vlády královny Anny, kdy se již jako vévodkyně z Marlborough stala správkyní soukromé královské pokladny (1702–1711) a nejvyšší hofmistryní ("Mistress of Robes") (1704–1714). Její manžel vévoda z Marlborough patřil tehdy k předním vojenským osobnostem války o španělské dědictví, Sarah často pobývala ve Woodstocku, kde dohlížela na budování rodového sídla Blenheim Palace. Zůstávala ale v kontaktu s královnou Annou a svým vlivem zasahovala do vnitřních i zahraničních politických záležitostí. Po pádu whigistické vlády hraběte Godolphina (1710) upadl její i manželův vliv, v roce 1711 byla odvolána z postu správkyně královské pokladny. Na veřejné dění již neměla vliv, ale do smrti královny Anny zastávala funkci nejvyšší hofmistryně. S nástupem Jiřího I. byla opět povolána ke dvoru jako stoupenkyně strany whigů, patřila k předním osobnostem dvora, ale politický vliv již neměla žádný. Po smrti svého manžela se jako jeho dědička stala jednou z nejbohatších žen v Evropě (1722).

Manželství a potomstvo.

Za Johna Churchilla se provdala v roce 1677, z jejich manželství pocházelo šest dětí. Jediný syn John zemřel předčasně, titul vévody z Marlborough přešel na spřízněný rod Spencerů.

Sarah Churchillová, vévodkyně z Marlborough ("Sarah Churchill, Duchess of Marlborough)" (5. června 1660 St Albans, Anglie – 18. října 1744, Londýn, Anglie) byla anglická šlechtična. Jako milenka Jakuba II. a manželka významného vojevůdce Johna Churchilla patřila k vlivným osobnostem anglické historie přelomu 17. a 18. století. Významný vliv na politiku měla jako nejvyšší hofmistryně ("Mistress of the Robes") královny Anny (1702–1714). Od roku 1702 užívala titul "vévodkyně z Marlborough", podílela se na budování rodové rezidence Blenheim Palace. K jejímu přímému potomstvu patří Winston Churchill nebo princezna Diana.

马尔博罗公爵夫人萨拉·丘吉尔(英语:Sarah Churchill, Duchess of Marlborough,婚前姓Jenyns,在大多数现代参考文献也写为Jennings;1660年6月5日(旧历) – 1744年10月18日)凭借与英国女王安妮的亲密友谊,她成为当时最有影响力的女性之一。安妮还是公主时与萨拉的友谊就广为人知,当时的很多重要人物都把注意力转向她,希望借助她来影响安妮。当安妮成为女王后,萨拉对政府的了解以及与女王的亲密关系,使她成为安妮的强大盟友和危险敌人。


Příběh.

Děj knihy začíná Jinnou a Phyllisem, kteří rekreačně cestují skrze otevřený vesmír na své kosmické lodi. Na cestě najdou potulující se láhev se vzkazem. Napsal jej Ulyxes Mérou a je na něm zaznamenán jeho příběh.  Příběh začíná vyprávěním o příteli Ulyxa, profesoru a vědci Antellovi, jenž roku 2500 vynalezl kosmickou loď. S ní je možné dosáhnout rychlosti světla. Mérou, profesor a další člen posádky, fyzik jménem Arthur Levain, se tedy vydávají na cestu ve své raketě. Jejich cílem je prozkoumat vesmír a nalézt známky dalších civilizací. Společně letí až ke vzdálené solární soustavě, v jejímž středu se nachází červený obr Betelgeuza. Soustava je od Země vzdálena přibližně 300 světelných let, ale cesta trvá kvůli dilataci času pouze pár let.  V soustavě najdou planetu podobnou Zemi a pojmenují ji Soror. Společně pak na planetě přistanou. Zjistí, že mohou ve zdejší atmosféře volně dýchat a pít vodu z potoků a říček. Brzy nato však při průzkumu okolí narazí na zcela primitivní skupinu lidí, kteří jim spálí jejich skafandry a vezmou je do zajetí. Jedna z žen skupiny jim dokonce zabije i jejich šimpanze Hektora, jenž s nimi putoval ve vesmírné raketě. Vědci Antelle a Levain jsou vůči těmto lidem skeptičtí. Mizantropický Levain od lidského druhu moc neočekával a nebyl tak překvapen chováním zdejších divochů. Antelle studoval divochy více z vědeckého hlediska. Usoudil, že se postupem času proměnili v primitivy a zanechali tak lidskou civilizaci v troskách. Profesor však věřil v jejich převýchovu. O něco později byla trojice překvapena náhlým lovem, kterého se účastnily gorily, šimpanzi a orangutani. Všichni oděni v lidském oblečení totožném s tím, jež lidé nosili ve dvacátém století na planetě Zemi. S pomocí zbraní přepadli skupinu lidí a několik jich zabili, včetně Levaina. Ulyxes a další byli zajati a odvedeni.  Mérou byl spolu s ostatními zajatci převezen do města opic, podobajícího se městům ze Země, a byl poslán do výzkumného zařízení. Ostatní byli prodání do otroctví. Ve výzkumném zařízení byly na lidech prováděny experimenty, jež dle Méroua měly hodně společného s Pavlovovými. Ulyxes zaujal opice svou inteligencí. Dokázal totiž nakreslit a zkonstruovat geometrické útvary. Ujal se ho tedy jeden z vědců, samice šimpanze Zira. Zira ho učila opičímu jazyku, aby se dokázal s opicemi domluvit a porozumět jim. Francouzštině, která byla jeho mateřským jazykem, nerozuměla. Mérou však dokázal některé výrazy znázornit posouváním jazyka. Časem se Ulyxes naučil hovořit plynně opičím jazykem a Zira dokázala vyslovovat pár frází ve francouzštině. Zároveň se od ní dozvěděl vše o opičí planetě. Zira byla Ulyxem natolik okouzlena, že ho představila Kornéliovi, mladému respektovanému vědci akademie věd a jejímu snoubenci. Ulyxes byl nakonec propuštěn z vězení a byl mu darován byt, který se podobal tomu z Paříže. S Kornéliovou pomocí promluvil před prezidentem opic a dalšími opičími reprezentanty. Získal od nich padnoucí oblečení, protože byl od této chvíle členem jejich společnosti. Rozhovor byl vysílán živě všemi stanicemi.  Přestože o Ulyxově inteligenci byli přesvědčeni šimpanzi Zira a Kornélius, vedoucí akademie orangutan věřil, že porozumění jejich jazyka jen předstírá. Ulyxes se taktéž zamiloval do ženy, Novy. Potkal ji v době, kdy se společníky přistál na planetě. Zpočátku Mérouem opice opovrhovaly, ale postupně jej, krůček po krůčku, přijaly za sobě rovného. Stal se tak ve městě celebritou, která navštěvovala každou párty a každý se s ní chtěl setkat a pohovořit. Ulyxes se tomuto způsobu života přizpůsobil a vzal si Novu za manželku. Nova s ním otěhotněla a dokázalo se tak, že je Ulyxes stejný jako zdejší primitivní lidé, což zapříčinilo snížení jeho postavení v opičí společnosti. Znechucení se však proměnilo postupem času ve strach. Opice pomocí chirurgických zákroků zjistili, že lidé jsou schopni opravdové řeči. Byly nalezeny také ztracené kousky opičí historie, které pojednávaly o vládnutí lidské rasy na planetě. Lidé se časem stali více závislými na opicích až zdegenerovali. Opice je nato svrhly. Zbylí lidé pak skončili v primitivní podobě divochů.  Ačkoli některé opice nevěřily nalezeným důkazům, starý orangutan Zaius považoval lidi za hrozbu, jež musí být navždy vymýcena. Zira s Kornéliem tedy pomohli Ulyxovi, Nově a jejich novorozenému synovi Síriusovi dostat se pryč z planety v kosmické lodi. Cestování zpět na Zem trvalo opět několik staletí, avšak pro ně to bylo pouhých 3 a půl let. Společně se dostali o 700 let v budoucnosti vzdálené Paříže. Po přistání však zjistili, že se od Ulyxova opuštění opice vyvinuly a nyní zde vládnou. Bez váhání planetu opustili. Mérou napsal na lodi dopis, jenž následně uložil do lahve. Tu pak vystřelil do vesmíru.  Příběh našli šimpanzi Jinn a Phyllis. Odmítli mu však uvěřit, protože člověk není natolik inteligentní, aby dokázal takovýto text napsat.

Adaptace.

Román byl inspirací ke vzniku mediální franšízy zahrnující doposud devět filmů, dva televizní seriály (z toho jeden animovaný) a množství komiksů.  Režie prvního filmu z roku 1968 "Planeta opic" se ujal Franklin J. Schaffner. Scénář k němu napsali Michael Wilson a Rod Serling a v hlavní roli se objevil herec Charlton Heston. Film byl komerčně úspěšný a tak po něm následovala další čtyři pokračování, která přicházela do kin s jednoletými rozestupy v letech 1970 až 1973.  Druhou adaptací románu byl film režiséra Tima Burtona "Planeta opic" z roku 2001, volný remake stejnojmenného filmu z roku 1968. V roce 2011 byl uveden do kin reboot zvaný "Zrození Planety opic", na kterém pracoval zcela nový filmový štáb. Kritici i veřejnost film přijali pozitivně a ten se tak stal základem nové filmové série.

Planeta opic (ve francouzském originále La Planète des singes) je vědeckofantastický román z roku 1963 francouzského spisovatele Pierra Boulla. Stal se předlohou amerického filmu z roku 1968 "Planeta opic" a dal vzniknout stejnojmenné franšíze.

《人猿星球》(,英语:Monkey Planet或Planet of the Apes),1963年出版的一部法语科幻小说,作者是彼埃尔·布勒。它曾以《"Monkey Planet"》之名在英国出版。后来再版时,为与「人猿星球」的电影发行一致,改名为《"Planet of the Apes"》。海洋出版社1982年曾以《猿猴世界》之名出版过该书的中文简体版。


Struktura.

V molekule Cr(OAc)(HO) se nacházejí dva atomy chromu, dvě molekuly vody jako ligandy a čtyři octanové skupiny jako můstkové ligandy. Na každý chrom jsou koordinovány čtyři atomy kyslíku (po jednom z každé octanové skupiny) vzájemně uspořádané do tvaru čtverce, jedna molekula vody a druhý atom chromu (naproti molekule vody); tím má celá molekula oktaedrickou koordinační geometrii. Atomy chromu jsou propojeny čtvernou vazbou a molekula má (bez ohledu na umístění atomu vodíku) symetrii D. Stejnou strukturu mají i dihydráty octanu rhodnatého a octanu měďnatého, i když u těchto sloučenin k sobě atomy kovů nejsou tak blízko.  Uvedená čtverná vazba vzniká překryvem orbitalů d jednotlivých atomů chromu; vazbu sigma vytváří překryv orbitalů d, překryvy orbitalů d a d dávají vzniknout dvěma vazbám pí a překryvem orbitalů d se tvoří vazba delta. Tato čtverná vazba má také nízký magnetický moment a malou délku (236,2 ± 0,1 pm); vzdálenost atomů chromu je však kratší, přibližně 184 pm.

Historie.

Octan chromnatý poprvé popsal roku 1844 Eugène-Melchior Péligot; zřejmě šlo o dimerní formu Cr(OAc)(HO). Neobvyklá struktura, podobná octanu měďnatému, byla objevena roku 1951.

Příprava.

Prvním krokem při přípravě octanu chromnatého je obvykle redukce vodného roztoku chromité soli kovovým zinkem. Vzniklý modrý roztok následně reaguje s octanem sodným, přičemž se vysráží octan chromnatý jako světle červený prášek.  Příprava Cr(OAc)(HO) se využívá k otestování syntetických dovedností a trpělivosti vysokoškolských studentů v laboratořích anorganické chemie, neboť i malé množství vzduchu vniklého do aparatury se projeví odbarvením jinak červeného produktu.  Bezvodou formu octanu chromnatého (a také dalších chromnatých karboxylátů) lze získat z chromocenu:  Takto lze připravit bezvodou formu přímým postupem.  Díky své snadné přípravě se Cr(OAc)(HO) používá jako výchozí látka pro přípravu dalších chromnatých sloučenin.  Místo kyseliny octové lze použít i jiné karboxylové kyseliny a jako zásada nemusí sloužit jen voda, tím lze získat mnoho rlzných analogů octanu chromnatého.

Použití.

Octan chromnatý má jen malé praktické využití. Používá se k dehalogenaci organických sloučenin jako jsou α-bromketony a chlorhydriny.

Octan chromnatý je komplexní sloučenina chromu, která se obvykle vyskytuje jako hydratovaný dimer se vzorcem Cr(CHCO)(HO), který bývá často zjednodušován na Cr(OAc)(HO). Atomy chromu v molekule jsou spojeny čtvernou vazbou. Látka je citlivá na vlhkost a při její oxidaci dochází k výrazné změně barvy.

乙酸亚铬(化学式:Cr(OAc)(HO)),IUPAC名称为乙酸铬(II),是常见的铬(II)化合物之一。通常情况下为深红色的反磁性固体,以二水合物和无水物的形式存在。在水和甲醇中的溶解度较小。以二聚体分子存在,分子内含有Cr-Cr四重键。是Cr(II)化合物中比较稳定的一个,但对空气敏感,容易被氧化为Cr(III)化合物而发生颜色变化。乙酸亚铬的制备和性质分析通常是无机化学课程中的实验之一。


Poloha.

Město se rozkládá v tundře na pobřeží Jekatěrinské gavaně v Kolském zálivu v Barentsově moři, na poloostrově Kola přibližně 30 km vzdušnou čarou od Murmansku. Spadá do subarktického klimatického pásma. Nejvyšším bodem města je vrch Věstnik (Вестник) s výškou 115 metrů nad mořem.

Historie.

V roce 1894 místo s Jekatěrinským přístavem navštívil ruský podnikatel Sergej Witte. Ve svých zápiscích Witte napsal: „Tak skvělý přístav jsem nikdy v životě neviděl“. To ho inspirovalo k využití vhodné polohy pro komerční účely. Jeho návrh schválil car Mikuláš II., aby zde zřídil obchodní přístav.  Komerční přístav Alexandrovsk byl založen v létě 1896. Svůj název dostalo město na počest cara Alexandra III. a při svém založení mělo 500 obyvatel a o 3 roky později, 24. června 1899, obec získala status města a současně s tím se stal střediskem Alexandrovského (dříve Kolského) újezdu Archangelské gubernie. Úřady sem byly přemístěny z Koly. Na počátku 20. století byl v Alexandrovsku postaven pravoslavný chrám, škola a přístav, železnice od přístavu ke skladům. Město mělo dobrou infrastrukturu, bylo vybaveno elektrickým osvětlením a vlastní elektrárnou.  V roce 1931 byla ves Alexandrovskоje přejmenována na Poljarnoje (Полярное) a v roce 1939 povýšena město Poljarnyj. V době velké vlastenecké války byla v Poljarném zřízena hlavní základna Severního loďstva. Po válce byla tato úloha přenesena do Vajengy (Severomorsk). 5. května 2008 byl prezidentem Ruské federace městu udělen čestný titul Město vojenské slávy. Ve městě je poměrně mnoho neobydlených pětipodlažních domů v nedobrém technickém stavu, což budí dojem, že město vymírá.

Poljarnyj ( "Поля́рный", do roku 1931 Alexandrovsk, "Александровск") je město v Murmanské oblasti v Rusku. Z důvodu přítomnosti vojenské námořní základny patří město Poljarnyj mezi tzv. uzavřená města, tzn., že do města je vstup osob, které zde nemají trvalé bydliště, možný pouze s úřední propustkou.

波利亚尔内()是俄罗斯摩尔曼斯克州北部的一个保密行政区,位于摩尔曼斯克峡湾西岸。1989年人口27635人,2002年人口18552人,2010年人口17293人。


Historie.

První známou sloučeninou se čtvernou vazbou byl octan chromnatý (Cr("μ"-OCCH)(HO)). Poprvé jej připravil roku 1844 Eugène-Melchior Péligot, ovšem čtverná vazba v něm byla nalezena až o století později.  První krystalografické studie sloučenin se čtvernou vazbou byly provedeny u solí aniontu ReCl; byly zde popsány malé délky vazeb (a diamagnetické vlastnosti látky), což naznačovalo vazby mezi atomy rhenia. Uvedený anion byl mylně považován za anion dvojmocného rhenia, z čehož vyplynul původně navržený vzorec ReCl.  Krátce poté byla popsána krystalová struktura oktachlordirhenitanu draselného (K[ReCl]·2HO). Tato analýza odhalila chyby předchozích studií. Délka vazby Re-Re v této sloučenině je pouze 224 pm; v teorii molekulových orbitalů se popisuje jako σπδ. tedy spojení jedné vazby sigma, dvou vazeb pí a jedné vazby delta.

Struktura.

Iont ReCl se vyskytuje v zákrytové konformaci (viz obrázek vlevo). Vazebný orbital delta vzniká překryvem dvou orbitalů d jednotlivých atomů rhenia; tyto orbitaly jsou v poloze kolmé na osu Re-Re a nacházejí se mezi vazbami Re-Cl. Orbitaly d podél vazeb Re-Cl jsou stabilizovány interakcemi s orbitaly chlorových ligandů a nezapojují se do vazby Re-Re. Iont OsCl, který má o dva elektrony více (σπδδ*) oproti tomu má mezi atomy osmia trojnou vazbu a vyskytuje se v nezákrytové konformaci.  Bylo popsáno mnoho dalších sloučenin se čtvernými vazbami, například oktachlordimolybdenatan draselný (K[MoCl]) a tetrakis(hexahydropyrimidinopyrimidin)diwolfram.  U prvků bloku s a bloku p nejsou sloučeniny se čtvernými vazbami známy. Podle teorie molekulových orbitalů se v sigma systému nacházejí dvě skupiny spárovaných elektronů (vazebná a protivazebná) a dvě skupiny spárovaných elektronů v degenerovaném vazebném orbitalu π, což dává řád vazby 2, což naznačuje, že v dvouatomové molekule uhlíku (C) je dvojná vazba. Z diagramu molekulových orbitalů vyplývá, že vazba v C skládá z&dvou vazeb pí a vazby sigma zde nejsou přítomny. Byla však vydána práce, podle které je v uvedené molekule čtverná vazba.

Čtverná vazba je chemická vazba mezi dvěma atomy, které se účastní osm elektronů; jedná se o jakési rozšíření běžnějji se vyskytujících typů, dvojné a trojné vazby Stabilní čtverné vazby se nejčastěji objevují u přechodných kovů z prostřední části bloku d, jako jsou rhenium, wolfram, molybden a chrom. Ligandy, u kterých se může vyskytnout tento typ vazby, jsou obvykle donory π elektronů, nikoliv jejich akceptory.

四重键(),或称肆键,在有机化学中,是指用4对价电子在两个原子间的共价键。


Všeobecné informace.

Ve druhé polovině 16. století se obchod s kožešinami v Rusku stal nejvýnosnější obchodní činností. Za nejvzácnější neporušenou kožešinu černého sobola se stříbřitým nádechem mohl zdatný obchodník získat jmění v hodnotě domu v Moskvě. Do zájmu státní správy se tak přirozeně dostal přehled nad tímto obchodem. Na vzniku, nástupu slávy a zániku města Mangazeja se podílely tři základní složky.

Pěší lid.

V počátcích byl obchod především soukromou doménou obchodníků a dobrodruhů, podporovaných vlivnými a bohatými lidmi z evropských center Ruska. Pro tyto skupiny se vžilo označení "promyšlennyje ljudi", pro které se ve své době vžilo též označení pěší lid. Jednalo se o komplexní skupinu dobře ozbrojených obchodníků a řemeslníků s mimořádnou duševní i tělesnou houževnatostí. Nejznámějším zástupcem této skupiny je legendární objevitel Leny Děmid Pjanda. Dějiny dobývání Sibiře jsou prolínáním i soubojem této skupiny s logicky následující organizací vojenské podstaty.

Kozáci.

Podstatou druhé složky bylo vojsko, tedy ve své době kozáci a střelci. Ti zajišťovali státem organizovaný obchod s kožešinami, tzv. Sběr jasaku. Státní zájem časem v obchodu s kožešinami prosadil právě tuto skupinu do hlavní úlohy. Kromě zásobování carské pokladnice v Moskvě byly významným produktem výprav této skupiny dokumentované zprávy, mapy a zakládání pevností v nově objevených strategických bodech.

Západní Evropa.

Třetí složkou, která zasáhla do osudu města Mangazeja, byla námořní schopnost Holandska a Anglie. První mapu města vytvořil holandský obchodník. Sibiř se tehdy mohla stát holandskou nebo britskou kolonií stejně dobře jako Severní Amerika, Indie, nebo Indonésie.

Historie.

Město Mangazeja se nacházelo na Severní obchodní cestě jako obchodní centrum na cestě mezi lovci kožešin a obchodníky z evropských ruských měst.

Do roku 1620.

Mangazeja byla vybudována jako trvalé osídlení na základě rozkazu cara Borise Godunova. V roce 1600 byl z Tobolsku s ozbrojeným doprovodem několika stovek kozáků a střelců vypraven kontingent řemeslníků a materiálu po proudu řek Irtyš a Ob na sever. Během plavby zahynulo v soubojích s místními obyvateli třicet vojáků, ale nakonec výprava dosáhla ústí řeky Taz a krátce nato asi 300 km proti proudu založila na jejím vysokém pravém břehu dřevěnou pevnost a kostel.  V roce 1601 byla z Tobolsku vypravena další pomoc v podobě dvou stovek vojáků, kteří pomohli dokončit stavbu pevnosti. V roce 1603 byla osádka pevnosti obohacena o osobu kněze a v městě se začala provozovat pravoslavná liturgie. Později dějiny Sibiře získaly v Mangazeji prvního sibiřského mučedníka, Vasilije Mangazejského. V roce 1603 bylo dokončeno čtyřstěnné opevnění a stavby tří vojenských a dvou průjezdných věží.  Město se stalo v krátké době velmi bohatým ruským obchodním sídlem s čím dál tím početnější zahraniční účastí. Příjezd anglických a holandských obchodních lodí byl jen otázkou času. To bylo příčinou ediktu cara Michala I. Fjodoroviče o zákazu používat Severní obchodní cestu pod trestem smrti. Na řece Ob došlo k budování pevností za účelem kontroly sběru jasaku. Byla objevena cesta z povodí Obu k Jeniseji. Na tomto místě bylo založeno město Jenisejsk. Význam města Mangazeja se přesunul tam.

1620 – 1672.

Zákaz používat Severní obchodní cestu význam města nezničil okamžitě. Stále zůstala ve hře plavba proti proudu Obu a Irtyše do Tobolsku. Po objevu spojení s veletokem Lena přes přítok Jeniseje Dolní Tunguzska a přítok Leny Viljuj putovaly náklady s cennou kožešinou i nadále z výrazné části do povodí řeky Taz. Ve zmenšené míře pokračoval obchod s jasakem i v dalších desetiletích. V letech 1630 – 1632 se ve městě rozhořel ozbrojený konflikt mezi zastánci riskantního černého obchodu a zastánci státního dohledu. Situace se uklidnila po vybudování dostatečně funkčních celních pevností, přesto již význam města začínal pomalu upadat. Po velkém požáru 1642 byl úpadek sídla neodvratitelný. Obyvatelé se většinou stěhovali k Jeniseji do města Turuchansk, které bylo přejmenováno na Nová Mangazeja.  V roce 1672 vydal car Alexej Michajlovič dekret o zrušení města Mangazeja.

1672 – 1862 (období zapomínání).

Během druhé poloviny 17.století se z Obského zálivu zcela vytratily anglické a holandské obchodní lodě.  V 18. století se podél vodních cest rozrostly soustavy cest s dostatkem zásob sena pro koňské povozy a význam říční cesty byl převýšen suchozemskou dopravou. Doba cesty informací z Dálného Východu do hlavního města se zkrátila z několika let na několik měsíců. Povědomí o městě Mangazeja se přestěhovalo pouze do historických materiálů. Po přejmenování města Nová Mangazeja na Staroturuchansk se slovo Mangazeja vytratilo i z povědomí zeměpisného. Později byl opuštěn i Staroturuchansk a byl přenesen na opačný břeh Jeniseje k soutoku s Dolní Tunguzkou.  V 19. století zůstala "Zlatonosná Mangazeja" v obecném povědomí již jen jako pověst o bájném místě, v jejíž pravdivost lidé věřili asi tak jako v pravdivost Homérovy Tróje.

Od roku 1862.

Systematické vědecké zkoumání oblasti započala expedice J. I. Kušelevského, kdy byla na základě historických údajů určena a označena oblast archeologických výkopů. První, kdo objevil a zdokumentoval přesnou polohu opuštěného města byl ruský cestovatel V. O. Markgraf, který o svém objevu napsal ruské geografické společnosti v roce 1900. První sbírku nalezených objektů shromáždil biolog I. N. Šutov z Tomsku v roce 1914.  V létě 1964 započala systematický výzkum archeologické expedice Akademie věd SSSR, pod vedením profesora M. I. Bjelova. V té době začaly i práce na odkrývce v místech Staroturuchansku. Archeologický výzkum pokračuje, podporován množstvím elektrifikovaných osad, vybudovaných v blízkosti v rámci těžby zemního plynu.

Souhrn.

Zrození, bohatství i opuštění legendy zvané Mangazeja je typickým příběhem světových dějin kolonisace. Souboj s Anglií a Holandskem v tomto případě vyhrálo Rusko. Díky kožešinové zvěři a obavám o ztrátu obchodního monopolu dnes Rusko vlastní obrovské přírodní bohatství Sibiře. V místech kdysi bohatého města Mangazeja jsou to dnes bohaté zásoby zemního plynu.

Mangazeja (rusky "Мангазея") bylo v 17. století významné město na severu západní Sibiře, které sehrálo klíčovou roli v dobývání sibiřského bohatství pro Ruské impérium. Bylo vybudováno jako první sibiřské polární město. Pro své mimořádné bohatství a obchodní věhlas bylo nazýváno Bagdád severu. Po svém opuštění v roce 1672 se stalo legendou bez přesné geografické identifikace. V roce 1900 objevil a zdokumentoval přesnou polohu opuštěného města ruský cestovatel V. O. Markgraf. Místo je předmětem intenzivního zájmu archeologů.

曼加泽亚()是位于西西伯利亚北部的旧俄罗斯贸易站,约于17世纪初建立,为当时跨越乌拉山贸易的重要节点,但在繁荣了半个世纪后,因贸易衰退与天灾而没落,城镇也遭到废弃。


Paláce.

Zatímco Riddarholmskyrkan svými kořeny sahá hluboko do středověku (nejstarší dochované části pocházejí z konce 13. století) a kostel tak je jednou z nejstarších budov Stockholmu, většina paláců a domů na ostrově Riddarholmen byla postaveno v 17. století, kdy ostrov byl sídlem aristokratů, kteří ostrovu dali své jméno. Tři z těchto paláců obklopují centrální veřejné náměstí ostrova, Birger Jarls torg a jeho sochu. Wrangelův palác (švédsky Wrangelska palatset) na západě je nejpůsobivější, jeho součástí je středověká obranná věž a portál, který navrhl významný švédský architekt Nicodemus Tessin starší (švédsky "Nicodemus Tessin den äldre"). Jeho nejvýznamnější dílem je Drottningholmský zámek (památka UNESCO), zámek Skokloster, katedrála v Kalmaru, palác "Stenbock" (rovněž na Riddarholmen), palác "Bonde" (na starém městě), palác "Strömsholm" ad.  Paláce "Stenbock" a "Hessenstein" na východní straně náměstí jsou trochu méně honosné. Severně od náměstí se rozkládají dvě křídla "paláce Schering Rosenhaneové"], rustikální hlavní budova je ze 17. století.  Wrangelův palác, paláce "Hessenstein" a "Schering Rosenhaneové" v současnosti využívá "Svea Hovrätt", odvolací soud pro region Svealand (historické území Švédska, nyní 6 provincií ve středním Švédsku), zatímco "Högsta domstolen" (Nejvyšší soud) využívá palác "Bonde" a "Regeringsrätten" (Nejvyšší správní soud) sídlí v paláci "Stenbock". Na ostrově se nacházejí rovněž některé další tradiční vládní úřady, např. "Kammarkollegiet" (Agentura pro právní, finanční a administrativní služby, švédský správní úřad založený již 1539, je to nejstarší veřejná agentura ve Švédsku, nyní spadá pod Ministerstvo financí), "Justitiekanslern" (Kancelář spravedlnosti, má dohled nad zákonností vládních opatření).  Podél východního pobřeží ostrova, přibližně od severozápadu k jihu vede Centralbron, komunikace dálničního typu, která spojuje severní čtvrt Norrmalm se Södermalm (jižní čtvrť a současně ostrov). Centralbron a úzký záliv oddělují "Riddarholmen" od mnohem většího ostrova Stadsholmen, na kterém se rozkládá největší část starého města Gamla stan. Ostrovy "Riddarholmen" a "Stadsholmen" spojuje Riddarholmsbron (Riddarholmský most).

Původ názvu ostrova.

Ostrov se původně jmenoval "Kidaskär" (napovídá, že ostrov byl původně využíván hlavně k pastvě koz). Tento název ostrova je poprvé písemně doložen v "Erikskrönikan" (Erikova kronika), která je asi z roku 1325, V této kronice se uvádí, že Magnus III. Švédský (1240–1290) nechal kolem roku 1270 postavit na ostrově klášter a ve své závěti si přál, aby v něm byl pohřben. Během středověku se původní název ostrova "Kidaskär" vytrácí z historických pramenů a postupně se vystřídalo několich názvů: "Gråbrödraholm", "Munckholmen" a "Gråmunkeholm". Poslední název se běžně používal do 17. století.  Po protestantské reformaci byl klášter uzavřen a budova přeměněna na kostel švédské (luteránské) církve a pravděpodobně jako důsledek této změny se ostrov začal nazývat "Riddarholmen". Přetrvával však i starší název, např. švédský král Karel XI. (1655–1697) preferoval nový název, ale jeho nejmladší dcera Ulrika Eleonora Švédská (byla švédskou královnou v letech 1718–1720) užívala starší název.

Jachta/hotel.

Jachta "Vanadis" (kterou původně vlastnil americký průmyslník C. K. G. Billings), přejmenovaná na "Lady Hutton" je nyní zakotvena u ostrova Riddarholmen a je používána jako hotel známý pod jménem "Mälardrottninge".

Riddarholmen (doslova „Ostrov rytířů“ je malý ostrov v centru Stockholmu. Ostrov je součást starého města, které se nazývá Gamla stan. Na ostrově se nachází řada výstavných paláců a domů, některé jsou až ze 17. století. Dominantou nejen ostrova, ale celého starého města je Riddarholmskyrkan. Kostel sloužil jako pohřebiště většiny švédských králů od 17. století do roku 1950. Až v druhé polovině 20. století byl založen nový královský hřbitov Haga (prvním králem, který byl pohřben na novém královském hřbitově byl v roce 1973 král Gustav VI. Adolf).

骑士岛(瑞典语:Riddarholmen)是瑞典斯德哥尔摩市中心的一个小岛。该岛是斯德哥尔摩老城的一部分, 拥有许多17世纪以来的私人宫殿。主要地标是皇家葬礼教堂骑士岛教堂,自从16世纪以来的许多位瑞典君主都埋葬于此。


Scény.

Představení se konají na několika scénách. Především v Národním divadle Mnichov („Nationaltheater München") na Max-Joseph-Platz 2, ale také v Prinzregententheater na Prinzregentenplatz 12, v Cuvilliés-Theater v Mnichovské rezidenci nebo v Mnichovské jízdárně, Heßstraße 132 („Reithalle München"). V opeře hraje Bavorský státní orchestr. Od roku 1875 se každoročně koná Mnichovský operní festival („Die Münchner Opernfestspiele") jeden z nejvýznamnějších hudebních festivalů na světě.

Historie.

Předchůdkyní Bavorské státní opery bylo první mnichovské operní divadlo, které vzniklo v roce 1657 jako dvorní opera. Byl to Opernhaus am Salvatorplatz (Operní dům na Salvátorském náměstí). Podnět ke vzniku opery dala kurfiřtka Henrietta Adelheida Savoyská, manželka vévody Ferdinanda Marii Bavorského. Tato "Hofoper" je považována za nejstarší dvorní operu v německy mluvících zemích, a to spolu s předchůdkyní Vídeňské státní opery, která také vznikla v polovině 17. století. Jako budova pro operu posloužila stará sýpka na obilí, která se nacházela mezi dnešními ulicemi Prannerstrasse a Salvatorstrasse, přestavěná od roku 1651 nebo 1654 na operní dům. Hrálo se v něm do roku 1799. V roce 1802 byla již zchátralá budova kompletně stržena. Bavorský státní orchestr však existoval už dlouho předtím, jeho počátky sahají až do roku 1523.  Od roku 1753 bylo hlavní operní scénou Cuvilliésovo divadlo, jehož architektem byl François de Cuvilliés, původem z Francie, který v Mnichově začínal jako dvorní trpaslík. Zde nechával panovnický dvůr hrát především italské opery resp. opery na italská libreta. Mozartův "Idomeneo" byl v tomto divadle uveden v roce 1781. Když se pak po rozpuštění italské opery první německý divadelní soubor vedený kurfiřtem Karlem Theodorem přeměnil na Kurfiřtské dvorní a národní divadlo ("Kurfürstliches Hof- und Nationaltheater"), jak se od roku 1795 nazývalo staré divadlo "Altes Residenztheater", byl zchátralý dům na Salvátorském náměstí roku 1799 uzavřen a o tři roky později zbořen. Nové velké Královské dvorni a národní divadlo („Königliches Hof- und Nationaltheater", dnes „Nationaltheater München") bylo postaveno v letech 1810 až 1817. Přestavěno bylo poprvé po velkém požáru v letech 1823-25 a pak po druhé světové válce v letech 1958-63. V letech 1900 – 1901 se stavělo další velké divadlo ve východní části Mnichova (Bogenhausen), Prinzregententheater. Bylo určené speciálně pro inscenace oper Richarda Wagnera.  Dnes nabízí Mnichovská státní opera, společně s Bavorským státním orchestrem a Bavorským státním baletem, bohatý repertoár s téměř 350 operními a baletními představeními za rok.

Opera v Mnichově.

Na počátku 17. století se začala v Evropě vytvářet operní kultura, zejména v Itálii, která vyústila ve výstavbu trvalých operních scén. První z nich byla otevřena jako Teatro San Cassiano v roce 1637 v Benátkách. Také v Německu se na různých knížecích dvorech vyvíjela operní kultura. "Dafne" od Heinricha Schütze (premiéra v Torgau) byla první, dnes však ztracená německá opera, vytvořená v roce 1627. Se sňatkem vévody Ferdinanda Maria s Henriette Adelheid von Savoy v roce 1652 dorazila s nevěstou i italská operní kultura k bavorskému Dvoru. Již před touto svatbou působil v Mnichově Dvorní orchestr s většinou italských hudebníků a repertoár byl převážně italský. Řídil jej Giovanni Giacomo Porro, který byl povolán v roce 1635 z Vídně do Mnichova jako Dvorní dirigent. Také jsou od roku 1637 zaznamenána operní představení v Herkulově sálu mnichovské Rezidence a na hradech Schleißheim a Nymphenburg.  Na začátku dějin mnichovské opery je dvorská nádhera mladého italského hudebního dramatu, její nová, původně elitářská forma, která se později v Benátkách rychle měnila na populární formu hudebního divadla. Kurfiřt Ferdinand Maria nechal postavil v Herkulově sálu Rezidence divadlo, ve kterém byla dvorské společnosti představena první italská operní představení. Současně vybudoval první samostatnou operu v Německu podle plánu svého otce Maximiliana I. Přestavěním staré sýpky, tzv. „Haberkasten" na náměstí „Salvatorplatz", vzniklo barokní divadlo. Dvorská opera sloužila k oslavě knížecího dvora. K tomu většinou používala mytologické náměty a alegorické postavy. Technické vybavení s létajícími stroji, námořními bitvami a triumfálními vlaky často soutěžilo s hudbou. Během panování kurfiřta Maxe II. Emanuela, mezi roky 1679 a 1726, pokračovala italská opera ve svém vítězném tažení Mnichovem. Jeho nástupce Max III. Joseph nechal pak od architekta Francois Cuvilliés postavit "Teatro nuovo pressa la residenza"neboli „Residenztheater", dnes známé jako Divadlo Cuvilliés, které je pro návštěvníky z celého světa stále významným pojmem. Hudební drama se stalo sérií operních árií, belcantem primadon a kastrátů. Postupně se však ze středních vrstev vyvinula lidová opera a singspiel. Mytologie a oslavování vládců ustoupilo bližším vztahům z občanské sféry. Nové impulzy pocházely například z revoluční francouzské opéra comique nebo z vídeňského a lipského singspielu. Opera buffa se skládá ze směsi různých stylových prvků, Mozart ji ve věku 19 let stále za vlády Maxe III. Josepha složil jako svou první pro Mnichov objednanou operu s názvem "La finta giardiniera". O šest let později napsal na objednávku kurfiřta Karla Theodora svou operu sériiu, "Idomeneo" – dílo, které mělo premiéru v Residenztheater 29. ledna 1781 a znamenalo pro 25letého Mozarta rozhodující průlom. Umělecké a politické proudy v 1. čtvrtletí 19. století určoval Max IV Joseph, který vládl od roku 1799 jako kurfiřt, a dále v letech 1806 až 1825 jako první bavorský král Max I.  V roce 1802 byl starý "Haberkasten" na Salvatorplatz zbořen. "Hof-National-Schaubühne" se z "Churfürstliches Hoftheater" změnil na divadlo Cuvilliés. Jedním z posledních rozhodujících činů prvního bavorského krále Maxa bylo v roce 1811 položení základního kamene pro stavbu Královského dvorního a národního divadla na Marstallplatz. Divadlo, postavené podle plánů architekta Carla von Fischera, však 14. ledna 1823 vyhořelo. Díky ochotě mnichovských občanů a pod vedením architekta Leo von Klenze bylo pak o dva roky později znovu otevřeno. Nástupem Ludvíka I. na trůn, který spravoval dědictví svého otce z let 1825 až 1848, a oživením nového Národního divadla, začala nová epocha mnichovské opery. Jedním z prvních kroků krále bylo uzavření Lidového divadla na Isartoru a konečné rozpuštění italské opery. To otevřelo cestu domácím souborům, ale také všem celoevropským proudům. Panování bavorského pohádkového krále Ludvíka II. z let 1864 až 1886 je úzce spojeno se jménem Richard Wagner. Krátce po svém nastoupení na trůn přivedl devatenáctiletý král do Mníchova zadluženého skladatele, jehož "Lohengrin" ho před dvěma lety okouzlil. Přátelství mezi králem a hudebníkem přineslo v dějinách mnichovské opery a hudebního dramatu nový zlatý věk. Milníky tohoto vývoje jsou světové premiéry pěti mistrovských děl Richarda Wagnera. Dne 10. června 1865 uvedl nový dvorní dirigent, Hans von Bülow, "Tristana a Isoldu" a o tři roky později "Die Meistersinger von Nürnberg" za přítomnosti krále. Následovaly premiéry 22. září 1869 "Das Rheingold" a 26. června 1870 "Die Walküre" pod vedením Franze Wüllnera. V roce 1888 měla premiéru "Die Feen". Královský dvůr a Národní divadlo byly středem evropského hudebního světa. Za vedení generálního ředitele Karl von Perfall od roku 1867 do roku 1893 se v roce 1875 poprvé uspořádaly letní slavnosti s operami od Mozarta a s hudebními dramaty od Wagnera. Pořádání slavností si časem vynutilo vznik vlastního domu.  Na přelomu století, pod novým generálním ředitelem Ernst von Possartem vznikl během jednoho roku Prinzregententheater, který vyrostl z přání občanů a byl sponzorován milovníkem umění, regentem Luitpold Prinz von Bayern. Otevření 21. srpna 1901 operou "Die Meistersinger von Nürnberg" pod vedením Hermanna Zumpa bylo skutečnou lidovou slavností a zahájilo zlatý věk Mnichovského operního festivalu. Zumpův nástupce, Felix Mottl, připravil Richardu Straussovi půdu v jeho rodném městě Mnichov, i když zpočátku buržoazní publikum vylekal premiérami "Salome" a "Elektry" a uvedením ironické opery "Feuersnot". Jeho poslední hlavní dirigentský výkon byla mnichovská premiéra "Rosenkavalier" 1. února 1911, od které Richard Strauss rezonuje společně s Mozartem a Wagnerem v triádě Mnichovského operního festivalu. Známí umělci jako Enrico Caruso, Karl Erb a Maria Ivogün přinesli tehdy Mnichovu světovou slávu. Světový ohlas přinesly Mnichovu premiéry pod Bruno Walterem, hlavní díla Franze Schrekera, Ericha Wolfganga Korngolda, Maxe von Schillinga a opera Ariadne auf Naxos od Richarda Strausse. Od roku 1922 dal Bruno Walters, za 14 let svého nepřetržitého působení, Mnichovské opeře nový charakter. V jeho době působili takoví dirigenti jako Robert Heger, Karl Elmendorff, Paul Schmitz, Karl Böhm a Carl Tutein. Za dirigentským pultem Národního divadla a Prinzregententheater stáli Wilhelm Furtwängler a Hans Pfitzner. Když Hans Knappertsbusch a Clemens von Franckenstein museli v roce 1934 jakožto politicky nespolehliví odstoupit, zůstala mnichovská opera dva roky opuštěná. Její jméno se však stalo legendou.  V období třetí říše měl Mnichov dostat nový operní dům. S Clemensem Kraussem, který měl v rukou zplnomocnění jako generální a současně i hudební ředitel, se mnichovská opera dále rozvíjela navzdory útlaku a válce. Nejdůležitějšími událostmi v jeho práci a i v historii Národního divadla byly premiéry tří děl Richarda Strausse, "Friedenstag" (1938), "Verklungene Feste" (1941) a "Capriccio" (1942). V nočním bombardování ze 3. na 4. říjen 1943 se Národní divadlo proměnilo ve zříceniny a jeho další ničení a poškozování po vyvolání totální války v srpnu 1944 Státní operu zcela umlčely. Těžkosti poválečného začátku na sebe vzali ředitel Georg Hartmann a jeho hudební ředitel Georg Solti. Poté, co se úspěšně zasadili za Paul Hindemith a Heinrich Sutermeister a když Werner Egk měl v roce 1948 světovou premiéru baletu s motivem Fausta, "Abraxas", uspořádali v roce 1950 první Mnichovský operní festival po válce. Vytvořili tak pevný základ pro své nástupce. Rudolf Hartmann pracoval jako státní ředitel 15 let od roku 1952 do roku 1967. Pomáhali mu jeho hudební režiséři Rudolf Kempe, Ferenc Fricsay a Joseph Keilberth. V době Rudolfa Hartmanna se staly dvě významné události: přesun do obnoveného divadla Cuvilliés v roce 1958 s "Figarovou svatbou", a opětovné otevření Národního divadla 21. listopadu 1963, restaurovanáho podle plánů Gerharda Graubnera a Karl Fischera, které ve své klasicistické nádheře vstalo z mrtvých jako Fénix z popele.

Premiéry.

Bavorská státní opera vykazuje v období od roku 1818 do roku 2001 sto šest operních premiér. Následující soupis tedy není úplný.

Bavorská státní opera („Bayerische Staatsoper") v Mnichově patří k nejpopulárnějším operním domům na světě a má dlouhou historii a tradici. Německé nebo celoevropské premiéry oper se v Mnichově konaly již kolem roku 1700.

巴伐利亚国立歌剧院(,也译为拜仁国立歌剧院),是成立于1653年,以慕尼黑为基地的德国乃至全世界顶尖的歌剧表演团体之一。歌剧院附属乐团通常以巴伐利亚国立管弦乐团(Bayerisches Staatsorchester)的名号见之于世。


Příběh.

Hra se odehrává v roce 2035. Hlavní hrdina Arťom po událostech z Metro: Last Light začal pochybovat o tom, že v moskevském metru jsou poslední lidé na světě a chodí na povrch, snažíc se navázat radiový kontakt s okolním světem. Jeho žena Anna mu nevěří a tvrdí mu, že nikdo jiný nepřežil, až do té doby, kdy uvidí vlak jedoucí na zamořeném povrchu Moskvy. Když se vydají ho blíže prozkoumat, jsou přepadeni vojáky Hanzy. V zajetí se setkají s dvěma civilisty, kteří tvrdí, že nejsou z Moskvy. Hanza je vzápětí popraví a postřelí Arťoma, když se snažil jim v tom zabránit. Arťom se vydá na jejich stanici zachránit Annu. Spřátelený strojvůdce Jermak oběma pomůže a vlakem „Aurora“ odjedou ze základny.  Brzy poté je zadrží Sparta v čele s Millerem, Anniným otcem a vůdcem Řádu. Ten jim vysvětlí, že kontakt s okolním světem je rušen, protože válka neskončila a celé Rusko je okupováno vojsky NATO. Protože vědí pravdu, jsou nuceni utéct z Moskvy. Skupina Sparťanů s Arťomem a Annou se vydají k hoře Jamantau, kde údajně sídlí ruská vláda. Po cestě se zastaví poblíž osady fanatických elektrofobů, kteří jim brání v průjezdu. Na cestě přiberou tři uprchlíky a připojí k Auroře přilehlý spací vůz. Po vyřešení problému s fanatiky dorazí do bunkru v Jamantau. Tam se ovšem ukáže, že ruská vláda tam nikdy nedorazila a z původních obyvatel se stali kanibalové. Skupina většinu pobila a zničila komunikační zařízení, aby kanibalové nelákali další oběti. Před útěkem získají lokaci objektu, kde mohou získat satelitní záběry země a najít nezamořené místo pro život. Místo se nachází u vyschlého Kaspického moře a tam se také vydají. Po dlouhé cestě jim dojde palivo a zásoby a jsou nuceni zastavit ve vyprahlé kazašské poušti. V dunách Arťom najde Giul, která ho dovede do onoho objektu přes území gangu otrokářů. Nakonec jsou dokumenty získány a vůdce gangu zabit. Aurora pokračuje do nezamořené lokality ve středním Rusku.  Během cesty se dramaticky zhorší Annin zdravotní stav, když začne kašlat krev. Anně se na následkem vdechnutí jedovatých plynů začaly rozpadat plíce a lék na Auroře není. Miller uváží, že kašel přejde díky nekontaminovanému vzduchu v nové lokaci, do které je Arťom s parťákem Aljošou vyslán na průzkum. V malé vesničce se ale povoz s oběma zhroutí a Arťom se ocitá na území ovládané Pionýry a Piráty – těsně spolupracujícími izolovanými skupinkami, které se skládají z bývalých žáků místní školy. Zatímco Pionýři jsou převážně přátelští, Piráti jsou k cizincům nepřátelští a mezitím zajali Aljošu. Poté, co je Arťom zachráněn Olgou, dívkou z řad Pionýrů, se s Aljošou dostanou zpět k Auroře. Zde zjistí, že Annin stav se nezlepšil a vlak musí získat lék v Novosibirsku.  V zimě Aurora dorazí do Novosibirsku, který je kvůli mnohonásobně vyšší radiaci než v Moskvě nevypleněný, a Arťom s Millerem zamíří do novosibirského metra s cílem najít obyvatele. V podzemí potkají malého chlapce Kirilla a zjistí, že je možná jediným obyvatelem metra, protože v metru proběhla krvavá občanská válka, na jejímž konci se obě strany navzájem vyvraždily a zbytek obyvatel zemřel na následky neúnosné radiace. V metru se Arťom vydá do institutu, kde se má nacházet lék. Na místě Arťom najde kufr oněch léků, ale po cestě na povrchu a v metru je zasažen smrtelnou dávkou radiace. Před institutem jej najde Miller a s Arťomem a Kirillem se vydají ke kolejím mimo zamořené území. Těsně před příjezdem Aurory však Miller umírá. Arťom je Sparťany přivlečen do vlaku, kde musí dostat dostatek krve na to, aby přežil.  Konec je ovlivněn akcemi hráče. V dobrém konci Arťom získá dostatek krve a je zachráněn. S Annou a ostatními členy posádky se vydají k Bajkalu a založí tam kolonii. Arťom je před Millerovým hrobem jmenován vůdcem Řádu a rozhodne, že jejich cílem je zachránit další lidi. Ve špatném konci ve vlaku není dostatek dárců a Arťom zemře. Po smrti se probouzí v temné verzi Aurory, kde se setkává se stíny Bourbona, Chána a s Millerem. Je vyložen u poštovní schránky s pohlednicí Bajkalu a temná Aurora odjíždí bez něj. V reálném světě zatím Anna u Bajkalu oplakává Arťoma a Millera za zvuku palebným salv.

Kritika.

Nejtěžší rána pro hru přišla 28. ledna 2019, kdy vývojáři nečekaně oznámili, že hra vyjde pouze na Epic Games Store kvůli lepší dohodě ohledně rozdělení příjmů mezi vývojáře a distributora. Kvůli tomu rozhodnutí bylo zrušeno vydání hry pro Steam, ale byly zachovány všechny předprodeje na Steamu uskutečněné do 28. ledna a zároveň byly příslíbeny aktualizace pro všechny vlastníky Steam verze v období exkluzivity Epic Games Store. 4A Games oznámilo, že hra na Steam vyjde, ovšem až o rok později. Metro Exodus kvůli tomu utrpělo nemalé ztráty na prodeji a ve Spojeném království se ho prodalo o 2000 kusů méně než Far Cry New Dawn.

Metro Exodus je first-person shooter hra vyvinutá společností 4A Games a vydáno společností Deep Silver. Hra je třetí ze série Metro (po Metru 2033 a ), je postavena na základě románu Dmitrije Glukhovského. Hra od kritiků dostává především pozitivní recenze za příběh, postavy, atmosféru a grafiku ale hře jsou vytýkány technické problémy.

是一款由4A Games开发、Deep Silver发行的第一人称射击游戏,本作是地铁系列的第三作、《地铁2033》与《地铁:最后的曙光》的续作。游戏于2019年2月15日在Windows、PlayStation 4、Xbox One平台发售。此外,本作也将透过更新方式提供简繁体中文字幕。故事背景为2036年。


Činnost organizace.

Jejím hlavním cílem byla infiltrace do židovské odbojové sítě a odhalování jejich spojení s polským podzemním hnutím, které Židům pomáhalo a některé z nich i ukrývalo mimo ghetto na území Generálního gouvernementu (: "Generalgouvernement"). Organizace byla založena a financována Gestapem a měla přes 1000 židovských tajných agentů. Některým z nich bylo Gestapem dokonce dovoleno nosit zbraň.  V čele organizace stál Abraham Gancwajch, který vedl také organizaci s názvem Skupina 13. „Pochodni“ se podařilo způsobit výrazné škody na obou stranách, jak v odbojové síti uvnitř ghetta tak i mimo něj. Kromě jiných akcí byli někteří agenti zapojeni také do operace Hotel Polski.

Hotel Polski.

Koncem roku 1941 začaly dvě židovské organizace (jedna ze Švýcarska a druhá tvořená skupinou polských diplomatů) spolupracující s honorárními konzuly z některých jihoamerických zemí, posílat do varšavského ghetta dokumenty. Doufali že tyto dokumenty umožní určitým lidem z ghetta emigrovat (zde počítali s německou shovívavost k jedincům, kteří by se mohli prokázat národní příslušností k některé z neutrálních zemí). Ovšem v mnoha případech tato čestná prohlášení a pasy dorazily do okupovaného Polska až po smrti jejich zamýšlených majitelů. Mnoho z těchto dokumentů, ne-li všechny, byly zachyceny Gestapem nebo skončily v rukou židovských kolaborantů ze sítě „Pochodeň“, a to zejména v rukou Leona Skosowského a Adama Żurawina.  Varšavské ghetto bylo sice v květnu 1943 zlikvidováno, ale ve Varšavě tajně dál přežívali tisíce Židů. Němci spolu se svými židovskými spolupracovníky přišli s plánem, jak tyto skrývající se osoby dostat ze skrýše. Zejména se do tohoto plánu zapojil Leon Skosowski, o kterém se dokonce mluvilo jako o koordinátorovi plánu "Hotel Polski". Další kolaborantkou zapojenou do tohoto plánu byla Wiera Granová. Kolaborantům se podařilo rozšířit zvěsti o tom, že osoby vlastnící cizí pas patřící neutrální zemi jako byly Paraguay, Honduras, Salvador, Peru nebo Chile, mají dovoleno opustit území Generálního gouvernementu. Zároveň rozšířili informaci, že nejdříve v hotelu Rogal na Chmelnské ulici, později v hotelu Polski, jsou na prodej příslušné dokumenty nesoucí židovské jméno a patřící již nežijícím osobám. Dané dokumenty byly prodávány za vysoké ceny. V extrémních případech cena přesáhla i milion amerických dolarů. Kupcům ovšem nebylo známo, že mnohé z těchto dokumentů byly padělané. Hotel Polski se tak stal sběrným místem Židů, kteří doufali v brzké opuštění Němci okupované Evropy. Okolo 2500 (nejvyšší odhady hovoří dokonce o 3500) lidí opustilo na základě těchto informací svůj úkryt. Polské podzemní hnutí sice Židy varovalo, že se jedná pravděpodobně o past, ale mnozí jejich varování ignorovali. Německé úřady pak Židy od 21. května 1943 po malých skupinkách z Hotelu Polski transportovaly do Vittelu, který ležel v Němci okupované Francii. Později byli transportováni do koncentračního tábora v Bergen-Belsenu v Německu. 420 Židů nacházejících se 15. července 1943 v Hotelu Polski bez cizích dokumentů bylo Němci popraveno ve varšavském vězení v Pawiaku. V září 1943 Němci odhalili skutečnou pravdu o původu většiny dokumentů z Hotelu Polski a vlády jihoamerických zemí tak většinu pasů odmítly uznat. Proto většinu lidí v tranzitním táboře čekala cesta do koncentračního tábora v Osvětimi. Ovšem několik stovek Židů vlastnících palestinské dokumenty přežilo a bylo vyměněno za Němce uvězněné v Palestině. Zde se udávaný počet přeživších mezi zdroji liší. Židovský historický institut uvádí 260 přeživších, A. Haska odhaduje počet na přibližně 300. Kvůli chybějící dokumentaci není možné přesný počet obětí a přeživších plánu Hotel Polski odhadnout.  Mezi obětmi tohoto plánu byl i básník Itzhak Katzenelson, spisovatel v jazyce jidiš Yehoshua Perle a také přední představitel židovského odboje Menachem Kirszenbaum.

Żagiew (: "Pochodeň") známá také jako Židovská svobodná garda (: "Żydowska Gwardia Wolności") byla pronacistická kolaborantská skupina židovských agentů provokatérů, která působila během druhé světové války v Německem okupovaném Polsku. Organizaci založilo a finančně podporovalo Gestapo. V čele skupiny stál Abraham Gancwajch, který stál v čele i další kolaborantské organizace Skupina 13. Primárně „Pochodeň“ působila ve varšavském ghettu. Vznikla na konci roku 1940 a fungovala až do zlikvidování ghetta během povstání v roce 1943.

火炬队(,),又称犹太自由卫队(),是德占波兰境内的一个由犹太人纳粹勾结者组成的内奸组织。火炬队由德国人成立于1940年末,受德国资助,亚伯拉罕·甘茨瓦伊什担任领导,主要在华沙隔都内行动。火炬队的许多成员都与犹太人纳粹勾结者组织“13号小组”有关,后者同样由甘茨瓦伊什领导。火炬队的存在一直延续至1943年华沙隔都在起义后被消灭为止。


Průběh útoků.

Těžce vyzbrojený střelec vstoupil do mešity Al Noor kolem 13:40 místního času. Svůj útok přenášel živě na sociální síť Facebook, odkud bylo 17minutové video následně provozovatelem staženo. V mešitě se v době útoků nacházelo 300 až 500 lidí, kteří se dostavili na páteční modlitbu.  K další střelbě došlo kolem 13:55 místního času v islámském centru v Linwoodu, kde bylo zabito dalších 10 lidí. Podle očitého svědectví se jednomu z věřících podařilo útočníka v zápase odzbrojit a donutit ho k ústupu.  Policie potvrdila, že útoky spolu souvisely.

Oběti a svědkové.

Přímo při útocích zemřelo 49 lidí. Z obětí na životech bylo 42 z Al Noor a 7 z Linwoodu, další člověk pak podlehl zraněním po převozu v nemocnici. Mezi mrtvými byli i 4 Bangladéšané a 3 další byli zraněni, ke zraněným patřili také Indonésané, Afghánci a Malajsijci. K zahraničním obětem na životech řadila média také Jordánce, Somálce a Syřany, podle premiérky jimi byli občané Pákistánu, Turecka, Saúdské Arábie, Indonésie a Malajsie.  Z celkových 48 zraněných osob bylo následujícího dne sedm propuštěno z nemocnice. Naopak 11 či 12 zůstávalo nadále v kritickém stavu.  Svědky útoku v mešitě Al Noor se stali mimo jiné hráči bangladéšského kriketového týmu, kteří se v ní chystali pomodlit před mezistátním přípravným zápasem s domácím mužstvem, dorazili však ve chvíli, kdy začala střelba. Všichni v pořádku unikli a chystaný zápas byl následně zrušen.

Pachatel.

Policie po útoku zadržela čtyři osoby, tři muže a ženu. Všichni čtyři byli identifikováni jako extremisté. Tři osoby však byly postupně propuštěny s tím,že s útoky pravděpodobně nemají nic společného.  Australský premiér Scott Morrison potvrdil, že jednou ze 4 zadržených osob byl australský občan. Popsal ho jako „pravicového extremistu a násilnického teroristu“. Média uvedla, že jde o Brentona Tarranta, který pochází z města Grafton ve státě Nový Jižní Wales. Ke dni 18. března 2019 byl Tarrant zadržován prozatím jako jediný podezřelý.  Tarrant legálně držel několik zbraní. V obchodu se zbraněmi Gun City si od prosince 2017 a do března 2018 nakoupil celkem čtyři zbraně a střelivo. Mezi nimi však nebyla poloautomatická puška, údajně použitá při střelbě v mešitách.  Svou vinu Tarrant dlouho popíral, ale během jednoho ze stání v březnu 2020 se k útoku přiznal.

Extremismus a manifest.

Brenton Tarrant umístil před činem svůj manifest na internetová fóra (imageboardy 8chan a 4chan). Název manifestu "The Great Replacement" odkazuje na konspirační teorii Grand remplacement o údajném plánu na vyhlazení a nahrazení bílé rasy. Krátce před útokem jeho text rozeslal také na 30 e-mailových adres včetně premiérčiny. V manifestu označil muslimy a imigranty za vetřelce a sám sebe za rasistu. Nastínil plán útoku a povzbuzoval čtenáře k vyjádření podpory a k vytváření a šíření dalších memů.  Autorův účet na Twitteru obsahoval snímky zbraní s neonacistickými symboly černého slunce a 14 slov (ty se objevily i v manifestu) a vyškrábanými jmény obětí islamistických útoků vůči Západu.  Útočník se patrně inspiroval srbskými nacionalisty a válečníky, kteří v historii proti muslimům bojovali. Televizní stanice Al-Džazíra upozornila na to, že ve svém 74stránkovém manifestu citoval jak amerického prezidenta Donalda Trumpa jakožto „symbol znovu nabyté bílé identity“, tak i norského ultrapravicového masového vraha Anderse Breivika. Toho Tarrant označil za hlavní zdroj své inspirace.

Vyšetřování a proces.

Začátkem května útočník čelil obvinění z 50 vražd, následně zemřel ještě jeden zraněný a obvinění bylo rozšířeno na 51 vražd, 40 pokusů o vraždu. K tomu přibylo i obvinění z terorismu. Soudní jednání bylo naplánováno na 14. června 2019. 21. května se policisté setkali s 200 členy pozůstalých rodin a seznámili je se závěry všetřování. Úřady zakázaly šíření nahrávky pořízené při útoku, osobám, které by ji šířily, hrozilo 14 let vězení.  Tarrant vinu dlouho popíral, ale v březnu 2020 se k útoku přiznal.

Reakce.

Politici po celém světě útok odsoudili.

Nový Zéland.

Úřady na Novém Zélandu zvýšily stupeň bezpečnostní hrozby v zemi z „nízkého“ na „vysoký“ a nařídily dvoudenní uzavření mešit v zemi. O víkendu byly z pietních důvodů zrušeny významné sportovní události, např. kriketový či ragbyový zápas a dostihové závody.  Jacinda Ardernová, premiérka Nového Zélandu, prohlásila, že jde o jeden z nejtemnějších dnů Nového Zélandu. K australskému střelci a jeho rozhodnutí provést útok na Novém Zélandu uvedla, že tak učinil, „protože představujeme diverzitu, vlídnost a soucit“. Uvedla také, že hlavní podezřelý byl legálním držitelem pěti zbraní, jež použil k útoku. Země by tak podle ní měla přehodnotit své zákony o zbraních. Novozélandská vláda podle premiérky měla do 10 dnů představit přísnější zákon o držení zbraní. Dne 10. dubna téhož roku zákonodárci skutečně schválili zákaz útočných pušek a poloautomatických střelných zbraní. Pro novelu hlasovalo 119 poslanců, 1 byl proti. Podle agentury Reuters by se zákaz dotkl asi 13,5 tisíce z celkem zhruba 1,5 milionu střelných zbraní na Novém Zélandu.  V následujícím týdnu po útoku se na Novém Zélandu konala řada vzpomínkových akcí. V neděli 24. března 2019 se uskutečnila v Christchurchi tryzna za oběti útoku. Konala se v místě původně připraveném pro koncert kanadského zpěváka Bryana Adamse, který byl po útoku zrušen, a zúčastnilo se jí kolem 40 tisíc lidí. Na další pátek 29. března byla naplánována celonárodní vzpomínková akce.

Islámský svět.

Politici v islámském světě čin odsuzovali, někteří z nich uvedli, že je zvlášť odporný, jelikož se odehrál v době pátečních modliteb. Někteří islámští politici čin přisuzovali vzrůstající islamofobii.

Česká republika.

Prezident Miloš Zeman zaslal kondolence novozélandské guvernérce Patsy Reddyové s ujištěním, že Česká republika tento teroristický útok důrazně odsuzuje. Útoky odsoudili také premiér Andrej Babiš, ministr zahraničí Tomáš Petříček, předseda ODS Petr Fiala nebo ministr vnitra a předseda ČSSD Jan Hamáček.  Na sociálních sítích se však objevily také schvalující komentáře. Policie oznámila, že takové případy prošetřuje, což potvrdil i ministr vnitra Jan Hamáček, jenž podobné reakce označil za nepřijatelné. V polovině května 2019 byl první člověk policií obviněn ze zločinu podpory a propagace terorismu. Kromě jednoho trestního stíhání zahájila také čtyři trestní řízení pro jiné příspěvky ze sociálních sítí. Celkově policie zkoumala více než 30 příspěvků.

Útoky na Srí Lance.

Dne 21. dubna 2019 došlo na Srí Lance k sérii sebevražedných výbuchů v kostelích a hotelech, jejichž následkem bylo více než 300 obětí na životech. Počáteční vyšetřování dávalo tyto útoky do souvislosti s možnou odvetou extremistických islamistů za útok v Christchurchi.

Protiopatření na sociálních sítích.

V reakci na útok iniciovala Jacinda Ardernová a Emmanuel Macron 15. května summit v Paříži, na kterém jednalo více než 20 vrcholných světových politiků se zástupci některých technologických firem o zamezení šíření teroristických příspěvků na sociálních sítích. Dohodli se na právně nevynutitelné tzv. christchurchské výzvě, kde se technologické firmy zavázaly „podniknout transparentní specifické kroky s cílem zabránit zveřejňování teroristického a násilně extremistického obsahu“. Vlády se pak zavázaly striktně dodržovat pravidla tak, aby nebyla dotčena svoboda projevu. Společnost Facebook se sice summitu nezúčastnila, nicméně už před ním představila plán na zavedení opatření namířených proti šíření násilného a teroristického obsahu. Mezi opatřeními je investice 7,5 mld. dolarů na vylepšení systému na odhalování nedovoleného obsahu nebo blokace možnosti sdílet živá videa v případě šíření násilného obsahu.

V pátek 15. března 2019 došlo k teroristickému útoku na dvě mešity ve městě Christchurch na Novém Zélandu. Při útoku střelnými zbraněmi na muslimská centra Al Noor a Linwood v centrální části čtyřsettisícového města zemřelo na místě 49 lidí, 2 další později v nemocnici a 50 dalších bylo zraněno. Agentury AP i Reuters označily akt za největší masový útok v historii Nového Zélandu.

基督城清真寺枪击案(英语:Christchurch mosque shootings)发生于2019年3月15日下午1时40分(协调世界时0时40分),一名枪手闯入新西兰基督城的光明清真寺和林伍德伊斯兰中心,共造成51人死亡。新西兰总理杰辛达·阿德恩定性该事件为恐怖袭击。


Historie.

HomePlug Powerline Alliance byla vytvořena za účelem vývoje standardů a technologií umožňujících komunikovat mezi sebou a internetem přes stávající domácí elektroinstalace. Jednou z největších technických výzev bylo nalezení způsobu, jak snížit citlivost na elektrický šum na elektrických vedeních. HomePlug vyřešil tento problém zvýšením frekvencí komunikačního nosiče tak, že signál je přenášen neutrálním vodičem, který je společný pro všechny fáze.  První specifikace HomePlug, HomePlug 1.0, byla vydána v červnu 2001. Specifikace HomePlug AV (pro audio-video), vydaná v roce 2005, zvýšila špičkové rychlosti fyzických vrstev z přibližně 13 Mbit/s na 200 Mbit/s. Specifikace HomePlug Green PHY byla zveřejněna v červnu 2010 a zaměřuje se na aplikace Smart Energy a Smart Grid jako na interoperabilní "sourozence" HomePlug AV s nižšími náklady, nižší spotřebou energie a sníženou propustností.  V roce 2010 byl schválen IEEE 1901 a HomePlug AV, jako základní technologie pro FFT- OFDM PHY v rámci standardu, byl nyní mezinárodním standardem. HomePlug Powerline Alliance je certifikačním orgánem pro produkty IEEE 1901. Tři hlavní specifikace vydané společností HomePlug (HomePlug AV, HomePlug Green PHY a HomePlug AV2) jsou interoperabilní a kompatibilní.  Od roku 2017 dodává čipové sady HomePlug AV nejméně šest prodejců s podporou IEEE 1901: Broadcom, Qualcomm Atheros, Sigma Designs, Intellon, SPiDCOM a MStar. V roce 2011 specifikaci HomePlug Green PHY přijaly Ford, General Motors, Audi, BMW, Daimler, Porsche a Volkswagen jako normu konektivity pro Plug-In Electrical Vehicle.  Novější verze HomePlugu podporují použití Ethernetu v topologii sběrnice přes OFDM modulaci, která umožňuje koexistenci několika různých datových nosičů ve stejném vodiči. Technologie OFDM HomePlug může také vypnout (maskovat) jakékoli dílčí nosiče, které překrývají dříve přidělené rádiové spektrum v dané zeměpisné oblasti, čímž brání rušení. Například v Severní Americe používá HomePlug AV pouze 917 z 1155 subdodavatelů.

Použití.

Tvorba sítí přes Powerline obecně znamená realizovat síť pomocí stávajícího elektrického vedení budovy. Pro nabíjení elektrických vozidel standardní nabíječka elektrického vozidla SAE J1772 vyžaduje také, aby HomePlug Green PHY navázal spojení přes elektrické vedení dříve, než vozidlo začne odebírat jakýkoli nabíjecí výkon.  Všechny komerční implementace HomePlug splňují standard šifrování AES-128 specifikovaný pro pokročilé měřicí infrastrukturu americkým FERC. V souladu s tím jsou tato zařízení vhodná k rozmístění jako měřiče užitkovosti mimo regál s příslušným softwarem.  Od konce roku 2012 jsou nejrozšířenějšími zařízeními HomePlug "adaptéry", což jsou samostatné moduly, které se zapojují do zásuvek na zdech (nebo rozvodů [nikoli však přepěťových chráničů] nebo prodlužovacích kabelů) a poskytují jeden nebo více ethernetových portů. V jednoduché domácí síti se internetový směrovač bran připojí přes ethernetový kabel k adaptéru napájení, který se následně připojí k blízké zásuvce napájení. Druhý adaptér, připojený do jakékoli jiné zásuvky v domácnosti, se připojí přes ethernetový kabel k jakémukoli ethernetovému zařízení (např. počítači, tiskárně, IP telefonu, herní stanici). Komunikace mezi směrovačem a ethernetovými zařízeními je pak přenášena přes stávající domácí elektrické vedení. Složitější sítě lze implementovat zapojením dalších adaptérů podle potřeby. Adaptér napájení může být také připojen do rozbočovače nebo spínače tak, aby podporoval více ethernetových zařízení umístěných ve společenské místnosti.  Stále častěji se funkce, které se nacházejí v samostatných adaptérech, začleňují do koncových zařízení, jako jsou střediska pro řízení napájení, adaptéry pro digitální média a bezpečnostní kamery Internetu. Předpokládá se, že síťové funkce powerline budou začleněny do televizorů, set-top boxů, DVR a další spotřební elektroniky, zejména s nástupem globálních standardů sítí, jako je standard IEEE 1901, který byl ratifikován v září 2010.  Několik výrobců prodává zařízení, která obsahují 802.11n standard, HomePlug a čtyři porty připojení přes gigabitový ethernet za méně než 2 200 korun. Několik z nich je ohlášeno na počátek roku 2013 a zahrnují také připojení 802.11ac, jehož kombinaci s HomePlugem prodává Qualcomm Atheros jako svou hybridní síťovou technologii Hy-Fi, implementaci IEEE P1905. To umožňuje, aby zařízení používalo drátový ethernet, powerline nebo bezdrátovou komunikaci, pokud je k dispozici, a poskytovalo tak nadbytečný a spolehlivý failover – o němž se má za to, že je obzvláště důležitý ve spotřebitelských aplikacích, kde nejsou k dispozici žádné odborné znalosti typické pro ladění připojení.

HomePlug je rodinné jméno pro různé specifikace přenosu zpráv po elektrické síti. pod označením HomePlug, přičemž každá z nich nabízí jedinečné výkonnostní schopnosti a koexistenci nebo kompatibilitu s dalšími specifikacemi HomePlug.

家用电力线网络联盟(英语:HomePlug Powerline Alliance,缩写为英语:HPA),一个位于美国的商业联盟,成员接近50间公司。他们的工作是负责制定及推广HomePlug技术,一种电力线通信标准接口。他们拥有这个注册商标,目前在欧洲等主要市场以及中国大陆,这个技术的应用正在蓬勃发展。


Meteorologická historie.

Americká Národní centrum pro hurikány (NHC) označilo za původce vzniku hurikánu John tropickou vlnu, která se vytvořila u pobřeží Afriky 25. července 1994. Ta se bez zásadních změn přesunula přes Atlantik a Karibik, následně překročila Střední Ameriku a kolem 8. srpna vstoupila do Tichého oceánu. Zde se začala vyvíjet a 11. srpna NHC klasifikovalo systém jako tropickou depresi 10-E. Nacházel se v této době asi 555 km jihojihovýchodně od Acapulca v Mexiku a směřoval na západ. Ještě týž den byly pozorován rychlý vývoj dešťových pásů a systém získal jasné ohraničení, proto byl překlasifikován na tropickou bouři, které bylo přiděleno jméno John. Silný hřeben vysokého tlaku nad severozápadním Pacifikem nutil bouři k dalšímu postupu na západ, zatímco poměrně silný střih větru ji udržoval ve stavu tropické bouře. Její intenzita ovšem kolísala, střih větru občas rozehnal mraky nad bouří a málem jí opět zredukoval na tropickou depresi. Teprve po osmi dnech pohybu na západ střih větru polevil a bouře začala sílit. 19. srpna odpoledne byl John poprvé klasifikován jako hurikán kategorie 1. Během následujících 18 hodin zesílil na hurikán kategorie 3 a před polednem 20. srpna překročil hranici středopacifické cyklónové oblasti. Tím přešel zpod kontroly NHC pod kontrolu Středopacifického centra pro hurikány (CPHC).  Hurikán pokračoval v pohybu na západ a v příznivém prostředí na jih od Havaje dále sílil. 22. srpna byl klasifikován jako hurikán kategorie 5 a téhož dne jeho přetrvávající větry dosáhly maximální zaznamenané rychlosti (1-min průměr) 280 km/h. Ve večerních hodinách se nejvíce během své poutě přiblížil Havaji, nacházel se o 500 km jižněji. Hřeben vysokého tlaku vzduchu, který Havaj obvykle chrání před přímým zásahem hurikánů, i tentokrát zabránil bouři stočit se na sever k souostroví. I tak se ale na Havaji hurikán projevil silným větrem a deštěm z vnějšího okraje dešťových pásů.  Poté, co minul Havaj, se John stočil mírně na sever a zamířil k Johnstonově atolu, malé skupině ostrovů, jejímiž jedinými obyvateli bylo osazenstvo zdejší americké vojenské základny. Vlivem silného střihu větru ovšem cyklóna rychle slábla. V době, kdy 25. srpna míjela atol ve vzdálenosti 24 km severně, měla již pouze sílu hurikánu kategorie 1 s přetrvávajícími větry o rychlosti 145 km/h. Na Johnstonově atolu byly hlášeny přetrvávající větry o síle 95 km/h s nárazy až o síle 120 km/h, což odpovídá silnější tropické bouři.  Za atolem se John stočil na severozápad a opět začal zesilovat. Druhého maxima dosáhl 27. srpna, kdy přetrvávající větry dosahovaly rychlosti 210 km/h. Krátce nato překročil datovou hranici, přibližně na 22 stupni severní šířky. Zde jeho sledování převzala pobočka Střediska pro varování před tajfuny (JTWC) na Guamu.  Přechodem do západního Pacifiku se z Johna stal tajfun, a takto byl také oficiálně označován během doby, ve které zde působil. Téměř ihned po překročení datové hranice John zeslábl a jeho dopředný pohyb se téměř zastavil. K 1. září zeslábl na tropickou bouři a v podstatě stál kousek na západ od datové hranice. Zde setrval po dobu šesti dní, během nichž se otáčel proti směru hodinových ručiček. Až 7. září se k oblasti přiblížila brázda nízkého tlaku vzduchu a podnítila bouři k rychlému pohybu na severovýchod. John 8. září znovu překročil datovou hranici. Zpět ve středopacifické cyklónové zóně potřetí a naposledy zesílil, tentokrát na hurikán kategorie 1 s přetrvávajícími větry o síle 145 km/h. V této době se nacházel severně od Midwaye. Síla mu však vydržela pouze krátce, brázda nízkého tlaku rychle trhala jeho strukturu a chladné vody severního Pacifiku nevytvářely vhodné podmínky pro vývoj tropické cyklóny. 10. září byla vydána poslední, celkově 120. monitorovací zpráva, která Johna konečně překlasifikovala na mimotropickou cyklónu. V této době se nacházel 1600 km jižně od ostrova Unalaska v Aleutách.

Rekordy a statistiky.

31denní doba trvání činí z Johna nejdéle trvající tropickou cyklónu v historických záznamech. Překonal předchozí pacifický rekord hurikánu Tina z roku 1992 (24 dní) i globální rekord atlantického hurikánu San Ciriaco z roku 1899 (28 dní). I přesto, že se po většinu doby trvání pohyboval relativně pomalu, urazil největší vzdálenost ze všech zdokumentovaných tropických cyklón, celkem 13 280 km, čímž opět překonal předchozí pacifický rekord hurikánu Fico z roku 1978 (8700 km) i globální rekord atlantického hurikánu Faith z roku 1966 (12 700 km).  Záznamy o atmosférickém tlaku nejsou konzistentní, neboť CPHC v této době atmosférický tlak nemonitorovalo. Průzkumné letadlo americké armády však naměřilo při přeletu atmosférický tlak 929 milibarů, což z Johna dělá jednu z nejintenzivnějších cyklón zdokumentovaných ve středopacifické cyklónové oblasti. John byl teprve čtvrtým hurikánem kategorie 5, který zde byl zaznamenán. Spolu s hurikánem Patsy z roku 1959 také drží středopacifický rekord v naměřené síle přetrvávajících větrů (1-min průměr) – 280 km/h.

Dopady.

Vliv hurikánu se projevil jak na Havaji, tak Johnstonově atolu, ale dopady byly slabé. Na Havaji se hurikán projevil silným větrem a vlnami o výšce 1,8 až 3 m,které se přelily přes některé pláže. Silné deště na největším ostrově Havaj způsobily místní záplavy a některé silnice musely být dočasně uzavřeny. Žádná umrtí, zranění ani výrazné materiální škody nebyly hlášeny.  Na Johnstonově atolu byly krátce před příchodem hurikánu hlášeny vlny vysoké 6,1 – 9,1 metru. Osazenstvo zdejší americké vojenské základny bylo s předstihem evakuováno do Honolulu. Materiální škody na zařízení základny byly odhadnuty na 15 milionů dolarů.  Zbytky bouře přešly přes Aleutské ostrovy, kde byly naměřeny větry o síle až 74 km/h. Bouře sem přinesla teplý vzduch, na dvou stanicích byla zaznamenána na tuto oblast nezvykle vysoká teplota 19°C.

Hurikán John, známý také jako tajfun John, byl tropickou cyklónou, která koncem léta roku 1994 prošla severním Pacifikem. V době své maximální intenzity byl uvnitř hurikánu naměřen minimální atmosférický tlak 929 milibarů a přetrvávající větry (1-min průměr) o rychlosti 280 km/h, což jej řadí na nejvyšší pátý stupeň Saffirovy–Simpsonovy stupnice síly hurikánů.

飓风约翰(英语:Hurricane John)又名台风约翰(英语:Typhoon John),是1994年太平洋飓风季期间形成的一个热带气旋,其持续时间之久、行进距离之长都创下新纪录。风暴形成时,东北太平洋正受1994至1995年间的厄尔尼诺现象影响,海面温度较高,给气旋强化带来有利条件。约翰因此达到萨菲尔-辛普森飓风等级下的最高级别,发展成五级飓风。


Meteorologická historie.

Uprostřed srpna 2006 se v intertropické zóně konvergence jihovýchodně od Havaje vytvořila tropická porucha, která zamířila na západ. Vzdušné proudění v systému bylo velmi proměnlivé, postupně však nabýval jasnějších obrysů a 20. srpna ráno byl poprvé klasifikován jako tropická deprese s označením 1-C. V této době se nacházel asi 1245 km jižně od Havaje. Prakticky nulový střih větru a teplota oceánu 28°C představovaly ideální podmínky pro další zesilování cyklóny. Deprese se během pouhých šesti hodin vyvinula do tropické bouře, které Středopacifické centrum pro hurikány (CPHC) přidělilo jméno Ioke (havajský ekvivalent jména Joyce).  Ioke pokračovala v rychlém zesilování, ve večerních hodinách 20. srpna bylo pozorováno formování oka a silné oblačnosti kolem něj. Ráno 21. srpna bouře dosáhla síly hurikánu, pouhých 24 hodin od počátku formování. Ioke nyní směřovala na západoseverozápad a stále sílila. V blízkosti datové hranice odklonila brázda nízkého tlaku vzduchu cyklónu na severozápad. Ráno 22. srpna jíž Ioke měla sílu hurikánu kategorie 4, s přetrvávajícími větry (1-min průměr) o síle 215 km/h. V této době se nacházela asi 450 km jihovýchodně od Johnstonova atolu. Status hurikánu kategorie 4 si cyklóna podržela po dobu 18 hodin, pak silný jihozápadní střih větru narušil její jádro a rychle zeslábla, rychlost větrů poklesla na 169 km/h. V nočních hodinách z 22. na 23. srpna minula ve vzdálenosti zhruba 48 km Johnstonův atol, přičemž okraj oka prošel přímo přes atol.  Ioke se nyní stočila na západ a střih větru polevil, což umožnilo nové období rapidní intenzifikace. Během 24. srpna si hurikán udržoval jasně definované, 37 km široké oko, a 25. srpna dosáhla jeho síla poprvé nejvyšší kategorie 5 na Saffirově-Simpsonově stupnici. V této době se nacházel zhruba 1560 km západojihozápadně od havajského ostrova Kauai. Status hurikánu kategorie 5 si bouře podržela zhruba 18 hodin, pak mírně zeslábla v důsledku probíhající náhrady oka. Ta byla dokončena 26. srpna a cyklóna opět rychle zesílila na hurikán kategorie 5. Brázda nízkého tlaku na západ od hurikánu se posunula více na západ, což umožnilo vytvoření anticyklóny v cestě postupující Ioke, která se proto stočila na jihozápad. Podmínky pro vývoj tropické cyklóny zůstávaly nadále velmi příznivé. Ráno 27. srpna tlak v cyklóně poklesl na 915 milibarů a krátce nato překročila datovou hranici, čímž se z hurikánu stal tajfun. Přetrvávající větry dosahovaly rychlosti 255 km/h. Status tropické cyklóny kategorie 5 si bouře udržela ještě přibližně 12 hodin po překročení datové hranice. 28. srpna lehce zeslábla vlivem zvýšeného přílivu vzduchu od tlakové výše na severu. 29. srpna se Ioke stočila na západ a později na západoseverozápad, přičemž obcházela okraj tlakové výše, a znovu zesílila na cyklónu kategorie 5. Japonská meteorologická agentura (JMA) odhadovala 30. srpna v době maximální intenzity sílu přetrvávajících větrů (10-min průměr) na 195 km/h. Později téhož dne Ioke definitivně zeslábla na cyklónu kategorie 4. 31. srpna tajfun v těsné blízkosti minul ostrov Wake. Přetrvávající větry (1-min průměr) v té době dosahovaly rychlosti 255 km/h.  V průběhu 1. září zesílil střih větru a spolu se sušším vzduchem způsobil, že oko cyklóny se začalo vyplňovat oblačností a protáhlo do oválu. Během 2. záři byl zahájen nový cyklus náhrady oka. Tento den minula cyklóna ostrov Minami Torišima, ve vzdálenosti zhruba 80 km severně. Zeslabování pokračovalo a tajfun upravil svůj kurs na severozápad, stále se pohybujíc podél okraje tlakové výše. Sílící brázda nízkého tlaku vzduchu nasměrovala Ioke nejprve na severoseverozápad a poté na sever. Několik set mil od japonských ostrovů zaslábla Ioke na tropickou bouři. Poté, co zrychlila svůj postup a zamířila na severovýchod, začala ztrácet charakteristiky tropické cyklony a 6. září proto byla překlasifikována na mimotropickou cyklónu.  S tím, jak se bouře blížila Aleutským ostrovům, opět zesílila a vyvinula větry o síle hurikánu. 8. září Ioke vstoupila do Beringova moře, poté se stočila na východ, přešla přes Aleutské ostrovy a vstoupila do Aljašského zálivu. Její zbytky se rozptýlily 12. září u pobřeží jihovýchodní Aljašky.

Dopady.

Johnstonův atol.

V pozdních hodinách 21. srpna, zhruba 24 hodin před příchodem cyklóny, bylo vydáno hurikánové varování pro Johnstonův atol, jelikož Středopacifické centrum pro hurikány (CPHC) nemělo jistotu, že je atol opuštěný. U atolu se v době příchodu hurikánu nacházelo plavidlo US Air Force s 12člennou posádkou. Ta plavidlo zabezpečila a vyhledala úkryt v betonovém bunkru.  Okraj oka hurikánu přešel přímo přes atol. Příslušníci americké armády na atolu vyvázli bez zranění, jejich plavidlo bylo jen lehce poškozeno. Zhruba 15% palmových stromů na ostrově přišlo o korunu, některé jiné stromy byly vytrženy i s kořeny. Ptačí populace ostrova však nebyla zasažena.  Během přechodu hurikánu přes atol nebyla prováděna žádná oficiální měření. Výše zmínění příslušnící americké armády v té době přebývající na atolu uváděli, že přechod bouře trval zhruba 27 hodin, z toho 6-8 hodin měly větry sílu hurikánu. Rychlost větrů byla odhadována mezi 175 a 210 km/h.

Ostrov Wake.

Ostrov Wake byl nejhůře zasaženým územím. Před příchodem cyklóny byla z ostrova vojenskými přepravními letouny C-17 Globemaster III evakuována vojenská posádka čítající 188–200 osob. Šlo o první kompletní evakuaci ostrova od tajfunu Sarah v roce 1967.  Živel na ostrově způsobil rozsáhlé škody na elektrické síti, většina rozvodných kabelů i záložních generátorů utrpěla vážná poškození. Vítr a záplavy poničily asi 70% budov na ostrově, mnoho z nich mělo poškozené střechy. Níže položené oblasti byly zatopeny vodou či zasypány pískem, ostrov zůstal bez rozvodů pitné vody. Celkové škody na infrastruktuře byly značné, i když opravitelné a nižší, než se vzhledem k síle tajfunu očekávalo. Vyčísleny byly na 88 milionů USD.  V době přechodu tajfunu naměřila bóje u východního pobřeží ostrova atmosférický tlak 921,5 milibaru. Anemometr na ostrově zaznamenal krátce před příchodem tajfunu nárazy větrů o síle až 160 km/h, pak přestal pracovat. Síla přetrvávajících větrů (1-min průměr) v době přechodu tajfunu přes ostrov byla odhadována na 250 km/h s nárazy až o síle 310 km/h. Minimální tlak změřený přímo na ostrově činil 934 milibarů 31. srpna. Tajfun rovněž vyvolal na pobřeží ostrova bouřlivý příliv s vlnami o průměrné výšce 5,5 m, s ojedinělými vlnami až o výšce 12 m. Nejvyšší bod ostrova má přitom nadmořskou výšku 6,1 m. Vlny a silný déšť vyvolaly záplavy, na různých místech ostrova stálo ještě několik dní po odchodu tajfunu až 0,61 m vody.

Japonsko a Aljaška.

Japonská meteorologická agentura (JMA) nařídila v důsledku ohrožení tajfunem Ioki 1. září preventivní evakuaci své monitorovací stanice na ostrově Minami Torišima. Očekávány byly silné větry a vlnobití. Vybavení na ostrově utrpělo škody, ale bylo rychle opraveno, a již tři týdny po bouři byla meteorologická stanice opět plně funkční.  Ioke, již v podobě mimotropické cyklóny, přinesla silné větry a vyvolala bouřlivý příliv na jihozápadním pobřeží Aljašky. Výšku a sílu přílivu ještě zvyšoval fakt, že bouřlivý přiliv přišel v době vrcholícího běžného přílivu. Vlny tak přesahovaly 30 stop (9,1 metru) a způsobily lokální záplavy v zátoce Bristol Bay a v deltě Yukonu. V hlavním městě Aleutských ostrovů Unalaska byly naměřeny nárazy větrů o síle až 135 km/h. Zbytky bouře přinesly deště do oblastí západní Aljašky, v Bethelu a Kotzebue byly zaznamenány rekordní denní úhrny srážek (29 mm v Bethelu a 17 mm v Kotzebue).

Rekordy a statistiky.

S minimálním atmosférickým tlakem 915 milibarů je Ioke nejintenzivnějším zaznamenaným hurikánem ve středopacifické cyklónové oblasti. Mezi 24. srpnem a 2. zářím, nepřetržitě po 198 hodin, si Ioke udržela status cyklóny kategorie 4 nebo vyšší (podle Saffirovy–Simpsonovy stupnice), což je absolutní rekord mezi všemi tropickými cyklónami bez ohledu na jejich lokaci. Stejně tak představuje absolutní rekord 174 hodin, po kterých si Ioke udržela status odpovídající supertajfunu, což je nejvyšší kategorie bouří na stupnici používané západopacifickým Centrem pro varování před tajfuny (JTWC). V důsledku dlouhé doby trvání a mimořádné intenzity, kterou si cyklóna dokázala po dlouhou dobu podržet, je Ioke rovněž cyklónou, u které je registrován absolutně nejvyšší index akumulované cyklónové energie – 82.  Jméno Ioke bylo po skončení hurikánové sezóny na žádost CPHC vyřazeno ze seznamu jmen užívaných pro pacifické hurikány, což je obvyklý postup v případě mimořádně silné či ničivé cyklóny. Od následující sezóny jej nahradilo jméno Iopa.

Hurikán Ioke, známý též jako tajfun Ioke, drží primát nejintenzivnější zaznamenané bouře ve středopacifické cyklónové oblasti. Ioke byla první bouří Pacifické hurikánové sezóny 2006. Tato tropická cyklóna mimořádné intenzity putovala Pacifikem 17 dní a při třech různých příležitostech dosáhla síly kategorie 5 na Saffirově–Simpsonově stupnici.

飓风伊欧凯(英语:Hurricane Ioke)又名台风伊欧凯(英语:Typhoon Ioke),是有纪录以来中太平洋出现的最强热带气旋。作为2006年太平洋飓风季期间中太平洋形成的首场风暴,伊欧凯创下多项纪录,不但纵横太平洋达17天之久,而且强度先后3度达到萨菲尔-辛普森飓风等级下的五级飓风标准。


Historie.

Ke konci sedmdesátých let se nezákonný obchod s kokainem stal významným problémem a hlavním zdrojem zisku. Drogová baronka Griselda Blanco distribuovala kokain pro kartel v New Yorku a později v Miami, založila distribuční síť, díky které prodala až 300 kg kokainu za měsíc. Do roku 1982 předčil kokain kávu. Soukromé armády byly posíleny aby odrazily partyzány, kteří se snažili buď rozdělovat zemi místním rolníkům, unášet je, nebo vydírat Revoluční ozbrojené síly Kolumbie(FARC, Fuerzas Armadas Revolucionarias de Colombia.  Koncem roku 1981 a začátkem roku 1982 se v sérii setkání v Puerto Boyacá sešli členové kartelu Medellín, kolumbijská armáda, americká korporace Texas Petroleum, kolumbijská legislativa, malí průmyslníci a bohatí farmáři dobytka a založili polovojenskou organizaci známou jako "Muerte a Secuestradores" ("Smrt "únoscům"", MAS) na ochranu svých ekonomických zájmů a na ochranu místních elit před únosy a vydíráním. Kolumbijské ministerstvo vnitra do roku 1983 zaregistrovalo 240 politických vražd smrtících jednotek MAS, většinou vedoucích komunit, volených úředníků a zemědělců.  Následující rok byl vytvořen "Asociación Campesina de Ganaderos y Agricultores del Magdalena Medio" („Asociace farmářů a farmářů střední Magdaleny“, ACDEGAM), který měl za úkol zajišťovat jak logistiku, tak vztahy s veřejností organizace a poskytovat právní podporu pro různé polovojenské skupiny. ACDEGAM pracovala na prosazování protidrogových politik a ohrožovala každého, kdo se podílel na organizaci práce nebo právech rolníků. Hrozby byly podpořeny MAS, který by napadl nebo zavraždil každého, kdo byl podezřelý z toho, že je "podvratný". ACDEGAM také stavěl školy, jejichž deklarovaným účelem bylo vytvoření „vlasteneckého a antikomunistického“ vzdělávacího prostředí a vybudování silnic, mostů a zdravotnických klinik. V ústředí ACDEGAMu docházelo k náboru náhradníků, skladování zbraní, komunikacím, propagandě a zdravotnickým službám.  V půlce osmdesátých let, ACDEGAM a MAS zaznamenaly významný růst. V roce 1985 začali obchodníci s drogami Juan Matta-Ballesteros, Pablo Escobar, Roberto Escobar, Gonzalo Rodríguez Gacha, Carlos Lehder a Jorge Luis Ochoa vkládat do organizace velké množství peněz, aby zaplatili za vybavení, školení a zbraně. Peníze na sociální projekty byly přerušeny a přesměrovány na posílení MAS. Moderní bitevní pušky, jako jsou AKM, FN FAL, Galil a HK G3, byly zakoupeny od armády, INDUMIL nebo ze soukromého prodeje financovaného z drog. Organizace měla počítače a provozovala komunikační centrum, které spolupracovalo se státní telekomunikační kanceláří. Měli 30 pilotů a řadu letadel s pevnými křídly a vrtulníků. Britští, izraelští a američtí vojenští instruktoři byli najati, aby vyučovali v polovojenských výcvikových střediscích.

Vztahy s kolumbijskou vládou.

Jakmile byly americké úřady informovány o „pochybných činnostech“, skupina byla zařazena pod dohled Federální protidrogové pracovní skupiny. Byly shromážděny důkazy, a předloženy velké porotě, což mělo za následek obvinění, zatčení a tresty odnětí svobody pro osoby odsouzené ve Spojených státech. Jen velmi málo kolumbijských vůdců kartelových dohod však bylo v důsledku těchto operací skutečně vzato do vazby.  Většina obviněných žili a pobývali v Kolumbii, nebo uprchli před tím, než byly obžaloby odepřeny. Uprchlíci kartelu byli jeden rok uvězněni nebo umístění a zastřeleni kolumbijská národní policie cvičila a spolupracovala se specializovanými vojenskými jednotkami a CIA.  Posledním z terčů Los Pepes byl Juan Diego Arcila Henao, který byl v roce 2002 propuštěn z kolumbijského vězení a ukryt ve Venezuele, aby se vyhnul pomstě " Los Pepes ". Nicméně byl zastřelen v jeho Jeep Cherokee v okolí svého domova Cumaná, Venezuela, v dubnu 2007.

Strach z extradice do USA.

Snad největší hrozbou pro kartel Medellín a ostatní obchodníky drogami byla realizace smlouvy o vydávání mezi Spojenými státy a Kolumbií. To umožnilo Kolumbii vydat Američanům kolumbijce podezřelého z obchodu s drogami a být tam souzen za jejich zločiny. To byl velký problém pro kartel, protože obchodníci s drogami měli v USA malý přístup ke své místní moci a vlivu a soudní proces by s největší pravděpodobností vedl k uvěznění. Mezi stoupenci smlouvy o vydávání byli kolumbijský ministr spravedlnosti Rodrigo Lara který tlačil další akce proti drogovým kartelům stejně jako policejní důstojník Jaime Ramírez, a četní Soudci Nejvyššího soudu v Kolumbii.  Kartel však použil strategii "plata o plomo" vůči několika z těchto příznivců vydávání, kteří měli na výběr úplatek nebo, vydírání nebo násilí. Nicméně, když policejní akce začaly způsobovat velké ztráty, někteří z hlavních drogových magnátů byli dočasně odsunuti z Kolumbie, což je nutilo se ukrýt, odkud nařídili členům kartelu, aby se vzdali klíčových příznivců smlouvy o vydávání.  Kartel vynesl hrozby smrti soudcům Nejvyššího soudu a požádal je, aby odsoudili Smlouvu o extradici. Varování byla ignorována. Toto vedlo Escobara a skupinu, kterou nazval "Los Extraditables" ("Extraditables"), aby zahájili násilnou kampaň, která bude tlačit na kolumbijskou vládu spácháním série únosů, vražd a narkotoristických akcí.

Údajné kontakty se skupinou M-19.

V listopadu 1985, 35 těžce ozbrojených členů M-19 partyzánské skupiny zaútočilo na kolumbijský nejvyšší soud v Bogotě, vést k obležení paláce spravedlnosti. Někteří v té době tvrdili, že vliv kartelu byl za náletem M-19 kvůli jeho zájmu zastrašovat Nejvyšší soud. Jiní říkají, že údajný vztah mezi kartelem a partyzánem nebyl v té době pravděpodobný, protože obě organizace měly několik odchylek a konfrontací, jako jsou únosy M-19 drogového lorda Carlose Lehdera a Nievese Ochoa, sestry Medelínského kartelu. zakladatel Juan David Ochoa. Tyto únosy vedly k vytvoření polovojenské skupiny MAS / "Muerte a Secuestradores" ("Death to Kidnappers") "Medelínským" kartelem. Bývalí partyzánští členové rovněž popírají, že by se kartel zúčastnil na této události. O této otázce se nadále diskutuje v Kolumbii.

Atentáty.

Jako prostředek zastrašování kartel vedl po celé zemi tisíce atentátů. Escobar a jeho společníci dali jasně najevo, že každý, kdo proti nim stál, by riskoval, že bude zabit spolu se svými rodinami. Některé odhady uvádějí, že v průběhu činnosti kartelu bylo zabito kolem 3500 osob, včetně více než 500 policistů v Medellínu, ale celý seznam není možné shromáždit kvůli omezení soudní moci v Kolumbii.  Seznam nejznámějších atentátů provedených kartelem:  Miguel Maza Márquez byl zodpovědný za bombardování budovy DAS, což mělo za následek smrt 52 civilistů na příčinu výbuchu. Miguel unikl nezraněný.  V roce 1993, krátce před Escobarovou smrtí, spojenci kartelu byli také terčem skupinou vigilante Los Pepes (nebo PEPES, lidé perzekuovaní Pablem Escobarem).

Nástupci.

Za částečného nástupce Medellínského kartelu je považován gang Oficina Envigado ("Kancelář Envigado"). Byl založen Donem Bernou, původně spojencem kartelu Medellín. Když Don Berna prohrál s Escobarem, Oficina Envigado se společně s bývalými Escobarovými spojenci od Escobara odpojili. Organizace pak zdědila pozemky Medellínu, jeho stezky a kontakty ve Spojených státech, Mexiku a ve Spojeném království. Začala se sjednocovat s polovojenskými jednotkami domobrany Kolumbie a společně organizovali obchod s drogami.

Medellínský kartel () byl kolumbijský drogový kartel pocházející z města Medellín založený Pablem Escobarem. Kartel fungoval v 70. a 80. letech v Bolívii, Kolumbii, Panamě, Střední Americe, Peru a ve Spojených státech, stejně jako v Kanadě a Evropě.

麦德林集团()是1976-1993年哥伦比亚一个高度组织化的专业贩毒集团。由巴勃罗·埃斯科瓦尔创立,总部位于麦德林城,该组织建立了一个遍布智利、哥伦比亚、玻利维亚、巴拿马和整个中南美洲的制毒贩毒网络。主要销售品为可卡因。巅峰时期该集团每周走私数吨可卡因进入美国等国。每日通过走私可卡因赚取6000万美金。一度垄断了美国市场80%的可卡因供应。1980年代开始,哥伦比亚政府在美国缉毒局的支持和共同打击下,该集团走向没落,1993年12月巴勃罗·埃斯科瓦尔被哥伦比亚警方击毙标志着该组织的覆灭。


Život.

Narodila se 28. února 1994 v Salzburgu jako nejstarší ze tří dětí arcivévody Karla Habsbursko Lotrinského a jeho manželky, baronky Francescy Anny von Thyssen-Bornemisza. Při křtu dostala jméno "Eleonora Jelena Marie del Pilar Iona Habsbursko-Lotrinská".  Její otec Karel Habsbursko-Lotrinský je politik, někdejší poslanec Evropského parlamentu a zároveň hlavou habsbursko-lotrinského rodu. Její matka je kurátorka a sběratelka umění, pochází z rodiny Thyssen-Bornemisza. Je pravnučkou rakousko-uherského císaře a českého krále Karla I. a jeho manželky, císařovny Zity. Z matčiny strany jsou jejími prarodiči baron Hans Heinrich Thyssen-Bornemisza a Fiona Frances Elaine Campbell-Walterová.  Eleonora Habsburská navštěvovala internátní školu v Gstaadu a poté nastoupila stadium práv na European Business School London. Eleonora pracuje jako modelka, v roce 2018 v reklamní kampani módní značky Dolce & Gabbana. Její bratr, princ Ferdinand Habsbursko-Lotrinský je automobilový závodník.  Od roku 2017 je Eleonora zasnoubená s belgickým automobilovým závodníkem Jérômem d'Ambrosio.  V roce byla na hudebním festivalu Coachella zadržena kvůli podezření z konzumace alkoholu v nezletilosti, později při vymáhání zákona však bylo potvrzeno, že v inkriminované době již byla plnoletá a obvinění bylo staženo pro nedůvodnost.

Titul.

Teoretický titul Eleonory Habsbursko-Lotrinské zní "Její císařská a královská Výsost" arcivévodkyně rakouská, královská princezna maďarská, česká a chorvatská. Ttradičních dynastických titulů "arcivévodkyně rakouská" a "královská princezna maďarská, česká a chorvatská" však neužívá, neboť ty nejsou v uvedených státech uznávány. Příležitostně bývá některým z těchto titulů označena ve společenském kontextu, či v genealogické literatuře, avšak tyto tituly jsou v současném Rakousku zakázané zvláštním zákonem. Kromě toho se její dědeček Otto von Habsburg v roce 1961 oficiálně vzdal svých nároků na rakouský trůn.

Eleonora Habsbursko-Lotrinská ( "Eleonore von Habsburg-Lothringen", někdy jen "Eleonora Habsburská / Eleonore Habsburg"; * 28. února 1994, Salzburg), je rakouská modelka, arcivévodkyně z rakouské panovnické dynastie.

艾蕾诺尔·冯·哈布斯堡(Eleonore von Habsburg,1994年-2月28日),全名是艾蕾诺尔·伊莲娜·玛丽亚·德尔·皮拉·艾欧娜·冯·哈布斯堡-洛林(),是哈布斯堡家族的大家长卡尔·冯·哈布斯堡的长女,奥匈帝国末代皇帝及匈牙利王国末代国王卡尔一世的曾孙女。她是挂名的奥地利女大公(Archduchess of Austria)。


Historie.

Společnost byla založena v roce 1997 sloučením francouzských IT firem Axime a Sligos. V roce 2000 se Atos spojil s holandskou společností Origin B.V. a vznikla společnost Atos Origin. Následně došlo k akvizici společností KPMG Consulting (2002) a SchlumbergerSema (2004).  V roce 2010 společnost Atos Origin oznámila, že kupuje společnost Siemens IT Solutions and Services. K dokončení akvizice došlo v červenci 2011. Poté se název společnosti vrátil ke kratší verzi Atos.  V srpnu 2014 společnost Atos získala většinový podíl ve společnosti Bull SA a říjnu téhož roku zveřejnila plány na odkoupení zbývajícího podílu společnosti Bull. 19. prosince společnost Atos oznámila další akvizici, a sice IT outsourcingové části společnosti Xerox. Akvizice byla dokončena 15. června 2015 a Atos tím ztrojnásobil své zastoupení na severoamerickém trhu.  V roce 2016 společnost Atos dokončila akvizici firmy Unify, která se zabývá integrací firemních komunikačních nástrojů a začlenila jí do své divize IDM. K dalším akvizicím došlo v roce 2018, kdy Atos potvrdil dokončení akvizice společností Siemens Convergence Creators Holding GmbH a společnosti Syntel.

Organizační členění.

Společnost Atos je rozdělena do čtyř divizí:

Poskytované služby.

Společnost Atos je dodavatel pro kompletní digitální transformaci a staví na čtyřech pilířích:

Atos v České republice.

Atos v České republice působí od října 2010 (od akvizice společnosti Siemens IT Solutions and Services) pod jménem Atos IT Solutions and Services, s.r.o. V České republice zaměstnává přibližně 300 zaměstnanců v několika městech (Praha, Brno, Ostrava, Vysoké Mýto).

Atos je evropská korporace nabízející IT služby. Její hlavní sídlo se nachází ve francouzském městě Bezons a pobočky má po celém světě. Specializuje se na hi-tech služby, integraci firemních komunikačních nástrojů, cloud, velká data a kybernetickou bezpečnost. Atos působí po celém světě pod značkami Atos, Atos Consulting, Atos Healthcare, Atos Worldgrid, Bull, Canopy, Unify a Worldline.

源讯(Atos SE) 是一家法国跨国IT服务管理公司,总部位于贝宗。