Děj.

Ferdinand je armádní major a syn prezidenta von Waltera, vysoce postavený šlechtic u německého knížecího dvora, zatímco Luisa Millerová je dcerou měšťanského hudebníka. Zamilují se do sebe, ale oba jejich otcové jim řeknou ať ukončí svůj vztah, protože její otec si myslí, že to s ní nemyslí vážně a jeho otec odmítá sňatek kvůli nižšímu společenskému postavení Luisy, kterou navíc považuje za prostitutku. Prezident chce místo toho rozšířit svůj vliv a postavení na dvoře a tak domluví synovi manželství s milenkou vévody lady Milfordovou. Avšak Ferdinand se bouří proti záměru svého otce (důležitý motiv vzdoru otci) a snaží se přesvědčit Luisu, aby s ním utekla. Prezident a jeho tajemník Wurm (Ferdinandův soupeř) vymyslí zákeřnou past a nechají bezdůvodně zatknout Luisiny rodiče. Donutí Luisu, aby napsala milostný dopis pro maršála a potom musela přísahat, že to nikomu neřekne. Tento dopis se dostane k Ferdinandovi a vyvolá to v něm naprosté zoufalství. Luisa řekne otci, že se chce zabít, ale ten ji přemluví, aby to nedělala. Pak přijde Ferdinand pošle otce pryč a otráví sebe i Luisu. Umírající Luisa řekne Ferdinandovi pravdu o dopise. A tak oba umřou vinou jeho otce a tajemníka Wurma. Ještě před smrtí však stihne Ferdinand svému otci odpustit.

Pozadí hry.

Autor se zde snaží vyrovnat s otázkou spravedlnosti. Revoltou proti společenských pořádkům dílo zapadá do literárního hnutí Sturm und Drang (bouře a vzdor), kdy mnohé prvky děje korespondují s jinou měšťanskou truchlohrou s názvem Emilia Galotti sepsanou osvícenským spisovatelem a filozofem G. E. Lessingem.

Zhudebnění.

Námět hry pod názvem "Luisa Millerová" zpracoval italský skladatel Giuseppe Verdi jako tragickou operu ve 3 dějstvích, na libreto Salvatora Cammarana. Opera měla premiéru 8. prosince 1849 v neapolském Královském divadle San Carlo.

Úklady a láska () je divadelní hra, kterou napsal roku 1784 německý dramatik Friedrich Schiller. Městská tragédie (v německé literatuře "bürgerliches Trauerspiel" – měšťanská truchlohra) se skládá z pěti dějství. Hra je postavena na kontrastu a dramatickém napětí. Proti zkaženosti šlechty a intrikám je postavena slušnost obyčejných lidí, malých měšťanů, kteří jsou navzdory chudobě čestní a pokorně přijímají, co jim život přináší.

《阴谋与爱情》(德语:Kabale und Liebe),是1784年弗里德里希·席勒的重要戏剧作品。五幕话剧,直接取材于德国现实。这个剧本以现实主义的手法反映了当时市民阶级和封建贵族之间的斗争。这部作品直接批判封建贵族的道德败坏。 它还通过一系列戏剧冲突来控诉封建贵族阶级的专横和残暴,真实地反映了市民阶级与封建贵族斗争时的弱点。“这出戏剧的反封建性鲜明而强烈,恩格斯在评论《阴谋与爱情》时说,它‘是德国第一部有政治倾向的戏剧’。”


Hodnota a její reprezentace.

"Hodnota" položky celočíselného typu je matematické celé číslo, kterému odpovídá. Celočíselné typy mohou být "bez znaménka" (schopné reprezentovat pouze nezáporná celá čísla) nebo "se znaménkem" (schopné reprezentovat i záporná celá čísla). Znaménko je ukládáno do jednoho bitu (viz znaménkový bit).  Celočíselná hodnota se ve zdrojovém kódu programu obvykle uvádí jako posloupnost číslic, případně s předchozím + nebo −. Některé programovací jazyky umožňují jiné zápisy, například jako hexadecimální (základ 16) nebo osmičkový (základ 8). Některé programovací jazyky také povolují oddělovače skupin číslic.  "Vnitřní reprezentace" této hodnoty je způsob, jakým je hodnota uložena v paměti počítače. Na rozdíl od matematických čísel, hodnota v počítači má typicky nějakou minimální a maximální možnou hodnotu.  Nejčastější reprezentace kladného celého čísla je řetězec bitů, tj. pomocí binární číselné soustavy. Pořadí bajtů v paměti při ukládání se liší; viz endianita. "Rozsah" nebo "přesnost" celočíselného typu je počet bitů, které jej zastupují. Pomocí typu s "n" bity lze zakódovat 2 čísel; například při uložení hodnoty bez znaménka obvykle představuje nezáporné hodnoty 0 až 2−1 (jedna z možných hodnot je nula). Jiné způsoby kódování celočíselných hodnot do bitové podoby jsou například Binárně kódovaná desítka, Grayův kód nebo kódy znaků v ASCII.  K dispozici jsou čtyři nejznámější způsoby, jak reprezentovat záporná čísla v binárním systému. Nejčastější je dvojkový doplněk, který umožňuje datovému typu integer se znaménkem a "n" bity reprezentovat čísla od −2 do 2−1. Aritmetika dvojkovového doplňku je výhodná, protože má dokonalou bijekci mezi reprezentací a hodnotou (zejména nerozlišuje mezi +0 a −0), a protože sčítání, odčítání a násobení nemusí rozlišovat mezi typy se znaménkem a bez znaménka. Další možnosti zahrnují binární offset, sign-magnitude a jedničkový doplněk.  Některé počítačové jazyky definují velikosti datového typu integer nezávisle na použitém počítači, jiné mají různé definice v závislosti na základní velikosti slova (word) v daném procesoru. Ne všechny jazykové implementace definují proměnné pro všechny celočíselné velikosti a definice určitých rozsahů ani nemusí být v konkrétní realizaci uvedena. Integer v jednom programovacím jazyce nemusí být stejného rozsahu (velikosti) jako v jiném jazyce nebo na jiném procesoru.

Běžné integrální datové typy.

Různé procesory podporují různé celočíselné datové typy. Typicky hardware podporuje znaménkové i bezznaménkové datové typy, ale jen v několika málo šířkách (rozsazích).  Výše uvedená tabulka uvádí šířky celočíselných typů, které jsou podporovány přímo v hardwaru běžných procesorů. Vyšší programovací jazyky poskytují více možností. Je běžné mít celočíselný typ, který má dvakrát tolik bitů než největší hardwarově podporovaný typ. Mnohé jazyky mají také typy" bitových polí" (určitý počet bitů, obvykle omezena tak, aby byla nižší než maximální hardwarově podporovaná šířka) a "rozsahové" typy (které mohou reprezentovat pouze celá čísla v zadaném rozsahu).  Některých jazyky, například Lisp, Smalltalk, REXX, Haskell, Python a Perl 6, podporují celá čísla s "libovolnou přesností "(známá jako "celá čísla s nekonečnou přesností " nebo "bignums"). Další jazyky, které nepodporují tento koncept jako konstrukci datových typů mohou mít knihovny, které reprezentují velmi velká čísla pomocí pole menších proměnných. Mezi ně patří knihovny jako BigInteger v Javě nebo "bigint" balíček v Perl 5. Ty pak používají k uložení čísla tolik paměti, kolik je potřeba. Nicméně, počítač má pouze omezené množství úložného prostoru, takže i ona mohou představovat jen konečnou podmnožinu matematických čísel. Tyto režimy podporu velmi velká čísla, například jeden kilobyte paměti lze použít k ukládání čísla do 2466 desetinných číslic.  Typ boolean nebo flag může představovat jen dvě hodnoty: 0 a 1, které se obvykle chápou jako nepravda ("false") resp. "pravda" ("true"). Tento typ může být uložen v paměti pomocí jediného bitu, ale často využívá celý byte pro snazší adresování a rychlost přístupu.  Čtyřbitová proměnná se označuje jako "nibble" (menší než "kousnutí", angl. "bite") nebo "nybble" (slovní hříčka na formu slova "byte"). Jeden "nibble" odpovídá jedné číslici v šestnáctkové soustavě a představuje jednu číslici nebo kód znaménka v binární kódované dekadické soustavě.

Bajty a oktety.

Termín "bajt" (byte) původně znamenal nejmenší adresovatelnou jednotku paměti. Byte má obvykle 8 bitů, vzácně se vyskytly i počítače s jinou šířkou bajtu, počítače, které mohly adresovat jednotlivé bity (bitově adresovaný stroj), nebo naopak skupiny po například 16 nebo 32 bitech (adresování po slovech). Termín "bajt "nebyl obvykle vůbec používán v souvislosti se stroji adresovanými po bitech či slovech.  Termín "oktet" se vždy vztahuje na rozsah 8-bitů a většinou se používá v oblasti počítačových sítí, kde umožňuje komunikaci počítačům s různými šířkami bajtu.  V moderním použití "bajt "téměř vždy znamená osm bitů, protože všechny ostatní velikosti se přestaly používat, takže "bajt "se stal synonymem pro "oktet".

Slova.

Výraz „slovo“ (anglicky "word") se používá pro malou skupinu bitů, které procesor konkrétní architektury zpracovává najednou. Velikost slova je tedy specifická pro daný procesor. Mezi užívanými velikostmi slova byla například slova o 6, 8, 12, 16, 18, 24, 32, 36, 39, 48, 60 nebo 64 bitech. Protože je velikost slova závislá na dané architektuře, je jeho velikost obvykle stanovena prvním procesorem v dané rodině procesorů. Významy termínů odvozených od "slova", jako" dlouhé-slovo (longword), dvoj-slovo (doubleword), čtyř-slovo (quadword), a půl-slovo (halfword)", se také mění podle použitého procesoru nebo operačního systému.  Prakticky všechny aktuální desktopové procesory (v roce 2017) jsou schopny používat 64bitová slova, i když jsou stále běžné procesory pro vestavěné systémy, které jsou 8bitové nebo 16bitové. Délka slova 36 bitů byla běžná v raných letech vývoje počítačů.  Jednou z významných příčin nekompatibilního softwaru je nesprávný předpoklad, že všechny počítače mají stejnou velikost slova, jako počítač používaný programátorem. Například pokud programátor používající jazyk C a nesprávně deklaruje proměnnou, která bude použita k uložení hodnoty větší než 2-1, jako datový typ codice_1, program nebude možné spustit na počítačích s 16bitovou šířkou datového typu integer. Taková proměnná by měla být deklarována jako codice_2 (který má alespoň 32 bitů na jakémkoliv počítači). Programátoři mohou také nesprávně předpokládat, že ukazatel (pointer) může být převeden na celé číslo beze ztráty informace, což mohlo fungovat na (některých) 32bitových počítačích, ale na 64bitových počítačích s 64bitovou šířkou ukazatele a 32bitovými datovými typy integer to však nefunguje.

Krátký (short) integer.

"Krátký (short) integer" může představovat celé číslo, které potřebuje méně úložného prostoru, ve srovnání se standardním integerem na stejném stroji.  V jazyce C, je označován jako short. Je podmíněn šířkou alespoň 16 bitů a je často menší než standardní integer, ale to není nutné. Kompatibilní program může předpokládat, že lze bezpečné ukládání hodnoty mezi −(2−1) a 2−1, ale nesmí předpokládat že rozsah není větší. V Javě je short "vždy" 16bitové celé číslo. Ve Windows API je datový typ SHORT definována jako 16bitové celé číslo se znaménkem na všech strojích.

Dlouhý (long) integer.

Long integer může reprezentovat celé číslo, jehož rozsah je větší nebo rovnen standardnímu integeru na stejném stroji.  V C, je označován jako long. Musí mít alespoň 32 bitů, a může nebo nemusí být větší, než je standardní integer. V kompatibilní programu, lze předpokládat, že může bezpečně ukládat hodnoty mezi −(2−1) a 2−1, ale nemusí předpokládat, že rozsah není větší.

Běžné rozsahy long integeru.

termín long a int je ekvivalentní

Long Long.

Ve C99 verzi programovacího jazyk C a C++11 verzi C++, je codice_3 datový typ který má minimálně dvojí rozsah standardního long. Tento typ není podporován kompilátory, které vyžadují aby kód byl v souladu s předchozím C++ standardem C++03, protože v C++03 tento datový typ neexistuje. Pro ANSI/ISO kompatibilní kompilátory, jsou minimální požadavky na rozsah pro tento typ od −(2−1) do 2−1 pro typ se znaménkem a 0 2–1 pro typ bez znaménka. Tyto dva požadavky musí být splněny, nicméně rozšíření tohoto rozsahu je povoleno. To může vést k problémům při výměně kódu a dat mezi platformami, nebo při přímém přístup k hardwaru. Existuje několik sad záhlaví poskytujících platformně nezávislé rozsahy pro rozsahy datových typů. Standardní knihovna v C poskytuje "stdint.h". Tato knihovna byla implementována v C99 a C++11.

Integer ["intydž"] je v programování označení celočíselného datového typu, který představuje konečnou podmnožinu z celých čísel. Celočíselné datové typy mají v různých programovacích jazycích různou definici. Podle velikosti uložené informace (např. 16, 32 nebo 64 bitů) umožňují uchovat celé číslo z určitého intervalu a mohou (ale nemusejí) podporovat uložení znaménka (tj. záporného čísla). Hardware počítačů téměř vždy poskytuje způsob, jak reprezentovat adresu v paměti, obsah paměti nebo registr jako celé číslo.

在计算机科学中,整数的概念指数学上整数的一个有限子集。它也称为整数数据类型,或简称整型数、整型。 通常是程序设计语言的一种基础资料型态,例如java及C 程序语言的int 资料类型,然而这种基础资料型态只能表示有限的整数,其范围受制于电脑的一个字组所包含的位元数所能表示的组合总数。当运算结果超出范围时,即出现演算溢位,微处理器的状态暂存器中的溢位旗标(overflow flag)会被设定,而系统则会产生溢位例外(overflow exception)或溢位错误(overflow error)。


Budova.

Muzejní budova v historizujícím stylu je druhá v pořadí postavená pro Pergamonský oltář na muzejním ostrově. Zvenčí vypadá jako mezopotámský chrám v pruském stylu s detaily ve stylu pruského neoklasicizmu. Stavba muzea nebyla v podstatě nikdy dokončena. Pod jižním křídlem bylo nutno betonovým překryvem uzavřít 50 metrů hlubokou puklinu (tzv. Kolk), pozůstatek z doby ledové. Ve vstupním centrálním křídle je situována hala Pergamonského oltáře (centrální místnost muzea), severní křídlo patřilo původně Německému muzeu (Deutsches Museum), jižní křídlo hostí sbírku islámského umění.

Historie.

Budova vznikla jako poslední muzejní objekt na ostrově, určený k umístění velkých exponátů, které se do Berlína dostaly díky rozsáhlým vykopávkám a nákupům na Blízkém východě v oblasti Středomoří (začaly v roce 1875). První muzejní budova vznikla v roce 1901, jejím hlavním kusem byl zrekonstruovaný a nově vystavený Pergamonský oltář. Budova na ostrově vydržela pouze několik let, již v roce 1909 plány k expanzi sbírky vedly ke stavbě nové budovy. Architektonické plány vypracoval Alfred Messel, po jeho smrti v nich pak pokračoval Ludwig Hoffmann, který svůj plán ve spolupráci s městským architektem Wilhelmem Wille v roce 1930 realizoval. Budova měla mít tři křídla (jejich stavba byla skutečně realizována), spojená na straně řeky kolonádou (nerealizována). Stavba byla přerušena po dobu I. světové války, dokončena byla teprve v roce 1930. S budovou Bodeho muzea a Nového muzea spojoval Pergamonské muzeum pár krytých mostů, nicméně ty byly už v době stavby chápány jako provizorní.  Na počátku 2. světové války bylo muzeum uzavřeno, rozměrné kusy však nebylo možné přestěhovat do krytů, bomby proto silně poškodily Trhovou bránu z Milétu a fasádu Paláce Mshatta. Menší kusy, především vlysy Pergamonského oltáře byly sice ukryty, po válce byly nicméně odvezeny do Sovětského svazu a na jejich vrácení se čekalo až do roku 1959, k úplnému sjednocení sbírek došlo teprve po sjednocení Berlína v roce 1990. Od roku 2013, pravděpodobně do roku 2025, probíhá rekonstrukce muzejní budovy, díky níž jsou některé výstavní místnosti pro veřejnost uzavřeny. Po ukončení rekonstrukce by měly být vystaveny i dosud v depozitářích uložené kusy fasásy paláce v Mshattě, mělo by dojít k úplné reorganizaci muzejních místností a napojení muzea na Archeologickou promenádu, podzemní chodbu, spojující jednak 4 hlavní muzejní budovy ostrova (s výjimkou Staré národní galerie), která má však dále fungovat jako samostatný výstavní prostor.

Expozice.

V muzeu jsou sbírky islámského umění, starověkého blízkého východu a část sbírky klasické antiky. Nejvýznamnější kusy jsou:  Pergamonský oltář – Velký oltář vybudovaný na terase akropole v Pergamonu okolo roku 170 př. n. l. Eumenem II. K oltáři patří i vystavené vlysy znázorňující zápas bohů a gigantů (gigantomachie), symbolizující boj mezi pergamskými Řeky a barbarskými Galaty. Oltář byl odkryt pruskou expedicí v průběhu tří sezón vykopávek (1878-1886). Vystavená část je pouze jednou dochovanou částí původně čtvercové stavby.  Trhová brána z Milétu – brána, která původně stávala u vstupu na tržiště antického Milétu je vystavena jako celek (rozměry 28,29 x 6,66 metrů, výška 16,73 metrů), více než 60 % stavby je tvořeno původními kameny. Brána vznikla v 2 století našeho letopočtu jako přechod mezi agorou a tržištěm.  Ištařina brána – původně byla osmou bránou babylónského vnitřního města. Vystavěna byla kolem roku 575 př. n. l. z příkazu novobabylonského krále Nebukadnesara II. a byla zasvěcena babylonské bohyni plodnosti, lásky a války, Ištar. Většinu jejího povrchu tvoří modře glazované cihly se zvířecími motivy, především draky a býky.  Fasáda paláce v Mshattě – fasáda pouštního paláce, jehož zbytky se nachází poblíž dnešního letiště Jordánského hlavního města Ammánu. Fasáda se do Berlína dostala jako dar otomanského sultána Abdula Hamida II. císaři Vilémovi II.  Komnata z Aleppa – nejstarší dochované dřevěné panely z dob osmanské říše. Vytvořena byla kolem roku 1600 jako přijímací místnost křesťanské rezidence v syrském Aleppu. Dřevěné panely jsou bohatě ornamentálně zdobeny.

Pergamonské muzeum je jedno z pěti muzeí v Berlíně v Německu, soustředěných na Muzejním ostrově. Vzniklo v roce 1930 jako poslední z muzejních budov a je v něm umístěna část sbírky klasického antického umění, dále v něm sídlí Muzeum starověkého blízkého východu a Muzeum islámského umění. Muzeum je jako součást Muzejního ostrova od roku 1999 na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO a díky velkolepým vystaveným artefaktům (Trhová brána, Ištařina brána, Pergamonský oltář, mozaiky, atd.) patří k nejnavštěvovanějším muzeím na ostrově.

帕加马博物馆(,或译「佩加蒙博物馆」、别迦摩博物馆)位于德国柏林博物馆岛,兴建于1910年到1930年。佩加蒙博物馆包括古典收藏、中东博物馆,以及伊斯兰艺术博物馆,收藏有复制的原来尺寸的纪念性建筑物,如来自小亚细亚帕加马祭坛、米利都市场大门,以及巴比伦的伊什塔尔城门。


Historie.

V červenci roku 2011 představila společnost JetBrains nový programovací jazyk pro JVM s názvem Kotlin, který byl tou dobou již rok ve vývoji. Vedoucí týmu JetBrains Dimitry Jemerov prohlásil, že většina jazyků kromě Scaly nenabízí možnosti které jeho tým vyžadoval. Problémem Scaly byl podle Jemerova příliš dlouhý čas kompilace. Jedním ze základních cílů Kotlinu je tedy kompilace alespoň tak rychlá jako u čisté Javy. V únoru 2012 uvolnil JetBrains Kotlin jako open source pod licencí Apache 2. Kotlin v. 1.0 byl představen 15. února 2016. Tato verze je považována za první oficiálně stabilní vydání a JetBrains se od této verze bude snažit o zachování zpětné kompatibility.  V květnu roku 2017 na konferenci Google I/O bylo oznámeno, že se Kotlin stává oficiálním programovacím jazykem pro mobilní platformu Android. Tento krok způsobil další rozšíření jazyku v Android komunitě, kde se stal oblíbenou alternativou jazyka Java. To vedlo v roce 2019 k oznámení společnosti Google, že ve vývoji pro Android se Kotlin stává preferovaným jazykem.

Filozofie.

Podle vedoucího vývoje Andreye Breslava je Kotlin navržen jako průmyslově spolehlivý objektově orientovaný jazyk, který je lepší než Java, ale je s ní naprosto interoperabilní.

Syntaxe.

Podobně jako Pascal, TypeScript, Haxe, PL/SQL, F#, Go a Scala a na rozdíl od jazyků odvozených od C, jako například C++, Java, C# a D mají proměnné a seznamy parametrů v Kotlinu datový typ deklarovaný až po názvu (oddělený dvojtečkou). Stejně jako v jazycích Scala a Groovy jsou středníky volitelné a většinou se používají jen v případě, že je vzhledem k čitelnosti kódu potřeba mít více příkazů na jednom řádku.

Sémantika.

Vedle tříd a metod (které se v Kotlinu nazývají „member functions“) vlastních objektově orientovaným jazykům podporuje Kotlin i procedurální programování za použití funkcí. Stejně jako v C a C++ je vstupním bodem do aplikace funkce s názvem „main“, která přijímá jako jediný argument pole argumentů z příkazové řádky. Kotlin podporuje interpolaci řetězců ve stylu Perlu a Unix/Linux Shellu. Také je podporováno odvozování typů proměnných.

Ukázka kódu, který vypíše „Hello World!“.

fun main() { Kotlin rozlišuje mezi nulovatelnými a nenulovatelnými datovými typy. Všechny nulovatelné objekty musejí být deklarovány s otazníkem („?“) za názvem typu. Operace s nenulovatelnými objekty vyžaduje od vývojáře speciální přístup – před použitím hodnoty je nutné zkontrolovat, jestli není null. Kotlin obsahuje tzv. null-safe operátory, tedy operátory, které v případě že je objekt null nevyhodí Exception.

Ukázka použití operátoru Elvis.

fun sayHello(maybe : String?, neverNull : Int) { // vrátí null pokud je foo null, nebo bar() nebo baz() vrátí null foo?. bar()?. baz()

Kotlin je staticky typovaný programovací jazyk běžící nad JVM, s možností kompilace do JavaScriptu. Jeho hlavním vývojářem je tým programátorů ze společnosti JetBrains, pracující z pobočky v ruském Petrohradu (název je odvozen od ruského ostrova Kotlin poblíž Petrohradu). V lednu roku 2012 byl Kotlin jmenován programovacím jazykem měsíce časopisem Dr. Dobb’s Journal. I když není Kotlin syntakticky kompatibilní s Javou, je navržen pro interoperabilitu s knihovnami Javy a na některých knihovnách jádra dokonce závisí.

Kotlin是一种在Java虚拟机上执行的静态型别程序语言,它也可以被编译成为JavaScript源代码。它主要是由俄罗斯圣彼得堡的JetBrains开发团队所发展出来的程序语言,其名称来自于圣彼得堡附近的科特林岛。2012年1月,著名期刊《Dr. Dobb's Journal》中Kotlin被认定为该月的最佳语言。虽然与Java语法并不相容,但在JVM环境中Kotlin被设计成可以和Java程序码相互运作,并可以重复使用如Java集合框架等的现有。Hathibelagal写道,“如果你正在为Android开发寻找一种替代编程语言,那么应该试下Kotlin。它很容易在Android项目中替代Java或者同Java一起使用。”


格奧爾格二世 (薩克森-邁寧根)

Rodina a mládí.

Jiří byl jediný syn Bernharda II, vévody sasko-meiningenského a jeho manželky princezny Marie Frederiky hessebsko-kasselské. Jeho narození dne 2. dubna 1826 bylo poddanými jeho otce přijato s velkou úlevu, jelikož nástupnictví ve vévodství bylo v ohrožení z důvodu nedostatku mužských dědiců v rodině. Jiří zůstal sedmnáct let jedináčkem a poté se mu v roce 1843 narodila sestra, princezna Augusta.  Jiří strávil dětská léta pod dohledem rodičů a babičky, vévodkyně Luisy Eleonory. Právě ona vštípila Jiřímu vlastenecké ctnosti jejich rodu, stejně jako smysl pro povinnost potřebný pro vládnutí.  V roce 1862, si jeho jediná sestra vzala prince Mořice, mladšího syna Jiřího, vévody sasko-altenburského. Stali se rodiči Arnošta II., vévody sasko-altenburského, posledního vládnoucího představitele Saska-Altenburska.

Vévoda sasko-meiningenský.

Jiří nahradil svého otce jako vévoda sasko-meiningenský 20. září 1866, kdy byl Bernhard donucen abdikovat po porážce Rakouska v Prusko-rakouské válce. Na rozdíl od svého otce zůstal Jiří během války loajální vůči Prusům a byl odměněn pozicí generálporučíka pruské armády. Během prusko-francouzské války vedl Jiří dva pluky vojáků z Meiningenu a vedl si úspěšně v bitvě u Froeschweileru. Poté bojoval téměř v každé bitvě této války. Jiří byl členem štábu císaře Viléma I, když vstoupil do Paříže a zůstal jeho blízkým přítelem až do císařovy smrti v roce 1888.

Vztah k divadlu a hudbě.

Meiningenský divadelní soubor.

Po prusko-francouzské válce se Jiří věnoval divadlu. Byl jedním z největších intelektuálů z řad vyšší šlechty v obodobí Německého císařství. Zvláště známý je kvůli založení a podpoře Meiningenského divadelního souboru pro jeho dvorní divadlo. Díky svým znalostem z dějin umění a kreslířským dovednostem navrhoval velmi detailní, historicky přesné kulisy, kostýmy a rekvizity. Kromě toho se stal vynikajícím choreografem velkých davových scén, které ohromily diváky v celé Evropě. Se svým souborem procestoval Evropu a měl hluboký vliv na divadelní produkce napříč kontinentem. Není pochyb o tom, že v tomto období se vyvinula role režiséra jako samostatného činitele, který hru pozoroval, řídil a byl zodpovědný za celkové pojetí, interpretaci, styl a detail divadelního představení. Meiningenský soubor od počátku do 30. let 19. století pod vedením Jiřího II. a Ludwiga Chronegka se vyvinul v divadelní společnost zbavenou systému manažerů a hereckých hvězd. Jejich režie se soustředila na realistické herectví a inscenování. Zpočátku šlo o stálý soubor kamenného dvorního divadla, ale od roku 1874 se stal souborem převážně zájezdním, který sklízel úspěchy na evropských turné.  V článku pro "Deutsche Bühne "vévoda Jiří nastínil své režisérské principyː nejdůležitější bylo vytvoření jevištního obrazu (vizuální efekt vytvořený syntézou herců s kulisami a rekvizitami), historická přesnost v mizanscénách, herecký styl, který používá přesné pohybové a vokální imitace, použití autentických kostýmů pro dané období a přesné plánování a choreografie skupinových a davových scén.  Původním cílem Meiningenského souboru bylo vytvořit historicky co nejpřesnější mise en scéne. Meiningenští se snažili vytvořit iluzi přírodních prostor na jevišti. Vévoda Jiří kladl důraz především na vytvoření přirozené iluzorní atmosféry pro herce. Chronegk a vévoda připravovali režijní nákresy a diagramy znázorňující herce a jejich pohyby v dobovém oblečení, aby se dosáhlo co nejpřirozenějšího dojmu pro diváka. Meiningenská režijní práce ovlivnila řadu dramatiků jako např. Henrika Ibsena, herců jako Henry Irvinga a režisérů jako byli André Antoine nebo Konstantin Sergejevič Stanislavskij.  Realistické pojetí poskytovalo Meiningenskému souboru prostředky, kterými divadelní umělec vytváří iluzi každodenního života. Umění mělo podle tohoto konceptu napodobovat vědu a zobrazovat život "takový, jaký je" bez dalšího komentáře, interpretace a strukturování známé z tehdy rozšířené pièce bien faite. Vévoda věřil, že téměř živoucí reality se na jevišti dosáhne pečlivým studiem hry a detailní režií. Jeho hlavním příspěvkem divadelnímu umění nebylo jen použití realistických kulis a kostýmů, ale i to, jak se snažil integrovat herce do mizanscény. Použití historicky přesného kostýmu mělo pomoci herci hrát ve stylu, který odpovídal jednotě s ostatními prvky scény. Požadoval, aby všichni herci byli na většině zkoušek a pečlivě promýšlel i pohyby a činnost každého jedince v davových scénách. Od jednotlivých členů davu se stejně jako od představitelů hlavních rolí očekávalo, že svůj výkon přizpůsobí charakteru události zachycené na jevišti. Vévoda byl známý pro svůj skvělý zrak a paměť a často pracoval bez scénáře, čistě z hlavy a že využíval běžce, který sděloval jeho nápady asistentu Chronegkovi. Protože v letech 1874 až 1890 soubor intenzivně cestoval, ovlivnila meiningenská incenační metoda celý divadelní svět. Jiří II. bývá považován prvního moderního režiséra.

Meiningenský dvorní orchestr.

Vévoda byl také patronem jednoho z předních evropských orchestrů, Meiningenského dvorního orchestru. Orchestr dosáhl zvláštního uznání poté, co pro něj v roce 1880 vévoda najal dirigenta Hanse von Bülow. Bülow zavedl přísné zkušební metody a s vévodovým svolením najal osm hudebníků, čímž zvýšil počet členů orchestru na 44. Bülow nabídl orchestr ke zkoušení Johannesu Brahmsovi, který s ním nazkoušel svůj Druhý klavírní koncert a Třetí symfonii a uvedl premiéru Čtvrté symfonie, kterou sám oddirigoval. Spor Bülowa s Brahmse o tom, kdo bude dirigovat premiéru Čtvrté symfonie ve Frankfurtu vedl Bülowa k rezignaci (Brahms ho předešel a provedl symfonii s místním orchestrem). Na Bülowovo místo nastoupil jeho tehdy dvacetiletý asistent Richard Strauss, který po měsíci rezignoval, a pak Fritz Steinbach. Steinbach byl milovníkem Brahmse, a uspořádal Brahmsův festival v Meiningenu v letech 1895 a 1897 za účasti skladatele. Privátní koncert nacvičil s orchestrem Brahms v roce 1891, aby vyzdvihl umění prvního klarinetisty, Richarda Muhlfelda; Brahms pak pro Muhlfeld složil Klarinetové trio, Klarinetové kvinteto a dvě klarinetové sonáty. V roce 1897 nechal vévoda v meiningenské anglické zahradě vytvořit Brahmsův památník od Adolfa von Hildebranda.

Stáří a smrt.

Ve stáří trpěl Jiří II. akutní hluchotou a odešel z aktivního života. Rád lovil a cestoval, byl sběratelem starožitností a rukopisů. Zemřel 25. června 1914 v Bad Wildungen, následován svým nejstarším synem Bernhardem. Je pohřben na hřbitově v Meiningenu (Parkfriedhof) vedle své třetí ženy.

Manželství.

První.

Jiří se poprvé oženil s princeznou Šarlotou Pruskou v Charlottenburgu dne 18. května 1850. Šarlota byla nejstarší dcerou Albrechta Pruského a Marianny Oranžské a vnučkou Fridricha Viléma III. Pruského a Viléma I. Nizozemského.  Měli čtyři děti: Byl to sňatek z lásky, sňatek následoval krátce po zásnubách. Mezi svatebními dary byla opulentní stará vila na břehu jezera Como od matky Marianny, která na počest své nové majitelky získala jméno "Villa Carlotta". Následujících pět let strávili manželé v Berlíně a Postupimi, ale před narozením dětí se vždy vrátili se do Meiningenu.  27. ledna 1855 zemřel jejich druhý syn Jiří. Šarlota jej následovala o dva měsíce, umírá při porodu syna, který nepřežil první den svého života. Mladý princ Jiří je trojí smrtí svých nejbližších hluboce zasažen. Jedenáct let po Šarlotině smrti, v roce 1866, se Jiří stal vévodou sasko-meiningenským.

Druhé.

Jiří nebyl vdovcem dlouho, chtěl najít novou matku pro své dvě malé děti. Na cestě do Itálie potkal svou sestřenici z druhého kolene princeznu Feodoru Hohenlohe-Langenburskou a ihned se zasnoubili. Feodora byla neteří královny Viktorie, dcerou Victoriiny nevlastní sestry princezny Feodory Leiningenské a jejího manžela Arnošta I., prince Hohenlohe-Langenburgského. 23. října 1858 se snoubenci vzali v Langenburgu.  Jiří a Feodora měli tři syny: Jejich manželství nebylo šťastné. Jiří se nikdy nesmířil s Šarlotinou smrtí a Feodora se k němu povahově nehodila. Neměla žádné intelektuální ani umělecké vědomosti; ještě horší bylo, že neměla zájem se jakkoli rozvíjet. Přesto se Jiří snažil ji vzdělávat, zejména v umění a historii. Po smrti třetího syna Feodora opouštěla Meiningen tak často, jak to bylo jen možné. V roce 1866 se stala vévodkyní sasko-meiningenskou.  V lednu 1872 Feodora onemocněla spálou a následující měsíc zemřela. I přes mnohé rozdíly mezi manželi, ji Jiří měl stále rád a její nemoc jej velmi rozrušila; dvakrát denně psal telegramy jejím rodičům.

Třetí.

Potřetí se vévoda oženil v Liebensteinu 18. března 1873 s Ellen Franzovou, bývalou herečkou. Šlo o morganatický svazek. Krátce před sňatkem byla titulovaná jako Helena, "baronka von Holdburg".  Nerovný svazek velmi rozhněval císaře Viléma, pravděpodobně i proto, že Jiřího první žena byla jeho vnučkou. Jiří byl naopak velmi nevrlý, když někdo dával jeho ženě najevo, že jej není hodna. Jedním z takových byl i Jiřího otec ex-vévoda Bernhard, ale také někteří úředníci a ministři, kteří na protest rezignovali na své úřady. Mezi obyčejnými lidmi se pár naopak těšil velké oblibě. Ellen se intenzivně angažovala v Jiřího divadelních aktivitách.  Pár neměl žádné děti.

Jiří II, vévoda sasko-meiningenský (2. dubna 1826 Meiningen – 25. června 1914 Bad Wildungen), byl předposlední člen vládnoucí dynastie Sasko-meiningenského vévodství panující v letech 1866 až 1914. Pro svůj přínos a podporu úspěšného dvorního divadla byl také známý jako "Theaterherzog" ("divadelní vévoda").

格奥尔格二世(德语:"Herzog Georg II. von Sachsen-Meiningen",1826年4月2日—1914年6月25日),萨克森-迈宁根公爵,1866年—1914年在位。


Zákony o homosexualitě.

Článek 534 libanonského trestního zákoníku trestá sexuální vztahy, které svojí vnitřní povahou odporují přírodním zákonům, jedním rokem odnětí svobody. V praxi se prosazování zákona liší a často záleželí na postoji konkrétního úřadu nebo policisty. V r. 2002 vnikla policie do obydlí ženy, kterou její matka obvinila z krádeže peněz a šperků. Během razie byla dotyčná přistižena při pohlavním styku s jinou ženou. Státní zastupitelství to pak následně vyhodnotilo jako sodomii a obě ženy byly následně odsouzeny.  11. prosince 2009 zveřejnila libanonská LGBT organizace Helem zprávu o právní situaci homosexuálů na Středním východě a v Severní Africe. Libanonský soud v Al-Batrun rozhodl proti aplikaci článku 534 na homosexuály.  V dubnu 2013 nařídil starosta Dekwaneh, severní periferie Bejrútu, bezpečnostním složkám provést zátah na noční gay-friendly klub. Několik jeho návštěvníků bylo zadrženo a odvedeno na policejní stanici, kde se museli svléknout do naha, a takhle se nechat vyfotit. Tento postup odsoudilo několik gay aktivistů. Libanonský ministr vnitra prozatímní vlády Marwan Charbel starostu podpořil se slovy: "Homosexualita nemá v Libanonu co dělat. Zdejší zákony jí považují za trestnou."  11. července 2013 rozhodla Libanonská psychiatrická společnost (LPS), že homosexualita není duševní poruchou, a tudíž jí nelze léčit, se slovy: "Homosexualita svojí vnitřní povahou nijak nenarušuje svéprávnost, duševní stabilitu, spolehlivost a jiné sociální schopnosti jedince. Předpoklad, že homosexualita je důsledkem špatného rodinného prostředí nebo narušeného rozvoje osobnosti, je založen na chybných informacích." LPS rovněž připomněla, že "konverzní terapie", jejímž účelem je změna sexuální orientace, nemá žádnou vědecku oporu, a tudíž by se o ní neměla lékařská veřejnost pokoušet, a to ani při provozování soukromých klinik. Tímto se Libanon stal první arabskou zemí, která přestala považovat homosexualitu za poruchu.  28. ledna 2014 zrušil soud města Dżudajda Al-Matin trest proti interexuálovi identifikujícím se jako žena, který byl předtím shledán vinným z protipřírodního sexuálního vztahu s mužem. Rozsudek takto ukončil platnost článku 534, který byl historicky aplikován pouze na homosexuální vztahy.

Svoboda projevu a sdružování.

Přestože byly zaznamenány případy pokusů libanonské vlády cenzurovat LGBT témata, tak se v poslední době zdejší společnost spíše liberalizuje.

LGBT publikace.

Libanon je první arabskou zemí se svým vlastním gay týdeníkem "Barra" ("Out" v arabštině). K prvnímu pokusu o publikaci došlo v březnu 2005. Další dvě následovaly v létě 2005 a na jaře 2006.  Helem má také své vlastní webové stránky s pravidelnou online publikací.  V r. 2009 se v Bejrútu konala publikace knihy Libanonského lesbofeministického kolektivu ("Lebanese lesbian Feministr Collective") "Bareed Mista3jil". Organizace se také někdy nazývá Nasawiya. Jejím cílem je sdružování aktivistů usilujících o rovné příležitosti žen na pracovním trhu. Kniha je kolekcí 41 pravdivých příběhů leseb, bisexuálek, queer, transgender a jinak ohrožených žen z celého Libanonu. Vychází jak v anglickém, tak i arabském jazyce. Kniha byla pokřtěná v Masrah Al Madina zástupci Feministického kolektivu a IndyAct. Selektované příběhy "Bareed Mista3jil" byly rozděleny a jsou přístupné v angličtině a arabštině.

Mediální kampaně.

V květnu 2015 zahájila Proud Lebanon, libanonská nezisková organizace, oslavy Mezinárodního dne proti homofobii spolu s mediální kampaní. Do kampaně se zapojilo několik prominentních libanonských umělců a celebrit. Ty vyzývaly vládu, aby se více zapojovala do boje za rovné příležitosti pro všechny občany bez ohledu na sexuální orientaci, národnost atd. Zvláštní pozornost byla věnována právům LGBT komunity, která žije ve společnostech bez homofobie, v kontrastu s LGBT jedinci, kteří stále čelí předsudkům, zejména ze strany konzervativců a klerikálů.

Libanonské hnutí za práva LGBT.

Členové libanonské LGBT komunity zahájili veřejnou kampaň za svá práva v r. 2002 založením politické asociace Hurriyyat Khassa (překlad: "Osobní svobody"). Skupina cílila na reformu článku 534 trestního zákona tak, aby dobrovolná sexuální aktivita mezi dospělými již nebyla nadála trestným činem. Další LGBT organizací v Libanonu je Helem (arabsky:حلم, překlad: "Sen"). Činnost těchto organizací spočívá v demonstracích, lektorské činnosti, fundraisingu a prevenci HIV/AIDS.  V r. 2006 slavila Helem Mezinárodní den proti homofobii v Monroe Hotel Downtown.  V srpnu 2007 byla založená lesbická organizace Meem na podporu leseb, bisexuálek, transžen, queer a jinak ohrožených Libanonek. Skupina nabízí těmto komunitám podporu, psychologické poradenství, aktivitu, právní podporu, socializaci a příležitosti se zapojovat do změn společenského klimatu. Meem se také stará o bejrútský Womyn House, který slouží jako sdružovací a aktivistické centrum.

Lesby, gayové, bisexuálové a translidé (LGBT) žijící v Libanonu se můžou setkávat s určitými obtížemi neznámými pro většinu obyvatelstva. I tak je ale v porovnání s ostatními arabskými zeměmi považován za poměrně liberální. V r. 2014 rozhodnul soud města Dżudajda Al-Matin ve prospěch zrušení aplikace Článku 534 libanonského trestního zákona, který trestal homosexuální aktivity. Článek 534, který zakazoval jakékoli sexuální vztahy svojí vnitřní povahou odporující zákonům přírody, byl používán jenom proti homosexuálům. Soud rozhodnul, že homosexuální chování není proti přírodě, a že tedy nelze podle něj homosexuály trestně stíhat.

生活在黎巴嫩的女同性恋,男同性恋,双性恋和跨性别(LGBT)仍然经历着性多数者没有经历过的困难。2014年,朱代德法院法官作出了黎巴嫩刑法第534条的适用起诉同性恋活动的条款无效的判决。第534条规定禁止发生“违背自然规律”的性关系,被认为用来针对同性恋者。法官裁定,同性恋不违背自然规律,从而使本条所规定的对同性恋者的迫害无效。


Původ.

Oromové hovoří oromštinou, ta se řadí mezi kušitské jazyky z afroasijské jazykové rodiny. Lidé hovořící původní kušitštinou obývali severovýchod a východ Afriky, což dokládají nejstarší historické záznamy. Země Kúšů, Nubijců nebo starověkých Etiopanů na středním a dolním toku Nilu byla právě domovem lidí hovořící kúšitštinou. Později docházelo k rozptýlení této populace, která se následně rozdělila do několika dalších lingvistických a kulturních skupin. Různé národy, jejichž jazyk patří do kúšitské větve afroasijské jazykové rodiny, dnes obývají severovýchod a východ Afriky. Národ Oromo, jehož jazyk do kúšitské větve řadíme, postupně migroval směrem na jih, poté na východ a západ a obýval značnou část Afrického rohu. Duchovní, kulturní, jazykové rysy Oromů potvrzují, že jsou původními obyvateli Afriky, navíc dochované historické prameny podávají důkaz o jejich existenci ve východní Africe jako společenství fungujícího po tisíce let. Objevila se i ojedinělá tvrzení, která popírají, že by Oromové byly původními obyvateli, podle těchto názorů přišli z Asie přes Madagaskar nebo se na africkou půdu dostali přes Rudé moře.

Pohled Oromů na svou vlastní historii.

Oromové, jež se považují za státotvorné etnikum, obývají značnou část afrického kontinentu. V samotné Etiopii jsou nejpočetnějším etnikem. Mají své autentické politické a sociální instituce, které rozvíjely během své dlouhověké historie. Vytvořili politický systém zvaný „gadaa“, unikátní demokratické státní zřízení, jež ovlivňuje a řídí každodenní život Oromů ve společnosti narozením počínaje a smrtí konče.  Oromie jako region etiopské federace patří k nejbohatším v oblasti Afrického rohu. Přesto se potýká s chudobou a mnoha problémy, z nichž Oromové viní etiopskou ústřední vládu. Oromoie byla Etiopií před více než sto lety kolonizována. Etiopské království bylo, podle názoru Oromů, mnohem zaostalejší ve srovnání s jejich tradičním uspořádáním společnosti a jejich vlastními výdobytky. Oromský národ ustrnul ve svém vývoji právě z důvodu podmanění Etiopií, která dále nejevila zájem o rozvoj regionu, oromský lid byl vystaven krutému útisku, vykořisťování, hladomoru a vyhlazování.  Oromský národ byl kolonizován v 2. polovině 19. století Etiopií s pomocí evropských koloniálních mocností, Evropané zabrali sousední Somálsko, Keňu a Súdán. Případ Oromie je docela speciální, protože jde o jediné území, jež bylo zabráno africkou zemí namísto evropskou mocností. V letech 1870 - 1900 probíhala kolonizace Oromie, počet obyvatel oromského původu se snížil z 10 na 5 miliónů. Za vlády etiopských panovníků Jana, Menelika a jejich následovníků bylo s oromským lidem velice krutě zacházeno. Mnoho Oromů bylo zabito armádou a nově usazenými osadníky, jiní zemřeli hladem, kosily je epidemie, nebo byli prodáváni do otroctví. Zbylé obyvatelstvo bylo degradováno do pozice tzv. gabbarů a prakticky se z nich stali nevolníci. Vláda císaře Haileho Selassieho se nesla v duchu předešlých poměrů. Selassie, jež byl u moci v období 1917 - 1974, vystavil oromský národ dalším diskriminačním opatřením a represím, jejichž cílem bylo trvalé vykořenění oromské kultury a povědomí.  Oromové společně s dalšími utiskovanými etniky vytrvali v boji proti etiopskému režimu, v roce 1974 byl Selassie svržen, nicméně moci ve státě se chopila vojenská junta, která pokračovala ve vykořisťování oromských obyvatel. Značná část padla ve válkách, jež vedla Etiopie proti Eritreji a Somálsku. Řada dalších Oromů zemřela v ulicích měst za éry tzv. Rudého teroru, který byl později rozšířen i do venkovských oblastí. Masakry, doprovázené bombardováním, jejichž účelem bylo usmrcení civilistů, chovaných zvířat, znehodnocení úrody a majetku, donutily mnoho Oromů k opuštění země a hledání útočiště v sousedních státech. Značná část uprchlíků v Africkém rohu je právě oromského původu. Současný režim, v jehož čele stojí Meles Zenawi, působí navenek jako demokratický. Země byla federalizována, avšak veškerou moc má fakticky v rukou právě Zenawi. Prostřednictvím kampaně slibující rozvoj, odškodnění Oromů, značnou míru samosprávy a zlepšení gramotnosti se snaží zakrýt proces de-oromizace a naopak urychlit proces amharizace (Amharové – 2. nejpočetnější etnikum žijící v Etiopii). Většina programů a projektů ve skutečnosti vede k vysídlování Oromů a popírání jejich svobod a lidských práv.

Oromové jsou nejpočetnějším národem Etiopie, jehož obyvatelstvo tvoří asi 80 odlišných etnických skupin. Žijí především na jihu Etiopie a také na severu Keni.

奥罗莫人(;)是一个主要分布在埃塞俄比亚的民族,同时也有部分分布在肯尼亚东部、北部以及索马里。 奥罗莫人是埃塞俄比亚中人口最多的一个民族,占了埃塞俄比亚总人口中约34.4%的比例;也有调查声称达到了40%的比例。现今埃塞俄比亚人口约为1亿400万,而在埃塞俄比亚境内之奥罗莫人人口约为3500万左右。


Mechanismus.

Antigeny z míst s imunitním privilegiem interagují s T buňkami nezvyklým způsobem, který ve výsledku vede k navození tolerance namísto očekávané ničivé imunitní odpovědi. Imunologické privilegium se vyvinulo spíše jako aktivní než pasivní mechanismus.  Jedním z hlavních mechanismů vzniku imunologického privilegia na daném místě, je přítomnost fyzických struktur okolo privilegovaného místa, které brání odtoku lymfy, čímž omezují přístup buněk imunitního systému na dané místo. Mezi další faktory, které přispívají k udržení imunologického privilegia patří: Tím, že jsou imunoprivilegovaná místa izolovaná od zbytku těla, může na nich dojít k rozvoji autoimunitních poruch, mezi které patří například sympatická oftalmie v oku.

Imunologicky privilegovaná místa.

Oko.

Vedle mechanismů, které fyzicky omezují vstup imunitních buněk do oka a způsobují potlačení imunitní odpovědi jsou v oku i aktivní buňky imunitního systému, které cílí na cizorodé antigeny. Tyto buňky interagují s imunitním systémem, což vede k potlačení (supresi) systematické imunitní odpovědi cílené na antigeny. Tento jev se nazývá Anterior Chamber Associated Immune Deviation (ACAID).  Sympatická oftalmie je vzácné onemocnění, které vzniká v důsledku izolace oka od systematické imunitní odpovědi. Obvykle dojde k rozvoji onemocnění po traumatu oka, kdy se uvolní oční antigeny, které jsou rozpoznány antigen prezentujícími buňkami (APC) mezi které patří makrofágy nebo dendritické buňky. Tyto APC nesou antigen do spádové mízní uzliny, kde dojde k prezentaci antigenu T buňkám a B buňkám. Poté, co dojde k prezentaci imunitnímu systému, jsou antigeny identifikovány jako cizorodé a dojde k rozvoji imunitní reakce. Výsledkem je tak vznik přecitlivělosti vůči vlastním proteinům, která vede k autoimunitní reakci cílené na poškozené i zdravé oko.  V takovém případě imunologické privilegium funguje proti oku. Za normálních okolností se T buňky setkávají s vlastními antigeny během vývoje. T buňky, které váží vlastní antigeny jsou vystaveny anergii, která vede k jejich inaktivaci a likvidaci. Tento mechanismus zabraňuje rozvoji autoimunitních poruch v budoucnosti. Fyzická izolace však brání prezentaci očních antigenů T buňkám. Experimenty prováděné na myších ukazují, že nedostatečná prezentace očních antigenů příslušným T buňkám vede k nedostatečné anergii a později tak k neschopnosti rozpoznat vlastní antigeny. I když je díky fyzickým překážkám zabráněno aktivaci autoreaktivních imunitních buněk v oku, v případě traumatického poškození a následné prezentace antigenu T buňkám dochází k nepřiměřeně silné imunitní reakce.

Placenta a plod.

Imunitní systém matky je schopen zabránit rozvoji mikrobiálních infekcí aniž by došlo k imunitní reakci cílené na tkáně plodu, které exprimují aloantigeny pocházející od otce. Hlubší porozumění imunologie těhotenství by mohlo vést k objasnění důvodů pro samovolné potraty.  Zdá se, že regulační T buňky hrají důležitou roli v udržování tolerance vůči fetálním antigenům. Během normálního, fyziologického těhotenství dochází ke zvýšení počtu regulačních T buněk v matčině krvi. Jak v myších modelech tak u testovaných žen byla objevena silná korelace mezi sníženým počtem regulačních T buněk a samovolným potratem. Při experimentech na březích myších, došlo k transferu CD4+/CD25+ regulačních T buněk z normálních březích myší do myší náchylných k samovolnému potratu. U myší náchylných k potratu byla díky transferu regulačních T buněk udržena březost. Tento experiment potvrdil význam regulačních T buněk pro udržení těhotenství/březosti.  Existuje řada dalších teorií, které vysvětlují mechanismus udržení tolerance vůči plodu v průběhu těhotenství/březosti. Takovým mechanismem by mohlo například být tolerantní mikroprostředí na rozhraní mezi matkou a plodem tvořené regulačními T buňkami, které produkují "tolerantní molekuly". Mezi tyto molekuly patří například: hem oxygenáza 1 (HO-1), leukemický inhibiční faktor (LIF), transformující růstový faktor β (TGF-β) a interleukin 10 (IL-10).

Varlata.

Spermie jsou imunogenní buňky. V případě transplantace z varlat do jiné části těla vyvolají imunitní reakci. Imunogenicita spermií byla prokázána v mnoha experimentech provedených Lansteinerem (1899) a Metchinikoffem (1900) na krysách, myších a morčatech. Pravděpodobný důvod pro imunogenicitu spermií je, že poprvé plně dozrají až v období puberty tedy poté, kdy je ustanovena centrální tolerance. Tím pádem rozpoznává imunitní systém antigeny přítomné na spermiích jako cizí a spustí proti nim imunitní reakci. Proto je nutné, aby ve varlatech existovaly mechanismy, které spermie ochrání a zabrání rozvoji autoimunitní reakce. Bariéra mezi krví a varlaty (blood-testis barrier = BTB) je jedním z hlavních mechanismů ochrany spermií. Nicméně je nepravděpodobné, že by BTB dokázala zajistit veškerou imunologickou ochranu a potlačení imunitních reakcí ve varlatech. Existují pro to dva argumenty, zaprvé v oblasti rete testis je BTB neúplná a za druhé mimo BTB se vyskytují imunogenní molekuly a to na povrchu spermatogonií. Dalším důležitou složkou ochrany spermií před autoimunitní reakcí jsou Sertoliho buňky. Vytváří bariéru Sertoliho buněk, která doplňuje BTB. Ochrana spermií je docílena vznikem těsných spojení (tight junctions) mezi sousedícími Sertoliho buňkami. Dalším mechanismem, který se také podílí na ochraně spermií před imunitním systémem je potlačení imunitní odpovědi ve varlatech.

Centrální nervový systém.

Centrální nervový systém (CNS) se skládá z mozku a míchy. Jedná se velice citlivý systém s vysoce omezenou schopností regenerace. Z toho důvodu bylo imunologické privilegium CNS považováno za zásadní, aby se předešlo zánětlivé imunitní reakci a s ní souvisejícímu otoku. Hematoencefalická bariéra hraje důležitou roli v oddělení CNS od imunitního systému, ale jako taková nezajišťuje imunologické privilegium. Míra imunologického privilegia se pravděpodobně liší podle konkrétního místa v CNS. Nejvíce je imunologické privilegium patrné v bílé hmotě.  CNS nepatří mezi typické příklady orgánů s imunologickým privilegiem. Tento koncept byl v poslední dvaceti letech významně zpochybněn. Nyní jsou již k dispozici data z experimentů, která nejen potvrzují přítomnost makrofágů v CNS (známé pod termínem mikroglie), ale zároveň poskytují důkazy o aktivní interakci CNS s periferními imunitními buňkami.  Ve zdravé (neporaněné) tkáni jsou antigeny navázány na antigen prezentující buňky a společně s nimi odvedeny do mízních uzlin. Případně mohou být rozpustné antigeny odvedeny do mízních uzlin přímo. V CNS však nejsou dendritické buňky přítomné v perivaskulárním prostoru, ale jen v mozkových blánách a plexus choroideus. V CNS je tak jen omezená možnost prezentovat antigeny T buňkám a způsobit jejich aktivaci.  I když CNS jako takový nemá žádné vlastní spádové mízní uzliny, experimentálně bylo prokázáno, že antigeny z CNS putují do krčních mízních uzlin. Imunitní odpověď vyvolaná v lymfatických uzlinách proti antigenům z CNS je převážně B buněčná. Dendritické buňky z mozkomíšního moku byly pozorovány v B buněčných folikulech krčních mízních uzlin. Tím, že dochází spíše k rozvoji B buněčné odpovědi je menší pravděpodobnost vzniku nebezpečné zánětlivé T buněčné odpovědi.  V experimentech již byla dříve prokázána tendence k rozvoji systematické tolerance vůči antigenům z CNS.

Využití v medicíně.

Molekulární mechanismy imunologického privilegia mají potenciální využití při transplantacích a to zejména alotransplantacích. V porovnání s kožními alotransplantáty, které se odhojí téměř ve 100% případů, alotransplantáty rohovky dlouhodobě přežívají u 50 až 90% pacientů. Významným faktem při transplantacích z imunologicky privilegovaných míst je nepotřebnost imunosupresiv, která jsou běžně nasazována, dokonce doživotně, u ostatních typů transplantátů. Výsledky experimentů poukazují na možnost využití ACAID a jeho protizánětlivých účinků a možnost aktivace regulačních T buněk, která by mohla zvýšit počet dlouhodobě přežívajících alotransplantátů bez nutnosti použití imunosupresiv.  Další možností využití imunologického privilegia je genová terapie. Sertoliho buňky byly použity v experimentech na produkci inzulinu u diabetických myší. Sertoliho buňky byly upraveny pomocí genového inženýrství za využití rekombinantního lentiviru, tak, aby samy produkovaly inzulin a následně byly takto upravené Sertoliho buňky transplantovány do myší. Přestože byly výsledky pouze krátkodobé, vědcům se podařilo docílit produkce inzulinu. Potvrdili, že Sertoliho buňky skrývají jistý potenciál pro využití v buněčné terapii.  Sertoliho buňky byly také experimentálně testovány k využití jejich imunosupresivních účinků. Byly experimentálně využity k ochraně a výživě Langerhansových ostrůvků, které produkovaly inzulin v myších s diabetes mellitus I. Ostrůvky chráněné Sertoliho buňkami přežívaly výrazně déle než ostrůvky nechráněné. Nicméně stále je potřeba provést více experimentů než budou nabyté poznatky uplatnitelné v lidské medicíně.

Historie výzkumu imunologického privilegia.

První zmínky o imunologickém privilegiu pochází z konce 19. století, kdy na jeho existenci v oku přišel Peter Medawar a začal jej podrobněji zkoumat. Jeho původní chápání tohoto fenoménu bylo spjato s fyzickými bariérami, které měly znemožnit veškeré rozpoznání imunitním systémem a zabránit rozvoji imunitní reakce. Medawarovi následovníci objevili řadu dalších mechanismů, které blíže objasnily principy spjaté s rozvojem, udržením a možným využitím imunologického privilegia.

Některá místa v těle se těší tzv. imunologickému privilegiu. Na takových místech nedochází při setkání s cizorodým antigenem k rozvoji zánětlivé imunitní reakce, ale naopak k rozvoji tolerance vůči danému antigenu. Typickým příkladem tkáně, která s sebou do organismu přináší cizorodé antigeny je transplantát. Když dojde k rozpoznání antigenů imunitním systémem následuje rozvoj imunitní reakce, která napadne transplantát. Oproti tomu, když dojde k transplantaci v místě s imunologickým privilegiem, transplantovaná tkáň může přežít po delší dobu aniž by došlo k odhojení. Mezi místa s imunologickým privilegiem byla dříve zařazena: Do určité míry je možné za místa s imunologickým privilegiem považovat i kloubní chrupavky.

免疫豁免(英语:Immune privilege)在免疫学中是指由于解剖和免疫屏障的存在,有些自身抗原位于免疫豁免部位,自身反应性淋巴细胞不能接触到它们。如果屏障遭到破坏,自身抗原暴露,就能诱导自体免疫。现认为免疫豁免器官并非完全与淋巴细胞隔绝,但是免疫豁免器官内高表达FasL,并且产生多种抑制性细胞因子,使得淋巴细胞耐受。然而这种耐受是有限的,当器官感染或受损时,将引起强烈的免疫应答。


Pozadí tragédie.

Již od roku 1898 se stupňovalo napětí mezi Ruskem a Japonskem. Rusko stále více rozšiřovalo svůj vliv v Číně a jasně demonstrovalo svůj záměr získat kontrolu také nad Koreou. Japonci se ruské expanze obávali a proto s ním začali vyjednávat. Brzy však pochopili, že Rusové pouze využívají tato jednání ke zdržování za účelem posílení své armády ve východní Asii. Také Japonci se proto začali intenzivně připravovat na hrozící válečný konflikt. Na rok 1902 byla naplánována série cvičení, jejímž cílem bylo zajištění bezpečné cesty přes pohoří Hakkóda pro případ, že by ruské námořnictvo ostřelovalo blízké pobřežní město Aomori a zničilo jeho přístupové cesty. Součástí akce byl také nácvik pohybu v zimních podmínkách, které se daly při případných bojích na ruském území očekávat. Konflikt mezi Ruskem a Japonskem později vyvrcholil vypuknutím rusko-japonské války.

Průběh neštěstí.

Lednového cvičení se měly účastnit dva pluky císařské armády z měst Hirosaki a Aomori. 31. pluk z Hirosaki splnil svůj úkol jako první. 23. ledna 1902 se o traverz pohoří jinou cestou pokusil i 5. pěší pluk s 210 muži z Aomori (ovšem pouze jeden z vojáků z této oblasti opravdu pocházel). Cesta sestávala z 20 km dlouhého pochodu z Aomori k teplému prameni Tashiro. Výprava započala v 6:55 ráno. V 6 hodin večer stanula skupina na vrcholu hory Umatateba, pouhé 4 kilometry od cíle cesty. Krátce na to se strhl silný blizard doprovázený extrémním přívalem sněhu. Celá skupina následně několik dní bloudila na severovýchodní straně pohoří. Vysílení vojáci začali postupně umrzat. 24. ledna se měla jednotka ohlásit po splnění svého úkolu. Ačkoliv se tak nestalo, velení zůstávalo optimistické. Téhož dne byla naměřena nejnižší teplota v historii Aomori -12,3 °C. O den později padl také japonský rekord, když byla ve městě Asahikawa naměřena teplota -41 °C. Teprve 26. ledna byla do pohoří vyslána 60členná pátrací skupina. Ta 27. ledna nalezla desátníka Fusanosukeho Gota, který stál zasypaný ve sněhu a neschopný pohybu. Gotó své zachránce informoval o neštěstí, které jeho jednotku potkalo. Teprve poté byla zorganizována rozsáhlá pátrací akce. Do 2. února se podařilo nalézt dalších 16 přeživších. 6 z nich však zemřelo během několika následujících týdnů. 8 dalších muselo podstoupit rozsáhlé amputace. Až 28. května byl nalezen poslední mrtvý. Z 210 vojáků pochod přežilo pouze 11. Veřejnost byla o neštěstí informována prostřednictvím tisku. V místě neštěstí dnes stojí památník vyobrazující Fusanosukeho Gota, který kvůli omrzlinám přišel o všechny končetiny.

23. ledna 1902 došlo k rozsáhlé tragédii, když 199 z 210 vojáků 5. pěšího pluku japonské císařské armády umrzlo během cvičného zimního přechodu pohoří Hakkóda. Jedná se o historicky nejhorší tragédii spojenou s horskými výstupy.

八甲田雪中行军遭难事件是在1902年(明治35年)1月发生于日本青森县八甲田山的山难事件。当时的日本帝国陆军第8师团的步兵第5连队,为了进行寒冷天气的军事训练,由青森县青森市出发前往八甲田山的田代新汤,在雪中行军途中遇难。参加此次训练的210人中有199人死亡(其中6名为救出后死亡),是日本的冬季军事训练史上最多死伤者的事故,也是近代史上最大规模的山岳遭难事故。


Registrované partnerství.

Návrh zákona o registrovaném partnerství (islandsky:staðfestur staðfest) párů stejného pohlaví byl islandskému parlamentu předložen v r. 1996. 4. června téhož roku jej přijal Althing v poměru hlasů 44:1. Nový zákon se stal účinným 27. června 1996. Tento zákon byl posléze zrušen přijetím zákona o genderově-neutrálním manželství.  Registrované partnerství bylo přístupné pouze stejnopohlavním párům a garantovalo jim zcela stejná práva a povinnosti jako mají manželé. Všechny politické strany zastoupené v Althingu zákon podporovaly.  8. května 2000 přijal islandský parlament novelu zákna o registrovaném partnerství v poměru hlasů 49:1. Ta umožnila cizincům, kteří mají nejméně dva roky na Islandu trvalý pobyt, uzavřít registrované partnerství. Jiná novela umožnila osobě žijící v registrovaném partnerství osvojení biologického dítěte svého partnera, pokud se nejednalo o dítě osvojené v zahraničí. Island se tak po Dánsku stal druhou zemí na světě, která poskytla homosexuálním párům určitá adopční práva.  2. června 2006 přijal parlament zákon zcela zrovnoprávňující homosexuální páry v adopčním procesu, rodičovství a přístupu k asistované reprodukci. Žádný zákonodárce nehlasoval proti a zákon nabyl účinnosti 27. června 2006.  Novela, která nabyla účinnosti 27. června 2008, povolila Islandské církvi a jiným náboženským skupinám žehnat registrovaným homosexuálním párům před Bohem.  Jedním ze známých Islanďanů žijících v registrovaném partnerství byla také bývalá premiérka Jóhanna Sigurðardóttir a její partnerka Jónína Leósdóttir. 27. června 2010 si pár nechal změnit svůj svazek na manželství.

Stejnopohlavní manželství.

Islandská vláda sestavená v dubnu 2009 oznámila, že za svého působení zpracuje vlastní návrh zákona o manželství pro všechny. Platforma vládní koalice 'Aliance sociální demokracie a Hnutí zelená levice' zveřejnila 19. května 2009, že novela zákona o manželství bude s největší pravděpodobností přijat. Nebyl přesně řečen její obsah, ale tak nějak se vědělo, že se jedná právě o zpřístupnění manželství párům stejného pohlaví. Opoziční Progresivní strana taktéž podporovala manželství pro všechny.  18. listopadu 2009 potvrdila islandská ministryně spravedlnosti a lidských práv Ragna Árnadóttir, že vláda pracuje na vlastním návrhu novely zákona o manželství pro všechny. 23. března 2010 předložila vláda návrh na zrušení zákona o registrovaném partnerství a jeho nahrazení genderově-neutrálním manželstvím. 11. června 2010 přijal tento návrh islandský parlament v poměru hlasů 49:0. 7 zákonodárců se zdrželo a 7 bylo nepřítomných. Zákon se stal účinným 27. června 2010.  Hlasování Althingu 11. června 2010

Veřejné mínění.

Podle průzkumu Gallup z února 2000 podporovalo právo leseb a gayů na osvojení dětí 53 % Islanďanů, 12 % bylo neutrálních a 35 % bylo proti.  Pozdějí anketa Gallup z července 2004 ukázala, že 87 % Islanďanů podporuje stejnopohlavní manželství. Jiná od Fréttablaðið uskutečněná v listopadu 2005 ukázala, že 82,3 % obyvatelstva podporuje právo leseb podstupovat umělé oplodnění.

Stejnopohlavní manželství je na Islandu legální od 27. června 2010. Návrh zákona redefinující manželství na genderově-neutrální byl přijat Althingem 11. června 2010. Žádný z členů parlamentu nehlasoval proti návrhu a podle statistik veřejného mínění se stejnopohlavní manželství těší na Islandu velké podpoře. Island se takto stal devátou zemí na světě, která legalizovala stejnopohlavní manželství.

2010年6月27日,冰岛容许同性婚姻的法律生效。2010年6月11日,冰岛国会在无人反对下通过性别中立婚姻法,而且公众非常支持此法案。冰岛成为全球第九个全国性给予同性注册结婚的国家。


Sportovní kariéra.

S judem začínal na základní škole v rodné horské obci Jamato v prefektuře Kumamoto v deseti letech. V dětství poutal pozornost zavalitou postavou a záhy si ho vyhlédl sensei úspěšného školního týmu v hlavním městě regionu Kumamoto Reisuke Širaiši. Po dlouhém přemlouvání ho sensei Širaiši s rodiče přemluvili k přesunu do Kumamota, kde se judu začal věnovat vrcholově. V tomto období získal své stravovací návyky, které novinářům popisoval jeho blízký přítel, osobní trenér (spartingpartner) a tiskový mluvčí Radomir Kovačević. Sensei Širaiši s ním měl velké plány a během čtyř let ho vykrmil na váhu až 130 kilogramů. Jeho rozměry neunikly pozornosti skautů daleko bohatšího sportu sumó, ale zisk zlaté olympijské medaile ho přiměl u juda vydržet. V sedmnácti letech ho zlákalo lepší tréninkové zázemí univerzity Tókai v Tokiu, kde nejprve dokončil středoškolská studia na "Tókai Sagami".  Na univerzitě Tókai se ho ujal dvojnásobný mistr světa Nobujuki Sató, pod jehož vedením se v roce 1975 dostal do japonské seniorské reprezentace. Pod vedením Nobujuki Satóa zdokonalil své ne-waza (boj na zemi), ale především se naučil stabilizovat svoji váhu (cca 125 kg), při které zvládal fyzicky náročné, taktické zápasy s evropskými obranáři. Proti Evropanům, jejichž fyzické dispozice činily japonským těžkým vahám od šedesátých let nemalé problémy (Nizozemci, Sověti, Němci) mu pomohl i skoro dvoumetrový Srb Radomir Kovačević, který na univerzitě Tókai studoval. Od října 1977 se datovala jeho neporazitelnost, která trvala do konce jeho sportovní kariéry v roce 1985 a činí 203 vyhraných zápasů v řadě. Do této bilance se počítá 7 remíz, které v judu znamenají vítězství/prohra po hantei (praporky).  Jeho mezinárodní sportovní kariéru do velké míry ovlivnila politika konce sedmdesátých a začátku osmdesátých let – olympijské hnutí versus profesionalismus ve sportu, studená válka, vzestup politiky Číny, rasismus. V roce 1976 se jako junior do japonského olympijského týmu pro olympijské hry v Montréalu nevešel. V roce 1977 ho o účast na později zrušeném mistrovství světa v Barceloně připravily spory Španělska s Mezinárodní judistickou federací. V roce 1980 ho o účast na olympijských hrách v Moskvě připravil bojkot zemí sympatizujících s politikou Spojených států amerických. Nevyřešenou otázkou tak zůstalo v jaké formě by na olympijských hrách v Moskvě startoval. Dva měsíce před začátkem soutěží si koncem května, během japonského mistrovství těžkých vah v zápase s Sumio Endóem zlomil levý kotník..  V roce 1984 startoval na svých prvních olympijských hrách v Los Angeles. Cestu za vysněnou zlatou olympijskou medailí mu neulehčil ani bojkot zemí Východního bloku. V zápase druhého kola s Němcem Arthurem Schnabelem si natáhl pravý lýtkový sval. V zápalu boje zápas dokončil vítězstvím na submisi škrcením. V semifinále však viditelně kulhal a Francouz Laurent Del Colombo se toho snažil hned v úvodu využít pravým útokem o-soto-gari, který jen s problémy ustál. Ve druhé minutě zápasu vykouzlil své překrásné o-uči-gari, poslal Francouze na zem a nasadil mu osae-komi. Ve finále proti Egypťanu Mohamedu Rašvánovi po minutě boje okontroval jeho pokus o levé o-soto-gari a na zemi mu nekompromisně nasadil osae-komi. Získal zlatou olympijskou medaili.  V roce 1985 po sérii vleklých zranění oznámil v 28 letech v červnu konec sportovní kariéry. Po skončení sportovní kariéry pracoval jako asistent a později jako profesor na univerzitě Tókai. Působil u japonské seniorské reprezentace, je pravidelně volen do komisí v Mezinárodní judistické federaci. Je držitelem 8 danu.  Jamašitovo kouzlo osobnosti nespočívalo jen v jeho šibalském úsměvu. Žádný jiný japonský judista nevyhrál vysoce prestižní japonské mistrovství bez rozdílu vah tolikrát co on. Všech svých sportovních úspěchů dosáhl svojí technickou vybaveností jak v postoji tak na zemi, zápasnickým entusiasmem, ale i taktikou. Byl mistrem kontrachvatů. Jako pravák bojoval z levého úchopu, na který ho přeorientoval jeho první sensei Širaiši. Na těžkou váhu se uměl pohybovat a pro většinu soupeřů byla smrtící jeho kombinace levých aši-waza (o-uči-gari, o-soto-gari, sasae apod.) s technikami v boji na zemi.

Jasuhiro Jamašita (1. června 1957 Jamato, Japonsko) je bývalý japonský zápasník–judista, všeobecně považovaný za největšího japonského judistu všech dob. Je devítinásobným mistrem Japonska v kategorii bez rozdílu vah, olympijský vítěz a trojnásobný mistr světa v těžké váze.

山下 泰裕(1957年-6月1日),日本柔道运动员,出生地为熊本县上益城郡矢部町(现山都町)。


Život.

Rané dětství a únos.

Bakhita se narodila ve vesničce Olgossa na úpatí hory Agilerei do rodiny vyznávající monoteismus s animistickými prvky. Její otec byl bratr náčelníka vesnice a vlastnil pole s plantážemi. Jméno, které jí dali rodiče, zapomněla. Ve svých devíti letech, roku 1878, se vydala s kamarádkou na pole poblíž domova a byla unesena otrokáři. Stala se tak jednou z mnoha obětí četných nájezdů pořádaných náčelníky okolních kmenů, kteří museli Egyptu platit buď majetkovou daň, nebo daň ve formě otroků. Dostala nové jméno Bakhita, což znamená "šťastná".

Otroctví.

Byla několikrát prodána na trzích v Chartúmu a El Obeidu. Prošla si krutým zacházením a fyzickým i psychickým utrpením včetně zkroucení prsou a vyřezávání ornamentů do těla. Roku 1883 byla prodána italskému konzulovi Callistu Legnanimu. Novou životní situaci popsala slovy: ""Ještě jsem nebyla svobodná, ale začaly se dít změny. Byl konec s bičováním, tresty i urážkami, zkrátka byl to konec deseti let nelidského zacházení.""

Odchod do Itálie.

Politické změny přiměly Legnaniho k návratu do Itálie. Bakhitu vzal s sebou a svěřil ji svému příteli tlumočníku Augustu Michielimu, v jehož rodině se právě narodila dcera. Bakhita se stala ošetřovatelko Michieliho dcery.

Konverze a vstup do kláštera.

Když rodina potřebovala odcestovat, umístila Bakhitu s dítětem do Katechumenického centra sester kanosiánek v Benátkách. Tam se Bakhita poprvé důkladně seznámila se základy křesťanství a v lednu 1890 přijala křest i nové jméno Josefína. Přes nabídku Michieliových se odmítla vrátit do Afriky. Rozhodla se vstoupit do kongregace Dcer křesťanské lásky a zůstat v klášteře. Často připomínala, že křest pro ni znamenal druhé vyvedení z otroctví.

Řeholní život.

Roku 1902 byla sestra Josefína Bakhita z Benátek poslána do řeholního domu ve Schiu. Z počátku se dostávala do nekomfortních situací kvůli barvě pleti. V roce 1907 byla povýšena na hlavní kuchařku komunitní kuchyně. Představená Markéta Bonotto ji požádala, aby sepsala svůj životní příběh. Tak vznikl třicetistránkový rukopis "Storia meravigliosa". Během první světové války pracovala Bakhita jako ošetřovatelka ve vojenské nemocnici a starala se o zákristii. Vojenský kaplan B. Cesaretti o ní svědčil: ""Jedním z jejích úkolů byla starost o sakristii. Preciznost a svědomitost v této službě prozrazovaly její úctu k eucharistii...s nesmírnou radostí připravovala oltář i bohoslužebné předměty."" Roku 1922 překonala zápal plic a výrazně zeslábla. Byla jí tedy svěřena funkce fortnýřky. 10. srpna 1927 složila věčné sliby v Miranu. Po druhé světové válce se jí opět zhoršilo zdraví. Trpěla astmatickou bronchitidou, atritidou, synovitidou a elefantiázou i přes velké bolesti a omezení pohybu prohlásila: ""Jsem na hoře Tábor, ne na Kalvárii.""  Zemřela v pověsti svatosti 8. února 1947 po boji s nemocí.

Svatá Josefína Bakhita (1869 Olgossa – 8. února 1947, Schio) byla zotročená súdánská dívka, která se po svém příchodu do Itálie stala křesťankou a řeholnicí kongregace kanosiánek. Je často zmiňována v encyklice Spe salvi papeže Benedikta XVI., v den jejího svátku se připomíná "Světový den modliteb za oběti obchodu s lidmi" a je také patronkou katolické církve v Súdánu.

若瑟芬·柏姬妲( 1869年-1947年-2月8日),出生于苏丹德化的奥高沙。于2000年由教宗若望保禄二世册封为圣女。原先为黑奴,被人口贩卖。圣名为 若瑟芬·丽达·幸运儿(Giuseppina,Margerita e Fortunata)


Klasifikace obtížnosti lezení.

Obtížnost lezeckých cest je regionálně klasifikována mnoha stupnicemi s odlišným historickým vývojem. Ke srovnání potom slouží tabulky porovnání obtížnosti (existuje více odlišných zdrojů). Mezi celosvětově nejrozšířenější klasifikace pro lezení s lanem patří klasifikace "UIAA", "francouzská" a "americká". Obdobně se odlišují klasifikace při boulderingu, i zde je jich několik.  Některé klasifikace měly dříve uzavřenou horní hranici, postupem času ale přesto několikrát docházelo k jejich rozšíření nahoru. Mezi jednotlivými stupni obtížnosti se často používají písmena a znaménka pro jejich jemnější odstupňování, nebo také lomítka jako mezihodnoty.

Klasifikace pro lezení s lanem.

"název a příklad číslování"

Stupnice obtížnosti.

viz článek Stupnice obtížnosti (horolezectví)

Posun výkonnosti.

Mezi významné milníky horolezectví či lezení patří překonávání lidských hranic a posouvání klasifikace, a to dále ještě s rozlišením u všech významných stylů přelezu (OS, flash, RP, PP). Zaznamenávají se nejvyšší klasifikace přelezené lezci jednotlivých národů u mužů i žen. Nejmladší lezci, kteří přelezli velmi těžce klasifikované výstupy. Nejtěžší cesty přelezené v jednotlivých oblastech či regionech. Také většina jednotlivců si zaznamenává dosažené úspěchy a nejtěžší přelezené cesty, k tomu se používají "papírové" nebo elektronické či internetové lezecké deníčky (např. Čechy: Lezec.cz, ve světě: 8a.nu). U významných cest se eviduje kdo a kdy je přelezl, v jakém stylu, na kolik pokusů a v jakém období.  V regionálním i celosvětovém měřítku lze obvykle výkony porovnávat až s časovým odstupem (např. až za několik let se stejní lezci dostanou k vzájemnému přelezu svých nejtěžších cest, nebo tyto výstupy zopakují další lezci a upřesní jejich obtížnost.

Obtížnost na závodech.

Lezení na obtížnost je v novodobých mezinárodních závodech nejstarší disciplína, např. v Sovětském svazu se ale také již dříve závodilo v lezení na rychlost.

Lezení na obtížnost (O, Obtížnost, : "L, Lead") je disciplína sportovního lezení, při které se sportovci – lezci snaží vylézt cestu na hranici svých možností. Mezi lezci je tato disciplína nazývána královskou.

难度攀登(英语:Lead Climbing,又称为先锋攀登)是攀岩的技术性称呼。而成为室内体育项目的难度赛则是运动攀登三大项目的一种,世锦赛的正式项目,亦是混合赛的末项比赛。限时为6分钟,只进行一场比赛,选手需要在限时内不断向上攀登,只得一次尝试机会,跌下便完结。由于难度赛的辅助物较少及刁钻,因此与抱石一样非常考验选手的韧力和技术。选手上升时需要不断把绳索悬挂在墙上的扣中。选手不断上升时会由不同的计分点,较高者为先,若选手成功攀至顶点,则取花费时间较少者为胜。若出现同分(即多于一名选手在到达同一个计分点跌下),初赛中便会视为同分,决赛则会视初赛成绩较佳者为先。


Geografie a doprava.

Vesnice Albazino leží na levém břehu řeky Amur, na rusko-čínské hranici, a to jižně od města Skovorodino, sídla stejnojmenného rajónu. Po silnici (přes osady Lesnoj, Sredněrejnovskij, Tajožnyj a vesnici Džalinda) je od Skovorodina vzdáleno kolem 85 km. Na jih (po proudu Amuru) vede z Albazina silnice k vesnici Osežino. Nejbližší stanice Zabajkalské železnice je Rejnovo. Autobusová doprava spojuje Albazino se Skovorodinem.

Historie.

Na podzim roku 1650 obsadil Jerofej Pavlovič Chabarov opevněné městečko daurského náčelníka Albazy (), rozložené na Amuru nedaleko od soutoku řek Šilka a Arguň, naproti ústí řeky Albazichy. Po odchodu Chabarovova oddílu následujícího jara sídlo zůstalo opuštěné, dokud se zde roku 1665 neusadili ruští kozáci, lovci a rolníci v čele s Nikiforem Černigovským, kteří odešli na Amur po vzbouře proti ilimskému vojevodovi. Nejbližší představitelé ruského státu – správci Něrčinska – už roku 1666 Albazince v čele s Černigovským uznali za legitimní reprezentanty Ruska na horním Amuru. Albazin a okolní osady poté administrativně podléhaly Něrčinsku a odesílaly do Moskvy daň v kožešinách (jasak) vybranou od domorodců. Roku 1675 byl Černigovskij i jeho lidé omilostněni.  Osídlení Albazinu a okolí rychle rostlo a začátkem 80. let už byl albazinský region nejvíce zasídlenou částí Zabajkalska. Celkem v Zabajkalí a Poamuří žilo začátkem 80. let cca 1500 mužů ruského osídlení a stovky žen a dětí. Z toho v Albazinu a okolí přes 200 kozáků a, podle různých odhadů, přes 300, přes 400 nebo kolem 500 rolníků, a několik set lovců, nájemných pracovníků a obchodníků. Na Amur samovolně přesídlilo tolik Rusů, až se sibiřské úřady od Jeniseje po Jakutsk začaly obávat vylidnění „svých“ regionů.  V Albazinu uvnitř opevnění stály dva kostely, úřední budovy, vojevodský dvůr a 53 budov obyvatel. Mimo něj žilo do padesáti rolníků. V okolí Albazinu – tj. od ústí Argunu níže v délce cca 300 verst (přes 320 km) – žili rolníci ve více než dvou desítkách obcí a osad. Nedaleko (5 km) od Albazinu stál klášter s vlastními polnostmi. Oseto bylo přes 1000 děsjatin (přes 1000 ha) polí, roku 1686 v podmínkách války 500 desjatin; v oblasti stálo několik mlýnů. Rolníci měli nemalé množství dobytka: roku 1685 Mandžuové zabavili Albazincům přes 2000 hlav skotu. Obilí se vyváželo do Něrčinska. Zemědělství se rozvíjelo s minimální státní podporu. Rozvíjel se i lov, v sezóně 1684/85 desetiprocentní daň ze sobolů ulovených ruskými lovci (401 sobolů) téměř dosáhla výše jasaku vybraného v albazinské oblasti od domorodců (425 sobolů)  V letech 1679-1681 albazinští kozáci podle příkazu z Něrčinska postavili menší ostrohy na středním Amuru v povodí Zeji – roku 1679 Selemdžinský v ústí Selemdži a Verchnězejský na horním toku Zeji, a roku 1680 Dolonský na Zeje v ústí Dolonky.  Roku 1682 bylo založeno Albazinské vojevodství, které zahrnovalo Poamuří na obou březích řeky od soutoku Šilky a Arguni po Zeju. Správu vojevodství převzal Alexej Larionovič Tolbuzin, který do Albazinu přijel roku 1684.  Mandžuská říše Čching ovládající Čínu se už od 40. let 17. století snažila vytlačit Rusy z Poamuří. Začátkem 80. let Čchingové potlačili povstání v Číně a přenesli pozornost na sever. Po několikaletých přípravách roku 1685 vytáhla na Albazin čchingská armáda o 15 tisících mužů s 200 kanóny. Pevnost bránilo 450 kozáků pod vojvodou Tolbuzinem, udrželi se pouze několik dní, pak byl Albazin dobyt a zničen. Čchingská armáda se poté vrátila na jih. Rusové ovšem v létě 1686 Albazin obnovili. Čchingský císař Kchang-si nařídil nový útok s posilami až z Fu-ťienu. V květnu 1686 čchingská armáda dorazila k Albazinu a zaútočila něj, měla několik tisíc mužů se 40 kanóny. Rusů tentokrát bylo na tisíc, měli tucet děl a vybudovali silné opevnění. Pod velením Afanasije Bejtona se úporně bránili do poloviny roku 1687, kdy čchingský císař Kchang-si nechal obléhání ukončit a dal přednost diplomatickému jednání. To už Albazin bránilo jen 66 kozáků. I po skončení obležení Čchingové pustošili albazinské zázemí.  Po podepsání Něrčinské mírové smlouvy roku 1689, podle které oblast připadla říši Čching, Rusové Albazin vyklidili.  Během nového osidlování Poamuří v 19. století byla na místě Albazina založena kozácká stanice. Začátkem 20. století v ní žilo kolem 600 obyvatel.

Pamětihodnosti.

Částečně se zachoval albazinský ostroh, na místě kterého byl roku 2011 obnoven archeologický výzkum v rámci projektu Albazinské archeologické expedice.

Albazino () je vesnice v Skovorodinském rajónu Amurské oblasti Ruské federace. Bylo to první ruské sídliště na řece Amur, založené roku 1651.

雅克萨也作雅克塞(),俄文名阿尔巴津(清史稿中称阿勒巴沁,俄语:)或阿尔巴津诺(俄语:),是俄罗斯帝国在向东扩张中在外东北建立的最初的据点,位于黑龙江与额木尔河交界口东岸,西岸为今中国黑龙江省呼玛县。现该地为俄罗斯阿穆尔州阿尔巴津诺。


Vývoj.

Střelu ASMP vyvinula francouzská zbrojovka Aérospatiale jako náhradu za do té doby užívané neřízené jaderné pumy. Roku 1986 byla zavedena do výzbroje francouzských bombardérů Mirage IVP a roku 1988 do výzbroje letounů Mirage 2000N. Později byla integrována také do výzbroje palubních útočných letounů Super Étendard (tehdy operující z letadlové lodě "Foch" (R99)) a bojových letadel Rafale (ve verzích B, C a M). Celkem bylo vyrobeno 84 střel ASMP. Na počátku roku 2000 se celkem 60 střel nacházelo u jednotek vyzbrojených stroji Mirage 2000N a 24 střel u jednotek námořnictva s letouny Super Étendard.  Spojením střely ASMP a vylepšeného náporového motoru, vyvinutého v programu VESTA, vznikla modernizovaná střela ASMP-A. Vývoj střely začal roku 2000. Ta dosavadní model nahradí ve výzbroji letounů Mirage 2000N a Rafale (typy Mirage IVP a Super Étendard již byly vyřazeny). Střela je obratnější a má dosah prodloužený až na 500–600 km. První zkušební střela ASMP-A byla úspěšně vypuštěna 23. listopadu 2010 z letounu Mirage 2000N (operace Topaz). Střela ASMP-A vstoupila do služby v říjnu 2009 u letounů Mirage 2000NK3 a v červenci 2010 u letounů Rafale. Společnost MBDA do roku 2011 vyrobila 54 střel ASMP-A.

Konstrukce.

ASMP.

Po vypuštění střelu pohání raketový motor na pevné pohonné látky (booster), díky kterému dosáhne rychlosti umožňující zapnutí hlavní pohonné jednotky – náporového motoru na tekuté pohonné látky vyvinutého společností Aérospatiale. Díky němu může letět rychlostí 2 M u země a 3 M ve velké výšce. Střela je vyzbrojena taktickou jadernou hlavicí o síle 300 kT. Na cíl je naváděna pomocí inerciálního navigačního systému. Při vypuštění z velké výšky má střela dolet 300 km, ale z malých výšek pouze 100 km.

ASMP-A.

Střela ASMP-A je poháněna startovacím raketovým motorem na pevné pohonné látky SNPE a letovým náporovým motorem na tekuté pohonné látky, díky kterému se pohybuje trojnásobkem rychlosti zvuku. Její dolet je 500 km. Nese termonukleární hlavici TNA ("Tête nucléaire aéroportée") nového typu o síle 300 kT.

Air-Sol Moyenne Portée (ASMP, ) je francouzská letecká nadzvuková řízená střela středního doletu nesoucí taktickou jadernou hlavici. Bývá klasifikována jako střela s plochou dráhou letu. Do služby byla zavedena roku 1986. Modernizovaná verze střely s jiným motorem a prodlouženým doletem nese označení ASMP-A ("Air-Sol Moyenne Portée Amélioré"). Střela tvoří jeden ze základních prvků francouzského jaderného arzenálu. Ve francouzské obranné doktríně se jedná o střelu posledního varování před plným užitím jaderného arzenálu (mezikontinentální balistické rakety). Střela je ve výzbroji francouzského letectva ("Forces aériennes stratégiques") a námořnictva ("Force aéronavale nucléaire"). V použití střel je vycvičena část pilotů bojových letounů Rafale M operujících z letadlové lodě "Charles de Gaulle" (R91).

ASMP中程空对地导弹(,意为「中程空对地导弹」)是法国宇航为法国军队开发的一种空射超音速核子巡弋导弹,属于法国核威慑力量的一部分,在法国的核武战略理论中,ASMP导弹定位为全面核报复行动前的「最终警告」武器。


Výhody zákona NCLB.

Školy se zvýšenou odpovědností za výsledky vzdělávání.

Tímto zákonem se zvýšila odpovědnost škol a učitelů za dosažené výsledky studentů v mnohem větší míře, než tomu bylo doposud. Jednotlivé školy se musí účastnit každoročních testů. Standardy pro tyto testy si vytvářejí jednotlivé státy samostatně, protože zákon NCLB nedefinuje jednotné standardy, které by platily pro všechny státy. Podle zákona NCLB se na základě výsledků zmíněných testech měří jak velké zlepšení výsledků dosáhli studenti dané školy během daného školního roku. Na základních školách se musí měřit dané testování výsledků studentů každý rok v 3. až 8. ročníku. Na středních školách se musí provést dané testování výsledků studentů alespoň jednou za čtyři roky. Na základě NCLB školy, které v daných testech nedosáhli během roku žádné zlepšení výsledků, nebo došlo u nich ke zhoršení výsledků, dostanou následující rok méně financí od státu jako předešlý rok, nebo budou potrestány jiným způsobem. Pomocí těchto změn dosáhl zákon NCLB zvýšení úlohy státu ve veřejném vzdělávání.  Zákon NCLB finančně odměňuje školy, na kterých studenti se zdravotním postižením a s individuálním studijním plánem dosahují pokroku ve výsledcích a které poskytují těmto studentům i jiná opatření než jim usnadnit nebo poskytnout vzdělání.  Podle zákona NCLB musí školy a školní okresy informovat rodiče studentů o výsledcích, které dosáhly školy ve standardizovaných testech a o tom, zda jsou učitelé, kteří učí jejich děti, dostatečně kvalifikovaní na vyučování. Rodiče jsou také zapojeni do rozhodování o školních osnovách a školních pokynech.

Školy a povinnost výběru školy.

Podle zákona NCLB školy jsou povinny poskytnout studentům možnost přestoupit na jinou školu, nebo zajistit jejich doučování nebo školní programy po škole, pokud nesplňují standardy každoročního testování nejméně dva roky po sobě.

Školy a vyučovací metody spojené s vědeckým výzkumem.

Školy musí, podle zákona NCLB, využívat na vyučování pouze vědeckým výzkumem podložené programy a metody. Podle zákona NCLB je tento vědecký výzkum založený na „systematických, objektivních a striktních postupech pro získání spolehlivých a platných poznatků“. Výsledky získané z takového výzkumu jsou „reprodukovatelné a použitelné“. Naopak nevědecké metody a jiné formy kvantitativního výzkumu nejsou, podle zákona NCLB, použitelné pro rozhodování o výuce dětí.

Zákon NCLB a zlepšení dosažených výsledků studentů.

V historii Spojených států nebyl ještě nikdy použit lepší systém odpovědnosti státu za dosažené výsledky studentů, jak systém který zavedl zákon NCLB. Státy, které zavedly tento systém odpovědnosti státu za vzdělání studentů podle zákona NCLB, dosáhly dosud největší růst znalostí studentů. Tento systém odpovědnosti pomáhá i odhalit školy, které nezajišťují základní dovednosti a znalosti studentů na dostatečně vysoké úrovni.  Na základě výsledků studie, která byla dělaná v roce 2005, je zřejmý fakt, že zavedení zákona NCLB zlepšilo výsledky studentů v předmětech matematika a čtení. Podle výsledků této studie si velmi dobře počínali studenti ve věku 9 let, kteří dosáhli větší zlepšení jak dosaženo zlepšení studentů za posledních 28 let spolu. Rekordně úspěšné výsledky dosahovaly hispánské a studenti černé pleti. V daném roce 2005 byly rozdíly ve znalostech devítiletých hispánských studentů a devítiletých studentů bílé pleti v předmětech matematika a čtení na historickém minimu. Celkově se, podle výsledků této studie, více než čtyřicet států zlepšilo nebo zůstalo na stejné úrovni, co se týče úrovně vzdělání studentů.  Zavedení zákona NCLB způsobilo, že zdravotně postižení nebo zdravotně omezení studenti píší stejné testy a jsou hodnoceni stejně jako studenti bez postižení. Právě toto jednotné hodnocení znalostí způsobuje, že zdravotně postižení nebo zdravotně omezení studenti jsou začleňování do kolektivu a nedostatky ve výuce těchto znevýhodněných studentů jsou včas identifikovány a řešeny.

Zákon NCLB a podpora pro individuální studující studenty.

Zákon NCLB mluví také studentech s individuálním studijním plánem. Konkrétně říká, že tito studenti musí mít adekvátní ubytování během každoročního testování. Výsledky těchto studentů se hodnotí stejně jako pro jiné studenty pouze v tom případě, že ubytování nemá vliv na výsledky hodnocení. V případě potřeby, je podle zákona NCLB povoleno, aby studenti s individuálním studijním plánem měli během testování zajištěn delší dobu na vypracování testů, klidnější atmosféru, samostatnou třídu, překlad zadání testů do rodného jazyka nebo možnost odpovídat na otázky z testů ústní formou.

Nevýhody zákona NCLB.

Zákon NCLB a „zlepšení“ dosažených výsledků studentů.

Co se týče zlepšení výsledků znalostí studentů, po zavedení zákona NCLB, dochází ke snížení úrovně vzdělávání studentů, tím že každoroční testování škol nutí státy aby sledovaly nižší cíle vzdělanosti studentů. Jednotlivé státy mohou vhodnými zásahy dosáhnout zlepšení dosažených výsledků nebo snížení bariéry mezi vědomostmi znevýhodněných a zdravotně postižené studenty a studenty bez zdravotního omezení. Stát Missouri otevřeně přiznal, že dosáhl lepší výsledky v testech pomocí snížené úrovně standardů. Druhým způsobem jak dosáhnout lepších výsledků testů je možnost překvalifikování neúspěchů, které školy dosáhly v testech. Bylo totiž prokázáno, že školy snižují nepříznivé statistiky výsledků testů pomocí různých kreativních forem překvalifikování neúspěchů.  Výsledky zmíněné studie z roku 2005 jsou zároveň zavádějící, protože nárůst v dosažených výsledcích znalostí studentů byl stejný mezi lety 2000 a 2003 jako mezi lety 2003 a 2005. Tento fakt vylučuje tvrzení, že zákon NCLB měl vliv na zvýšení výsledků znalostí studentů v roce 2005. Tato studie dále ukazuje, že některé skupiny studentů měli výsledky stejné nebo i horší než v předchozím období. Opět, jak to vyplývá z výsledků studie, se narazilo na problém, že testy mohly být děláno jednodušší, aby se dosáhlo požadované zlepšení.

Zákon NCLB a sestavování standardizovaných testů.

Na základě zákona NCLB bylo zavedeno pravidlo stejného testu pro každého studenta, tedy standardizované testy pro studenty. Zákon NCLB, který posuzuje výsledky těchto testů nepřímo vybízí učitele, aby učili jen ty vědomosti a dovednosti, které jsou nezbytné pro zvýšení úspěšnosti testů. Tím pádem se učitelé nezaměřují na učení školních osnov v plném rozsahu. Tento jev je označován jako „učení se na testy“. Je tedy logické, že při tomto jevu došlo ke zlepšení výsledků testů. Na druhé straně „učení se na testy“ jako vyučovací metoda nedosahuje až takové zlepšení výsledků jako metody, při kterých se studenti učí celé školní osnovy. Učitelé, kteří praktikují metodu "učení se na testy" dezinterpretují výsledky testů, které slouží k měření výsledků vzdělávání. V praxi se pak často stává, že učitelé dokážou předvídat obsah testů, ale ne fakt, z jakého typu úkolů budou složeny. Tím, že testy jsou standardizované mohou být studenti s postižením znevýhodněni až do takové míry, že může dojít k porušení zákona o postižení (IDEA). Tento zákon říká, že testy musejí být přizpůsobeny pro postižené studenty. Zákon NCLB však žádné takové přizpůsobení nedefinuje. Porušení zmíněného zákona o postižení způsobuje i fakt, že studenti se zdravotním postižením se učí ze stejných materiálů jako studenti bez zdravotního omezení.  Toto každoroční testování může přinést studentům i nemalé zdravotní problémy. Kromě faktu, že z tohoto každoročního testování vyplývají negativní emocionální účinky na zdravotní stav studentů, tak tyto účinky jsou spojovány s problémy celoživotního charakteru.  Celkově se dá říci, že někteří lidé podporují standardizované testování úrovně vzdělání studentů a někteří naopak jsou proti těmto dalším zkouškám a raději preferují názory učitelů a výsledky založené na hodnocení.

Důsledky zákona NCLB na umělecké a volitelné předměty.

Základními předměty, na které se zákon NCLB zaměřuje při hodnocení jsou čtení, matematika, angličtina nebo psaní. Tento jev má za následek fakt, že až 71% škol snížilo délku vyučovací doby a náklady pro předměty jako jsou historie, umění, hudba. Příčinou tohoto jevu je snaha škol o získání dostatku času a prostředků na vyučování těch předmětů, na které je zákon NCLB zaměřen a ve kterých nejsou školy schopny dosáhnout předepsané minimální dovednosti požadované zákonem NCLB.  Co je překvapivé je fakt, že takový předmět jako tělesná výchova, není prakticky vůbec poznamenána snížením nákladů nebo snížením vyučovacího času. Je to zarážející i z toho důvodu, že tělesná výchova nepatří mezi ty předměty, na které se při hodnocení zaměřuje zákon NCLB. Tento jev, proč není tělesná výchova negativně ovlivněna, má dvě příčiny:

Zákon NCLB a posílení / oslabení státu ve vzdělávání.

Účast konkrétního státu na zákoně NCLB by měl být dobrovolný a volitelný, protože stát jako takový nemá ústavní pravomoc v oblasti vzdělávání. Velká účast států na NCLB nelze chápat jako touha po zvýšeném vzdělání studentů, ale jako fakt, že státy se nechtějí vzdát finančních prostředků, které vyplývají ze zákona NCLB.

Zákon NCLB a nadaní studenti.

Přestože je zákon NCLB zaměřen na zvyšování vzdělanostní úrovně, nevyžaduje od škol, aby měli ve svých osnovách programy pro talentované nebo jiným způsobem nadané studenty. Během prvních let platnosti zákona NCLB se snížilo financování vládou na nadané studenty o třetinu. Zájem o nadané studenty najdeme jen v některých státech (např. Arizona, Kalifornie, Virginie a Pensylvánie).

No Child Left Behind Act (zkráceně NCLB). je zákon navržen administrací G. W. Bushe s cílem zlepšit úroveň vzdělání žáků. Americký Kongres přijal tento návrh zákona v roce 2001.

有教无类法案(No Child Left Behind Act of 2001,Public Law 107-110),又译为不让任何孩子落后法案,简称为NCLB,是2002年1月8日由美国总统乔治·沃克·布什签署的一项美国联邦法律,该法案的措施的效力和愿望仍在引起热烈的辩论。


Historie.

Z archeologického hlediska se ďučerská kultura vydělila ve druhé polovině 13. století jako následník kultury amurských Džürčenů. Podle zpráv ruských průkopníků 17. století byli Ďučeři zemědělci, stejně jako jejich příbuzní Gogulové (žijící v povodí Zeji) a severozápadní sousedé Dauři. Pěstovali žito, pšenici, ječmen, oves, proso, pohanku, vignu čínskou a konopí, na zahradách zeleninu. Chovali koně, skot a zejména prasata. Orali pomocí dřevěných rádel, zapřahali býky. Součástí jejich hospodářství byl i rybolov a lov. Zpracovávali kovy. Bylo jich přes 14 tisíc.  Jejich politickými centry byla hradiště, vesměs zděděná po předchozích národech, Džürčenech a Moche. Jedním za zachovalých ďučerských archeologických nalezišť je takzvané Grodekovské hradiště (Гродековское городище) u vesnice Grodekovo na Amuru jižně od Blagoveščenska v Amurské oblasti. Z archeologického výzkumu plyne, že vzniklo na přelomu prvního a druhého tisíciletí n. l. a zaniklo v polovině 17. století. Mělo značný rozsah, po obvodu 3 km. Jerofej Chabarov ho k roku 1652 popsal pod jménem Ajťun, jménem, které odpovídá jménu města Ajgun na protějším břehu Amuru, původně mandžuské pevnosti založené v 80. letech 17. století.  Ruští kozáci vybírali od Ďučerů (a Daurů a dalších amurských národů) daň (jasak) krátce v polovině 17. století, násilné chování Rusů však vedlo k útěku obyvatelstva na jih, navíc mandžuská vláda říše Čching (v rámci rusko-čchingské války) rozhodla o přesídlení amurských národů na své území v jižním Mandžusku, aby zbavila Rusy potravinové základny. Přesídlení proběhlo v 50. letech 17. století.  Za potomky Ďučerů jsou občas pokládáni Nanajci, Ulčové a další národy regionu. Historik Dálného východu Boris Polevoj Ďučery (minimálně část sídlící na Sungari a Ussuri) přímo ztotožnil s Nanajci.  Mnohem rozšířenější je však mínění vyslovené už v 19. století, že Ďučeři byli větví Džürčenů (resp. Mandžuů), která se po přesídlení na jih s Mandžuy splynula a jako samostatné etnikum zanikla. Zatímco Nanajci pocházejí z východněji od nich žijících Ačanů a Natků a na bývalá ďučerská území přišli až po ďučerském odchodu na jih.

Ďučeři či Dučeři () je ruský název zřejmě tunguzského národa žijícího od 13. do poloviny 17. století na středním toku Amuru, přibližně od ústí Zeji po ústí Ussuri a poněkud dále po proudu.

杜切尔人(дючеры、дучеры),是俄罗斯对黑龙江、结雅河与乌苏里江一带通古斯人的称呼。他们与满族及赫哲族有关系。


Historie.

Slovo jasak se dostalo do ruštiny v počátcích dobytí a obsazení Sibiře a vytváření sítě sibiřských ostrohů a zimovišť, které sloužily jako místa výběru jasaku. Samotná daň byla placena už ve Zlaté hordě a jejích nástupnických státech, Astrachaňském a Kazaňském chanátu, od kterých převzali vybírání daně v kožešinách Rusové.  Výběr jasaku byl hlavním důvodem kvůli kterému se ruská vláda snažila připojit rozsáhlá sibiřská území. Jasak se vybíral v kožešinách sobolů, lišek, bobrů, kun a dalších kožešinových zvířat, někdy byl odváděn i ve skotu. Např. zabajkalští Burjati platili jasak (ve výši 1 sobola na poplatníka) v koních, skotu a velbloudech, přičemž se jedno zvíře počítalo za dvaapůl sobola. Výběr jasaku organizoval Sibiřský prikaz, od roku 1763 přešel do kompetence imperátorského kabinetu. Takto získané kožešiny tvořily v 17. a 18. století významný zdroj příjmů ruského státu.  Jasak byli povinni platit dospělí muži zdaněných kmenů, soupisy poplatníků byly vedeny v tzv. jasačných knihách. Jeho výše kolísala, byl určován pro každý kmen nebo region zvlášť. Obecně byl vyšší pro kmeny a národy, které hledaly u Ruska ochranu před útoky nebo výběrčími jasaku přicházejícími od jejich sousedů (například Ketové na střední Jeniseji byli před objevením se Rusů terčem nájezdů angarských Tunguzů a takřka vyhlazeni; k roku 1621 platili mimořádně vysoký jasak 12 sobolů na člověka; v analogické situaci se ocitli i kolymští Jukagirové tísnění Čukči, Tunguzi a Jakuty). Méně (1 sobol na osobu, případně i jen 0,4 sobola na osobu) platily kmeny podrobené Rusy silou, zejména pokud měly možnost ústupu mimo ruské území. U kmenů vzpurných a odmítajících jasak se je ruská vláda snažila obměkčit nabízením „panovníkových darů“ výměnou, v jiných oblastech Rusové používali systém rukojmích.  Výše jasaku postupně klesala s úbytkem zvěře, například u pitských Tunguzů na Jeniseji z 10 sobolů na člověka ve 30. letech 17. století na 2 soboly koncem století, v Jakutsku se počátkem stejného období snažili vybrat 3 soboly, koncem se dařilo získávat méně než 1 sobola. Zvláštností Jakutska také bylo, že většinu jasaku zde tvořily liščí kůže místo místo sobolích. Začátkem 18. století na východní Sibiři vybíralo od 0,6 po 1,5 sobola na poplatníka.  Kvůli stížnostem poplatníků roku 1763 zvláštní komise ruské vlády zrevidovaly a uspořádaly jejich povinnosti, přičemž pro každý rod a region určily výši odvodů. V případě nedostatku lovné zvěře povolily náhradu méně hodnotnými kožešinami nebo penězi. Další revize proběhla roku 1827, kdy byl výběr jasaku omezen na kočovníky, kdežto usedlí sibiřští domorodci byli zbaveni jasaku a zdaňování jako běžné obyvatelstvo.

Jasak (, – moc, vláda; – naturální daň, – daň) byla v Rusku od 15. do počátku 20. století naturální daň placená národy Sibiře a severu Ruska, odváděná především v kožešinách. Do počátku 18. století se vybírala i v Povolží.

牙萨克(),是来自突厥语的俄文词语,即是贡品。最初是指罗斯公国向金帐汗国缴纳的贡品,后来指西伯利亚原住民向俄国人缴纳的毛皮税。


Technical Preview.

Windows 10 Technical Preview byla první veřejně vypuštěná verze. Stáhnout si ji mohl každý, Microsoft však varoval, že jde o velmi ranou verzi systému a mohou proto nastávat problémy jako zamrzání systému nebo odstranění uživatelských dat. Navíc je používání této verze doporučeno pouze technicky zdatnějším jedincům. Existuje ve dvou verzích: základní Windows 10 Technical Preview a verze pro firmy – Windows 10 Technical Preview for Business.

Build 9841.

Build 9841 je první verzí Technical Preview, který vyšel 1. října 2014. Obsahuje již dříve známé změny jako novou nabídku Start, kterou je možné přepnout do nabídky z Windows 8, virtuální pracovní plochy, spouštění "moderních" aplikací v okně a nebo vylepšené uchytávání oken. Zahrnuje také aplikaci Windows Feedback, pomocí které zanechávají její uživatelé zpětnou vazbu Microsoftu. Hlásí se jako 6.4

Build 9860.

Build 9860 vyšel 23. října 2014. Podle Microsoftu se většina změn udála uvnitř systému, jsou zde však také viditelnější změny, například přidání Notifikačního centra nebo více animací. Barva oken moderních aplikací se vrátila na standardní černou a při kliknutí na ikonu Wi-Fi na hlavním panelu se rovnou otevře nastavení sítí, nikoli wi-fi (tuto funkci však Microsoft vrátil zpět).

Build 9879.

Další sestavení Windows 10 vyšlo 13. listopadu 2014. Toto sestavení hlavně opravilo chyby a vylepšilo podávání zpětné vazby: byla přidána aplikace Insider Hub, která informuje o změnách v systému, a aplikace Windows Feedback byla vylepšena. Tlačítka Hledat a Task View lze nyní odstranit z Hlavního panelu. Navíc tato verze přináší několik nových ikon složek.

Build 9926.

Build 9926 byl vydán 23. ledna 2015. Toto sestavení přináší především českou lokalizaci, personální asistentku Cortana (ta funguje ale pouze s nastavenou angličtinou), nabídku Start kombinující nabídku z Windows 7 a 8, několik nových aplikací (Mapy, Fotografie a Xbox) a nové rychlé přepínače pro Wifi, Bluetooth a podobně. Již se hlásí jako Windows 10.0., obsahuje vylepšenou podporu grafiky API DirectX 12.

Build 10041.

Build 10041 byl uvolněn 18. března 2015. Tato verze systému přináší průhlednou nabídku Start, možnost přetahování oken mezi plochami, Cortana je dostupná pro některé další oblasti a Wi-Fi se nově zapíná a vypíná ve speciální nabídce, ne v nastavení. Změnou prošla také aplikace pro zasílání zpětné vazby, která usnadňuje testerům zasílání souhlasů s nápadem.

Build 10049.

Toto sestavení vyšlo 31. března 2015, ovšem pouze pro testery v tzv. Fast ringu. Neobsahuje mnoho změn, protože je vvydané krátce po předchozím buildu, tou zásadní je ale nový prohlížeč, Project Spartan.

Build 10061.

Build 10061 byl uvolněn 22. dubna 2015. Nabídka Start má opět více možností při změnách velikosti, přibyly možnosti pro přizpůsobení počítače. Zároveň sestavení obsahuje nové aplikace, Poštu, Kalendář a Počasí, které zapadají do celkového vzhledu systému.

Insider Preview.

Do fáze Insider Preview se systém dostal po konferenci Microsoft Build 2015.

Build 10074.

Toto sestavení vyšlo 30. dubna 2015 v předvečer konání konference Microsoft Build 2015. Sestavení 10074 přináší spíše dílčí změny systému. Došlo k opravě mnoha chyb, živé dlaždice dostaly jinou animaci a byly aktualizovány či přidány nové univerzální aplikace. Nové funkce dostala také Cortana, ta však v České republice není dostupná.

Build 10122.

Vyšel 20. května 2015.

Build 10130.

Vyšel 30. května 2015 (v USA 29. vlivem časového posunu). Platnost vyprší 2.10.2015 1:59.

Build 10158.

Vyšel 30. června 2015. Opravuje převážně chyby a obsahuje nové tapety na plochu. Také došlo k drobným kosmetickým změnám.

Build 10159.

Vyšel den po 10158 byly přidány 3 nové tapety včetně tapety Hero a přihlašovací/zamykací obrazovky. Taky opravuje okolo 300 chyb oproti předchozí verzi.

Build 10162.

Vyšel 3. července 2015. Má opravovat stabilitu, výkon baterie a kompatibilitu. Vyšlo i v pomalém okruhu a na ISO.

Build 10166.

Uvolněn 9. července 2015 v rychlém aktualizačním kanálu.

Build 10240.

Uvolněn 15. července 2015. Obsahuje novou verzi prohlížeče Edge, který má být výrazněji rychlejší. Jedná se o tzv. RTM(Release to Manufacturing – uvolněním do výroby), což je finální verze Windows 10. Finalní verze Windows 10 vyšla 29.7.2015.

Build 10532.

Vyšel asi měsíc po vydání Windows 10. Platnost tohoto sestavení vyprší 16.7.2016.

Build 10547.

Uvolněn 18.9.2015.

Build 10565.

Uvolněn 12.10. 2015. Přináší mnoho novinek, z nichž nejzajímavější je integrace služby Skype, podpora IP hovorů a videopřenosů (Messaging, Phone a Skype Video). V Centru akcí rovněž přibylo nové tlačítko Quick Reply pro okamžitou možnost odpovědi na zprávu bez nutnosti otevření aplikace. Tyto funkce se objeví také v chystané mobilní verzi Windows 10. Tento build obsahuje také vylepšenou aktivací, která bude ve finální verzi přijímat produktové klíče z Windows 7 a 8.x

Build 10576.

Uvolněn byl na sklonku října a listopadu. Upravuje drobně vzhled, opravuje chyby a přidává další nové funkce

Build 10586.

Uvolněn 5.11. 2015, Kódové jméno je nyní Threshold 2, Vylepšené aplikace Mail, Kalendář, Fotky, Groove, Xbox, Obchod, OneNote, Solitaire, a více!, Výkon je nyní o 30 % vyšší než u vašeho zařízení.

Build 11082.

16. prosince 2015 vydal Microsoft 1.první zkušební build příští velké aktualizace Windows s kódovým označením Redstone. Od roku 2016 se budou sestavení operačního systému dostávat rychleji jenom na "Fast Ring". Experimentální podpora pro VP9 byla přidána, vylepšený OneCore a přidaná aplikace "Insider Hub"

Build 11099.

13. ledna 2016 Microsoft vydal druhý zkušební build příští velké aktualizace Windows s kódovým označením Redstone. Obsahuje vylepšený OneCore, Opraveno kopírování nebo vyjmutí (Měly by se zobrazit správně dialogy ve správném čase).

Build 11102.

Vydáno 21. 1. 2016. Viditelnou novinkou je pouze obohacený prohlížeč Microsoft Edge, ale jádru systému je těch novinek celkem 1200.

Build 11103.

Toto sestavení nemá datum a neobsahuje žádné opravy či nové obohacení.

Build 14251.

28. 1. 2016 Důvod vydání tohoto sestavení je především sjednotit čísla sestavení mobilní verze a verze pro desktop, kde mobilní verze měla náskok v počtu sestavení.

Build 14267.

Vydáno 4. 2. 2016  Opravy:

Build 14271.

Vydáno 24.2. 2016

Build 14279.

Vydáno 4.3. 2016

Build 14295.

Vydán 25.3 v rychlém a 30.3. 2016 v pomalém kanálu (v 1. den konání konference Microsoft Build 2016) Obsahuje Microsoft Edge verze 34 který již podporuje rozšíření doplňky.

Build 14316.

Vydán 6.4. 2016 v rychlém kanálu. Přidána podpora nástrojů Bash on Ubuntu on Windows

Build 14328.

Vydán 22.4.2016, obsahuje novou aplikaci Windows Ink, nový Start Menu, nový design akčního centra a mnoho dalšího.

Build 14342.

Vyšel 18.5.2016 (verze 1511) obsahuje podporu projektu Centennial

Build 14366.

Vyšel 16.6. 2016. Do počasí byly přidány mapy (verze 1606)

Build 14583.

Vyšel 8.7.2016. Už neobsahuje časové razítko, jedná se tedy nejspíše o finální aktualizaci Anniversary update

Build 14393.

Vyšel 15.7.2016. Jedná se o RTM verzi která byla dostupná 2.8.2016 pro všechny počítače s Windows 10

Build 14901.

Vyšel 11.8.2016. Jedná se o první build Redstone 2, neobsahuje nic nového kromě notifikací v akčním centru

Build 14931.

Vyšel 22.9.2016. Možnost posílat SMS přes Skype Preview, Nativní podpora pro USB Audio 2.0 a různé vylepšení aplikací

Build 14942.

Vyšel 10.10.2016  Změn se dočkal správce obrázků Fotky, který je nyní k dispozici i ve světlém provedení. Editor registru se dočkal adresního řádku pro rychlou navigaci na konkrétní cestu. Čistší systém, přehlednější Správce úloh a stabilnější systém viz odkaz.

Build 15002.

Vyšel 11. 1. 2017. Edge dostal nový vzhled a funkce

Build 15007.

Vyšel 14.1 2017. vyšel i pro telefony (Windows 10 Mobile)

Build 15019.

Vyšel 28.1. 2017. Asi největší změna oproti předchozímu buildu je změna ikony a názvu poslední položky v nastavení z Holografic na Mixed Reality. Objevil se zde tzv. "Game Mode"  "Některé buildy nemají napsaný changelog kvůli nedostatku aktivních uživatelů."

Build 15025.

Vyšel asi 3.2.2017. Z rychlého nastavení zase zmizela položka Mixed Reality

"Build 15031".

Vyšel 9.2.2017

verze 1903.

Verze 1903, s kódovým označením "19H1" je sedmá velká aktualizace pro Windows 10 a po dlouhé době nemá v kódovém označení "Redstone". První sestavení bylo vydáno 25. července 2018 Insiderům ve Skip Ahead ringu.

Windows 10 je operační systém, který firma Microsoft začala poskytovat v režimu software as a service. Vývoj probíhá průběžně a koncovým uživatelům jsou poskytovány nové revize systému. Pro geeky a vývojáře je k dispozici beta verze z kanálu Windows Insider (dříve „Windows Technical Preview“).

Windows 10是一款由微软公司制作的操作系统。在微软“操作系统即服务”的策略下,Windows 10大约每半年发布一个功能性更新,并不定时发布安全性和其他更新。本条目列举Windows 10的全部公开发布版本,但不包括被“泄漏”的内部版本。