Popis.

Jedovatce jsou opadavé nebo výjimečně stálezelené, dvoudomé nebo polygamní keře či stromy, případně i dřevnaté liány. Rostliny při poranění roní bělavou, na vzduchu černající šťávu. Listy jsou lichozpeřené, trojčetné nebo výjimečně jednolisté, složené z téměř nebo zcela vstřícných, řapíčkatých nebo přisedlých, celokrajných, zubatých nebo laločnatých lístků. Květy jsou funkčně oboupohlavné nebo jednopohlavné, stopkaté (stopka nečlánkovaná), nejčastěji pětičetné, uspořádané v úžlabních latách nebo hroznech. Květenství je za plodu často převislé. V květech je přítomen kruhovitý nebo laločnatý disk. Kališní lístky jsou na bázi srostlé. Koruna je bílá nebo zelenavá. Tyčinek je pět. Semeník je srostlý ze 3 plodolistů a nese 3 většinou na bázi srostlé čnělky, obsahuje však jedinou komůrku s jediným vajíčkem. Blizny jsou hlavaté. Plodem je bílá, žlutavá nebo šedá, kulovitá nebo ze stran zploštělá, jednosemenná peckovice. Plody jsou lysé, chlupaté nebo i srstnaté. Dužnina (mezokarp) je bílá, voskovitá, s podélnými hnědými pryskyřičnými kanálky. Pecka (endokarp) je tvrdá.

Rozšíření.

Rod jedovatec zahrnuje 27 druhů. Je rozšířen v Americe a Asii. V Asii sahá areál rodu od západního Himálaje přes Čínu po Japonsko, Sachalin a Kurilské ostrovy a přes Indočínu po Borneo a Jávu. Nevyskytuje se na Nové Guineji, Sumatře a Filipínách. Z Číny je udáváno 16 druhů, z toho 6 endemických. V Americe sahá areál rodu od Kanady přes USA, Mexiko, Střední Ameriku a západ Jižní Ameriky po Bolívii. Vyskytuje se i na Bahamách. Zcela chybí v Brazílii a na většině Karibských ostrovů. V Severní Americe se vyskytuje 5 druhů. Největší areál zde má "T. rydbergii", který se vyskytuje v západních i východních oblastech USA a v Kanadě. Rozsáhlý areál ve východní polovině kontinentu má jedovatec kořenující a jedovatec lakový. Výhradně v západních oblastech USA a Kanady roste jedovatec různolaločný.

Ekologické interakce.

Květy jedovatců jsou opylovány hmyzem. Semena jsou šířena ptáky a savci, kteří vyhledávají plody jako potravu. V Kanadě je vyhledává zejména jeřábek kanadský ("Bonasa umbellus") a veverky čikarí červený ("Tamiasciurus hudsonicus") a veverka popelavá ("Sciurus carolinensis"). Semena procházejí jejich trávicím traktem bez poškození a jsou schopna klíčení. V paždí postranních žilek na rubu listů jsou domatia, tvořená shluky chloupků. Obývají je symbiotičtí roztoči.

Obsahové látky a jedovatost.

Jedovatce jsou známé tím, že na pokožce způsobují silné alergické reakce. V kmeni, kůře, listech i dalších pletivech rostlin jsou pryskyřičné kanálky, obsahující průsvitnou, na vzduchu černající šťávu. Pokud se šťáva dostane na pokožku, vybudí se imunitní systém a zejména u citlivějších jedinců dochází k tzv. senzibilaci. Při opakovaném kontaktu s rostlinou, při němž se ani nemusí jednat o stejný druh rostliny, pak nastupuje prudká reakce imunitního systému, projevující se dermatitidou. Mechanismus účinku spočívá v navázání účinných látek na bílkoviny v kůži. Vzniklý komplex se stává antigenem, na který pak reagují T-lymfocyty a spouštějí imunitní reakci. Silnější reakce se projevuje zarudnutím a otokem, později dochází k tvorbě puchýřů. Postižené místo často pálí, svědí nebo štípe a silně mokvá. Ve vážnějších případech je zapotřebí hospitalizace. K potřísnění šťávou může dojít nejen přímo při kontaktu s rostlinou, ale i skrz kontaminované oblečení, jiné osoby, zvířata, předměty či např. piliny ze dřeva. Rovněž kouř z hořícího dřeva může být nebezpečný.  Účinnými látkami jsou fenolické sloučeniny odvozené od katecholu. Jedná se o skupinu látek s obdobnou strukturou, které jsou hromadně označovány jako urushioly. Základem je katechol, na nějž je na 3. uhlíku navázán nevětvený, nasycený nebo nenasycený postranní řetězec až o 17 uhlících. V jedovatci kořenujícím je obsažen 3-pentadecylkatechol, zatímco v jedovatci různolaločném 3-heptadecylkatechol.  Jedovatce přinášejí nemalé ekonomické ztráty. Např. v Kalifornii je jedovatec různolaločný hlavní příčinou kompenzací pracovníkům za zdravotní újmu při výkonu práce. Počet případů dermatitidy zapříčiněných v USA jedovatcem převyšuje počty všech ostatních případů dohromady.

Taxonomie.

Rod "Toxicodendron" je v rámci čeledi "Anacardiaceae" řazen do podčeledi "Anacardioideae" a rozsáhlého tribu "Rhoeae". V minulosti byl vřazován do rodu "Rhus", výsledky molekulárních studií však takové řešení nepodporují. Nejblíže příbuzné rody jsou "Actinocheita", "Malosma", "Pistacia", "Rhus", "Schinus" a "Searsia".

Význam.

Pryskyřice jedovatce lakodárného a jedovatce voskového je v Číně, Myanmaru, Thajsku i Japonsku k přípravě kvalitního a trvanlivého laku, používaného zejména na různé umělecké a řemeslné výrobky. Tyto předměty však mohou i po letech spustit u citlivých jedinců nepříjemnou alergickou reakci. Asijský jedovatec voskový unikl v Brazílii z kultury do volné přírody a stal se invazním druhem.  Jedovatce jsou občas vysazovány i jako okrasné rostliny, při výsadbě je však mít na paměti bezpečnostní hledisko. S některými druhy se lze setkat v českých botanických zahradách. Nejčastěji je jako sbírková dřevina pěstován jedovatec kořenující a jedovatec lakodárný, výjimečně i jedovatec východní nebo jedovatec dubolistý.

Jedovatec ("Toxicodendron") je rod rostlin z čeledi ledvinovníkovité. Jsou to dřeviny se zpeřenými střídavými listy a drobnými květy v latovitých nebo hroznovitých květenstvích. Plodem je peckovice. Rod zahrnuje asi 27 druhů a je rozšířen v Asii a Americe.

漆属(学名:')是漆树科下一属。漆属物种形态包括乔木、灌木、木质藤本。本属物种皆产生漆酚,可导致强烈过敏反应。本属属名'来自于希腊语,由τοξικός("toxikos",有毒的)与δένδρον("dendron"树)组成。


Původ názvu.

Švédské slovo "riksdag" (též je používána forma "riksdagen)" je obecný termín pro „sněm“, „parlament“ nebo „shromáždění“, ale obvykle se používá pouze pro švédské zákonodárné sbory a některé související instituce. Kromě švédského parlamentu se používá také pro finský parlament a estonský parlament (Riigikogu), jakož i pro historický německý "Říšský sněm" a dánský "Rigsdagen". Ve švédském použití je slovo "riksdagen" používané obvykle s malým písmenem na začátku. "Riksdag" pochází z genitivu slova "Rike," což znamená "říše" nebo "království," a "dag," což znamená sněm, shromáždění, nebo konference; německé slovo "Reichstag" a dánský "Rigsdag" jsou s tímto názvem příbuzné. "Oxford anglický slovník" sleduje použití termínu „Riksdag“ v angličtině ve významu švédského národního shromáždění od roku 1855.

Dějiny.

Kořeny moderního Riksdagu lze nalézt roku 1435 setkání švédské šlechty ve městě Arboga. Tato neformální organizace byla v roce 1527 pozměněna prvním moderním švédským králem Gustavem Vasou, tak aby zahrnovala zástupce ze všech čtyř společenských stavů: šlechtu, duchovenstvo, měšťany (obyvatele vlastnící majetek ve městech, jako jsou obchodníci atd.) a svobodné zemědělce. Tato forma zastoupení trvalo až do roku 1865, kdy bylo zrušeno zastoupení podle majetku a byl zřízen moderní dvoukomorový parlament. Ve skutečnosti se však v té době nestal Riksdag parlamentem v moderním smyslu, dokud nebyly v roce 1917 ve švédském politickém systému zavedeny parlamentní principy.  Dne 22. června 1866 Riksdag přistoupil ke své vlastní reformě a změnil se na dvokomorový zákondárný sbor, který se skládá z horní komory "Första kammaren" se 155 poslanci a "dolní komory Andra kammaren" s 233 poslanci. Horní komora byla volena nepřímo okresními a městskými radami, zatímco dolní komora byla volena přímo na základě všeobecných voleb. Tato reforma byla výsledkem velké nespokojenosti s původním stavem, kdy po změnách, které přinesly začátky průmyslové revoluce, nebyly v zákonodárném sboru zastoupeny velké segmenty obyvatelstva.  V roce 1970 došlo ke změně ústavního zákona a Riksdag se změnil na jednokomorové shromáždění s 350 křesly. Hned při následujících všeobecných volbách do jednokomorového Riksdagu v roce 1973 došlo k situaci, kdy vládu podporovalo 175 poslanců, zatímco opozice měla také 175 hlasů. V řadě případů pak následovalo vázané hlasování a konečné rozhodnutí muselo být určeno losem. Aby se zabránilo opakování této nestabilní situace, byl počet křesel v Riksdagu od roku 1976 snížen na 349.

Pravomoci a struktura.

Riksdag vykonává normální funkce zákonodárného sboru v parlamentní demokracii. Přijímá zákony, mění ústavu a jmenuje vládu. Podle nových (Pravidel výkonné moci – jednoho ze čtyř základních ústavních zákonů), přijatých v roce 1974, byl tento úkol pověření sestavením vlády odebrán švédskému králi a byl dán předsedovi Riksdagu. K provedení změn ústavy podle nových musí být změny schváleny dvakrát, ve dvou po sobě jdoucích volebních obdobích, mezi nimiž se konají pravidelné všeobecné volby.  V Riksdagu je 15 parlamentních výborů.

Poslanci.

V únoru 2013 tvořil podíl žen v Riksdagu 44,7 %. To byl čtvrtý nejvyšší podíl žen v národním zákonodárném sboru – za parlamenty Rwandy, Andorry a Kuby – druhý nejvyšší mezi rozvinutými zeměmi a mezi parlamentními demokraciemi. Po volbách v roce 2014 poklesl podíl žen mezi poslanci na 43,5%. Z politických stran měla po roce 2014 většinu žen pouze Levá strana (12 z 21).  Poslanci Riksdagu placeni na plný úvazek s platem 66 900 SEK (přibližně 7 400 $) měsíčně.  Podle průzkumu výzkumu socioložky Jenny Hanssonové mají členové Riksdagu průměrný pracovní týden 66 hodin, včetně vedlejších povinností. Výzkum dále uvádí, že průměrný poslanec spí 6,5 hodiny za noc.

Vedení parlamentu.

Vedení parlamentu se skládá z předsedy a tří místopředsedů. Jsou voleni na 4-leté funkční období.

Vláda.

Po rozhovorech se zástupci různých politických skupin Riksdagu jmenuje předseda Riksdagu předsedu vlády (švédsky "Statsminister" – doslova ministr státu). O návrhu poté Riksdag hlasuje. Nominace je odmítnuta (což znamená, že předseda musí najít nového kandidáta), pouze pokud nadpoloviční většina členů (175 členů) hlasuje „proti“; jinak je potvrzena. To znamená, že Riksdag může souhlasit s předsedou vlády, aniž by byl odevzdán jediný hlas „pro“.  Poté, co byl zvolen, jmenuje předseda vlády jednotlivé ministry kabinetu a oznámí je Riksdagu. Nová vláda se ujímá funkce ve zvláštním zasedání, konaném v královském paláci před králem, Na tomto zasedání předseda Riksdagu formálně oznamuje králi, že Riksdag zvolil nového předsedu vlády a že předseda vlády si vybral své ministry kabinetu.  Riksdag může vyslovit nedůvěru každému jednotlivému ministrovi vlády (švédsky: Statsråd) a tím ho donutit k rezignaci. Aby bylo vyslovení nedůvěry úspěšné, musí být podpořeno absolutní většinou (175) poslanců.  Je-li vyslovena nedůvěra předsedovi vlády, znamená to, že je odmítnuta celá vláda. Odmítnutá vláda má jeden týden na svolání všeobecných voleb, jinak začne znovu postup jmenování nového předsedy vlády.

Strany.

Politické strany jsou ve Švédsku silné, přičemž členové Riksdagu většinou podporují své strany v hlasování.  Od roku 1968 nezískala v Riksdagu žádná strana parlamentní většinu. Politické strany s podobnými programy následně spolupracují v několika otázkách, vytvářejí koaliční vlády nebo jiné formalizované spojenectví. Do roku 2019 existovaly v parlamentu dva hlavní bloky, socialistický Červeno-zelený blok a konzervativní Aliance pro Švédsko. Aliance – složená z Mírné strany, Liberálů, Strany středu a Křesťanských demokratů – ovládala Švédsko od roku 2006 do roku 2014 (po roce 2010 prostřednictvím menšinové vlády). Červeno-zelený blok byl formálně rozpustěn 26. října 2010, ale až do voleb v roce 2014 byla nadále považován za hlavní opozici, po níž Sociálně demokratická strana a Zelená strana vytvořili vládu s podporou Levé strany. V roce 2019, po volbách v roce 2018, v nichž ani jeden z bloků nezískal většinu křesel, vytvořili Sociální demokraté a Zelená strana vládu s podporou Liberálů a Strany středu, čímž narušili tradiční pravicovou alianci. V březnu 2019 Křesťanští demokraté a Umírněná strana naznačili ochotu hovořit se Švédskými demokraty.

Volby.

Ve všeobecných volbách konaných každé čtyři roky je voleno všech 349 členů Riksdagu. Všichni švédští občané, kteří dovrší 18 let nejpozději v den voleb, mají právo volit a kandidovat ve volbách. Aby strana vstoupila do Riksdagu, je musí ve volbách získala minimálně 4 procenta hlasů na celonárodní úrovni, případně 12 a více procent v rámci volebního obvodu. Ve volbách jsou zároveň zvoleni i náhradníci, takže doplňovací volby jsou vzácné.

Volební obvody a rozdělení křesel.

Ve Švédsku je poměrný volební systém. Z 349 křesel v jednokomorovém Riksdagu je 310 rozděleno do 29 vícemandátních volebních obvodů, přičemž počet křesel pro každý obvod je dán poměrem počtu voličů v daném volebním obvodu. Zbývajících 39 „přerozdělovacích“ křesel se používá k opravě odchylek od proporcionálního národního rozdělení, ke kterým může dojít při přidělování křesel ve stálých volebních obvodech. V systému existuje omezení, které znamená, že na přerozdělování křesel se podílí pouze ta strana, která získala alespoň čtyři procenta hlasů v celé zemi. Strana, která získala alespoň dvanáct procent hlasů ve volebním obvodu, se však podílí na rozdělení křesel v daném volebním obvodu.

Riksdag (ve švédštině: "riksdagen" nebo "Sveriges riksdag"), Švédský parlament nebo také Švédský říšský sněm je nejvyšší zákonodárný orgán Švédska. Od roku 1971 je Riksdag jednokomorový zákonodárný sbor, který má 349 poslanců (""), zvolených poměrným volebním systémem. Od roku 1994 je funkční období poslanců čtyřleté.

瑞典议会()是瑞典的国家立法机关。瑞典议会实行一院制,由349名议员()组成,并由议长()领导。现任议长为。议员任期固定为四年,每四年于9月举行的议会选举日选出,最近一次选举于2018年9月9日举行。议会大厦位于斯德哥尔摩圣灵岛上。


維多利亞公主 (普魯士)

Život.

Dětství.

Viktorie byla pokřtěna na babiččiny narozeniny 24. května 1866 v paláci v Postupimi. Jako její sestry Sofie a Markéta byla Viktorie oddaná matce a přijala anglické způsoby.

Alexandr Battenberský.

V roce 1881 Alexandr Battenberský, který byl v roce 1879 vybrán za bulharského panovníka, navštívil na příkaz Viktoriiny matky pruský dvůr. Jelikož její matka i babička Alexandra (neboli "Sandra") považovaly za vhodného nápadníka, Viktorie rychle přijala jejich nadšení a zamilovala se do něj. Sandro byl stejně jako jeho bratři považován za mimořádně přitažlivého, protože byl štíhlý a temperamentní. Viktorie naopak nebyla hezká dívka, byla popisována jako "divoká skandinávská žena, která měla hodně z moudrosti své matky a něco z výstřednosti svého bratra Willyho".  Přestože její rodiče chtěli, aby se Viktorie za Sandra provdala, její dědeček, císař Vilém I. a jeho kancléř Otto von Bismarck byli proti tomuto sňatku. Obávali se, že by Viktoriin sňatek se Sanderem urazil ruského cara Alexandra III., kterého Sandrovy kroky v Bulharsku dráždily. Přes veškerou snahu museli Viktoriini rodiče ustoupit a mladá princezna se vzdala veškeré naděje na sňatek se Sandrem.

První manželství.

Viktorie se nakonec 19. listopadu 1890 provdala za Adolfa ze Schaumburg-Lippe, nejmladšího syna Adolfa I. ze Schaumburg-Lippe. Manželství zůstalo po časném potratu v prvních měsících manželství bezdětné. Adolf zemřel v roce 1916.  Ač byla během první světové války technicky na německé straně, velmi sympatizovala s Británií. Po válce se setkala se svým bratrancem, britským králem Jiřím V., a vyjádřila přání, aby byli všichni brzy přátelé. Jiří jí řekl, že si nemyslí, že by to mohlo být v následujících letech možné.

Druhé manželství.

19. listopadu 1927 se Viktorie navzdory silnému nesouhlasu sourozenců provdala za Alexandra Anatoljeviče Zubkova, ruského uprchlíka popisovaného jako "tanečník", který byl o 35 let mladší než ona. Viktoriiny finance byly v nejistém stavu a Zubkov pokračoval v rozhazování peněz za svou vlastní zábavu a jen zřídka se vracel do manželského domu. Nakonec byla Viktorie nucena zavolat komisaře a prodat obsah paláce Schaumburg v aukci, kterou vedl kolínský dražitel M. Lempertz. Prodej přitahoval mnohem menší zájem než se očekávalo a časopis "The Times" označil velkou část nabídky za "bezduchou"; odhadovalo se, že výnosy z dražby by pokryly pouze třetinu jejích dluhů (které čítaly 900.000 marek nebo 45.000 liber šterlinků). Poté, co opustila palác Schaumburg, se přestěhovala do jednolůžkového zařízeného pokoje na bonnském předměstí Mehlem. Měla v úmyslu se se Zubkovem rozvést, a to z důvodu jeho chování, které vyústilo ve vyhnání z Německa a protože "manželské vztahy neexistovaly". Několik dní po zveřejnění tohoto oznámení však onemocněla zápalem plic a 13. listopadu 1929 v nemocnici v Bonnu zemřela.

Viktorie Pruská ("Frederika Amálie Vilemína Viktorie;" 12. dubna 1866, Postupim – 13. listopadu 1929, Bonn) byla druhou dcerou německého císaře a pruského krále Fridricha III. a jeho manželky Viktorie Sasko-Koburské, dcery královny Viktorie. Pro veřejnost byla princeznou Viktorií, ale v rodině jí říkali "Moretta" nebo "malá Vicky".

维多利亚公主(德语:"Friederike Amalia Wilhelmine Viktoria",1866年4月12日—1929年11月13日),德意志皇帝腓特烈三世的次女。


Hratelnost.

Systém hry Final Fantasy II je podobný jako u prvního dílu. Hráč se může volně pohybovat v herním světě a navštívit mnoho různých měst a jiných míst. V menu lze nastavit každé postavě vybavení a dvě různé zbraně pro boj s nepřáteli. Magii lze postavě přiřadit skrze menu předmětů a některá kouzla je možné využít i mimo bitvy, například léčit členy hráčovy družiny. Předměty, zbraně a kouzla lze kupovat v obchodech a obyvatelé měst poskytují hráči užitečné informace pro další postup hrou.  Jeden ze znaků druhého dílu série je systém zapamatování slov. Při dialozích s postavami NPC se jich hráč může dotazovat a hra si poté "pamatuje" jejich důležité odpovědi jako klíčová slova, která při dotazu u jiné NPC mohou posloužit k zisku důležité informace. Podobný systém platí pro speciální předměty ukázané konkrétním NPC postavám nebo použitých na konkrétním místě.  Při boji již na rozdíl od prvního dílu nejsou v bojové aréně hráčovy postavy a nepřátelské příšery od sebe odděleny do dvou různých oken. Pod zobrazenou bojovou arénou se nachází skórovník s životy (HP) příšer a s jejich maximální hodnotou životů. Hráčova družina může bojovat s méně než čtyřmi postavami, což v prvním dílu nebylo možné. Bojový systém je však stejný jako v prvním díle a postavy se postupně střídají v tazích. Na bojovém poli je možné postavy umístit do zadní řady, kde budou kryté před fyzickými útoky, ale zůstanou zranitelné vůči nepřátelským kouzlům a šípům. Náhodným bojům s příšerami se lze vyhnout, pokud si hráč sežene chocoba, na kterém brázdí krajinu rychleji než pěšky.  Každá postava si své statistiky a dovednosti vylepšuje nikoliv postupně na základě získaných úrovní a zkušenostních bodů, ale přímo během náhodných bitev s příšerami. Místo toho se postava zlepšuje na základě toho, jaké tahy s ní hráč provede. Takto se například postava zlepší v boji s konkrétním typem zbraně, pokud ho často používá, a spolu s tím se zvedne i úroveň fyzické síly a přesnosti. Ve hře má postava tyto vlastnosti: hladina života (HP), hladina magie (MP), magická síla, výdrž, síla, odvaha, obratnost a úhyb. Hladinu životů (HP) si zvýší časem tím, že bude často obětí nepřátelských útoků, a hladinu magie (MP) častým kouzlením. Tento systém se však potýká s chybami a nevyvážením, když například hráč útočí na své vlastní postavy kvůli jejich růstu.  Hra se odehrává v bezejmenném světě s jediným rozlehlým kontinentem, obklopeným mořem. Hráč může navštěvovat různá města, jeskyně, lesy, hory, bažiny nebo pouště, kde plní různé úkoly. Po světě se pohybuje většinou pěšky, ale později může využít chocoba nebo vzducholoď.

Postavy.

Ve Final Fantasy II se součástí hráčovy družiny stane devět postav. Tři nejdůležitější postavy (Firion, Maria, Guy) jsou vždy součástí družiny a doprovází je jeden z šesti dočasných pomocných postav. Do bitvy tedy bude parta nejvýše čtyřčlenná. Níže je jejich stručný popis.

Seznam vydání a edicí.

Final Fantasy II byl několikrát vydáván i předěláván pro mnoho různých herních platforem. V mnoha případech byl součástí jediného balíčku společně s Final Fantasy I. Všechny předělávky obsahují totožný příběh i totožný bojový systém, ale obsahují některé změny v grafice, zvukovém provedení nebo ve speciálních elementech hry.

Final Fantasy II () je videohra typu RPG od japonské firmy Square (nyní Square Enix), která tvoří druhý díl série "Final Fantasy". Hra vyšla dne 17. prosince 1988 pro herní konzole NES. Později se hra dočkala několika předělávek, jež umožnily hrát ji na vícero různých platformách od dalších konzolí po mobilní telefony či tablety. Tyto edice byly vydány v jednom balení spolu s prvním dílem série. Původní verze druhého a třetího dílu pro NES byla vydána pouze pro japonský trh, a proto byla anglická verze "Final Fantasy IV" později nesprávně označena za "Final Fantasy II".

是由史克威尔开发,并于1988年在任天堂FC游戏机平台发行的奇幻电子角色扮演游戏,游戏是最终幻想系列的第二部作品。游戏于后来多次重制,重制平台包括WonderSwan Color、索尼PlayStation、Game Boy Color、PlayStation Portable以及多个移动电话与智能手机。由于《最终幻想II》和《最终幻想III》都没有在日本以外首发,为避免北美玩家困惑,《最终幻想IV》在北美发售时以“最终幻想II”为题。游戏最新的重制版是iOS和Android版,其分别于2010年和2012年在全球发行。


Dehydrohalogenace alkylhalogenidů.

Nejčastějšími substráty dehalogenačních reakcí jsou alkylhalogenidy. Příslušný alkylhalogenid musí mít možnost vytvořit alken, reakce tedy neprobíhá u methyl-, benzyl- a arylhalogenidů. Chlorbenzen při reakci se silnou zásadou vytváří fenol, přičemž vzniká benzyn jako meziprodukt.

Reakce se zásadou.

Za přítomnosti silné zásady se řada alkylhalogenidů přeměňuje na odpovídající alken; tato reakce patří mezi eliminační reakce, konkrétně jde o β-eliminaci. Regioselektivitu lze předpovídat pomocí Zajcevova pravidla. Níže je zobrazeno několik příkladů těchto reakcí:  Zde chlorethan reaguje s roztokem hydroxidu draselného v ethanolu, přičemž vzniká ethen. Z 1-chlorpropanu a 2-chlorpropanu vzniká propen.  Reakce alkylhalogenidu s hydroxidem může probíhat společně s S2 nukleofilní substitucí OH; alkoholy jsou ovšem menšinovými produkty. Při dehydrohalognacích se často používají silné zásady jako je "terc"-butoxid draselný ([CH]CO K).

Tepelné štěpení.

V průmyslu se dehydrohalogenace pomocí silných zásad nevyužívají. Místo toho se využívají tepelné dehydrohalogenační reakce; příkladem může být výroba vinylchloridu z 1,2-dichlorethanu:  Vzniklý HCl lze znovu využít při oxychloraci.  Tepelné defluorace se provádějí za účelem přípravy fluoralkenů a hydrofluoralkenů. Příkladem je příprava 1,2,3,3,3-pentafluorpropenu z 1,1,2,3,3,3-hexafluorpropanu:

Ostatní příklady.

Výroba epoxidů.

Chlorhydriny, sloučeniny s obecným vzorcem R(HO)CH-CH(Cl)R', podléhají dehydrochloraci za vzniku epoxidů. Tato reakce se průmyslově využívá k výrobě propylenoxidu, kterého se získá několik milionů tun ročně z propylenchlorhydrinu.

Příprava isokyanidů.

Karbylaminová reakce používaná při syntéze isokyanidů reakcí chloroformu s primárními aminy zahrnuje tři dehydrohalogenace. Při první z nich vzniká dichlorkarben:  Další dvě dehydrohalogenace probíhají, stejně jako první, v zásaditém prostředí, a právě při nich se vytvoří isokyanid.

Dehydrohalogenace je chemická reakce, při níž se ze substrátu odštěpuje molekula halogenovodíku. Nejčastěji se dává do souvislosti s přípravou alkenů, ale má i jiná využití.

脱卤反应是有机反应的一种,是将卤代烷烃和碱类一起加热,产生对应烯类的反应。脱卤反应也称为β-消除反应,是消除反应的一种。


Historie.

Pěstní souboje během hokeje byly součástí tohoto sportu již v 19. století, kdy docházelo k prudkému nárůstu jeho popularity v Kanadě. Existuje množství teorií, proč se bitky mezi hráči v ledním hokeji staly běžnými, například kvůli nejasným pravidlům v počátcích tohoto sportu, kdy byli hráči cíleně nabádáni k fyzickému napadání soupeře, aby nad ním získávali výhodu. Dalším faktorem, který nahrával bitkám, bylo zavedení modrých čar oddělujících třetiny ledové plochy v roce 1918 a pravidel pro postavení mimo hru, neboť v prostoru kolem nich docházelo k častým fyzickým střetům protihráčů. Proto nedlouho poté vybraní hráči týmů začali nést speciální roli ochránců útočníků držících kotouč před drsnými zákroky soupeře, kteří se obětovali k tomuto účelu pro tým a po bitce byli vyloučeni z utkání.  V roce 1922 bylo v NHL zavedeno pravidlo 56, které poprvé formálně stanovilo pravidla pro bitky neboli pro boje se shozenými rukavicemi "(fisticuffs)". Místo trestu do konce utkání začali bitkařům rozhodčí udělovat pouze pětiminutové větší tresty. Přestože bylo toto pravidlo zavedeno pouze pro NHL, brzy proniklo i do nižších zámořských soutěží a dokonce i do tamních juniorských soutěží. Promotér Tex Rickard z Madison Square Garden, který kromě hokejových zápasů organizoval i boxerské turnaje, spatřil ve 20. letech 20. století v hokejových bitkách finanční příležitost a zahájil marketingovou kampaň, soustředěnou na rivalitu mezi týmy a jejich bitkaři. V současných pravidel pro NHL bylo pravidlo pro bitky "(fisticuffs)" odstraněno a tento prohřešek nyní spadá pod pravidlo 46. Rozhodčím tedy byla dána volnost v posuzování bitek a ve vyměření trestů. Největší změnou však je, že mohou být uděleny tresty zvlášť těm hokejistům, kteří dle sudích bitku vyprovokovali a těm, kteří si před ní sundali helmu.  Ačkoliv se od konce 20. let až do 60. let staly poměrně vzácným jevem, byly často v té době vedeny velmi brutálním způsobem. Ross Bernstein je okomentoval slovy, že místo moderního hokeje spíše připomínaly rugby na bruslích. Tehdy také hvězdní hráči upřednostňovali bojovat sami za sebe a bitkaři vymizeli. V roce 1936 také došlo k vůbec první hromadné bitce mezi všemi hráči, tedy i těch na střídačce, když se hrálo finále o Stanley Cup mezi Detroit Red Wings a Toronto Maple Leafs, což byla v té době událost nevídaná. Jakmile došlo na konci 60. let k rozšíření NHL mimo Original Six, došlo k rozmělnění hvězdných hráčů mezi více týmů a na scénu se opět vrátili bitkaři, nyní nazývaní ranaři "(goons)", kteří nevládli hokejovému umění tak dokonale. Tehdy se bitkám začalo dostávat velké mediální pozornosti.  Slavnou se stala například bitka mezi Tedem Greenem z Boston Bruins a Waynem Makim ze St. Louis Blues během přípravného utkání v roce 1969, kdy spolu bojovali do krve nejen pěsti, ale i hokejkami a Green skončil v nemocnici s frakturou lebky a zraněním mozku. NHL poté Makiho potrestala zákazem startu na 30 dní a Greena na 13 soutěžních zápasů. Další slavnou bitkou byla v roce 1978 v soutěži World Hockey Association mezi bitkařem Davem Hansonem z Birmingham Bulls a Bobbym Hullem Winnipeg Jets, při které se Hanson zmocnil Hullovy paruky. Tento boj se dostal do hlavního televizního vysílání a po zápase se rozzuření fanoušci Winnipegu pokusili Hansona napadnout, když odcházel z arény.  Jedna z nejslavnějších bitek byla hromadná bitka mezi juniorskými reprezentanty Kanady a Sovětského svazu během mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 1987. Oba celky byly za své počínání z turnaje vyloučeny a Kanada přišla o v té době již jistou medaili.

Tresty.

Dle aktuálních pravidel ledního hokeje, vydaných IIHF, spadá bitka pod pravidlo č. 141 a je definována jako hráčův opakovaný úder soupeře při šarvátce v průběhu utkání.  Výše uvedené tresty budou uplatněny v soutěžích pořádaných IIHF, tedy např. na Mistrovství světa v ledním hokeji nebo během olympijských her. Pro jednotlivé ligy může být způsob trestání hokejových bitek odlišný.

Severní Amerika.

Pravidla NHL, nižších severoamerických profesionálních soutěží a juniorských soutěží nařizují potrestat účastníky bitky větším trestem pět minut, avšak rozhodčí mají volnou ruku v ukládání trestů bitkařům v konkrétních případech, aby jim byla dána možnost spravedlivě rozsoudit závažnost provinění. Bitky upravuje v těchto soutěžích pravidlo 46.

Bitka v ledním hokeji je událost v průběhu zápasu ledního hokeje, kdy se v rozporu s oficiálními pravidly pustí dva nebo více hráčů do pěstního souboje. Avšak dle slov Garyho Bettmana, prvního komisaře NHL, jsou bitky neodmyslitelnou součástí ledního hokeje. V Severní Americe se jedná o neoficiální tradici s dlouhou historií od profesionálů z NHL až po amatérské ligy, kdy se některé staly součástí hokejových dějin. Lední hokej je totiž jediným sportem, kde jsou bitky mezi hráči do jisté míry tolerovány a nemají pro účastníky na rozdíl od jiných sportů zvlášť závažné důsledky.

冰球运动中的斗殴行为是北美运动中一项存在已久的传统。它广泛的存在于很多等级的业余和职业联赛中。一些斗殴事件由于某些原因而广为人知。


Historie.

V roce 1898 se společnost "Mersey Docks and Harbour Company (MDBH)" rozhodla uzavřít dok, který se nacházel v místech dnešního Pier Headu. Většinu pozemku, který vznikl vyplněním původního doku, prodala v roce 1900 městské správě a ponechala si pouze jeho menší část na jižním okraji. Zde její zástupci zamýšleli postavit administrativní budovu, ve které by sídlilo vedení firmy.  V roce 1900 byl založen výbor, který měl za úkol připravu a plánování nového sídla společnosti. Následovalo vyhlášení soutěže, do které byla pozvána většina místních architektů. Komise přizvala k účasti na rozhodování renomovaného architekta a liverpoolského rodáka Alfreda Waterhouse, autora ceněných staveb jako je radnice v Manchesteru či budova Přírodopisného muzea v Londýně. Tři nejlépe hodnocené návrhy byly oceněny finančními odměnami ve výši 300, 200 a 100 liber. Ze sedmi podaných návrhů komise vyhodnotila jako nejzdařilejší dílo architektů Arnolda Thornleyho a F. B. Hobse ve spolupráci s ateliérem Briggs and Wolstenholme. Z důvodu posunu hranic pozemku musel být projekt dodatečně upravován, nejzásadnější změna se týkala kopule, o jejímž definitivním umístění padlo rozhodnutí v posledním možném okamžiku.  V roce 1903 vydala MDBH dokumentaci pro výběr zhotovitele, která vycházela ze schválené změny projektu. Do výběrového řízení se přihlásilo 30 stavebních firem, vítěznou nabídku podala společnost "William Brown & Son of Manchester". Práce započaly v roce 1904, prvních devět měsíců probíhalo budování základové konstrukce. Vzhledem nedostatečné únosnosti svrchních vrstev podloží se hloubka založení pohybovala v rozmezí 9 až 12 metrů. Nosnou konstrukci tvoří železobetonový skelet, na fasádu a obklady byl použit vápenec z ostrova Portland. Tato kombinace materiálů zaručuje značnou požární odolnost budovy. Stavba byla dokončena v roce 1907. Náklady na budovu dosáhly výše liber, pokud však započítáme i prostředky na nábytek a vnitřní vybavení, tak se dokonce vyšplhaly na téměř liber. Zaměstnanci z ředitelství společnosti se do nově dokončeného objektu nastěhovali 15. července 1907, zatímco personál z ostatních úseků, do té doby působící v různých jiných prostorách ve městě, se přestěhoval později v průběhu roku.  V době druhé světové války se Liverpool stal terčem náletů německé Luftwaffe a při jednom z nich v květnu 1941 vybuchla bomba v suterénu na východní straně budovy. Poškození východního křídla bylo viditelné, avšak statika objektu výraznější újmu neutrpěla, takže po krátkých opravách mohla být většina prostor opět používána ke svému účelu. Teprve po skončení války proběhla celková rekonstrukce za vynaložení značných finančních prostředků, které dokonce přesáhly výši pořizovacích nákladů.  Budova sloužila jako hlavní sídlo společnosti "MDBH" (od roku 1972 pod názvem "Mersey Docks and Harbour Company") po dobu 87 let. V roce 1994 se firma přestěhovala do prostor v severní části města, kde se nachází nově vybudovaný systém doků. Budova nicméně zůstala ve vlastnictví společnosti, a to až do roku 2001; poté ji prodala liverpoolské developerské skupině Downing.  V roce 2005 schválila městská rada další nezbytnou rekonstrukci, která zahrnovala velké množství prací jak v interiéru, tak i v exteriéru budovy. Práce probíhaly v letech 2006 až 2009. Plány rekonstrukce počítaly i se zpřístupněním budovy pro veřejnost, včetně vybudování vyhlídkové terasy a pasáže s obchody, kavárnami a restauracemi. Na místě střešních nástaveb, které byly poškozeny během války a následně odstraněny, vzniklo 18 luxusních bytů. První etapa prací, která zahrnovala opravu vápencové fasády na hlavním průčelí budovy, skončila na začátku roku 2008, práce v interiéru trvaly ještě o rok déle. Celkové náklady na rekonstrukci přesáhly částku 10 milionů liber.

Architektura.

Port of Liverpool Building je jednou ze "Tří Gracií", tedy honosných budov, které lemují prostor Pier Headu a jejichž velkolepost měla demonstrovat význam Liverpoolu pro rozvoj celého Britského impéria. Avšak vzhled budovy, tak jak je známý dnes, se poněkud liší od původního návrhu. Prvotní plán počítal s hlavním vchodem umístěným v jihozápadním rohu, ale protože došlo ke změně hranic pozemku, musel být přesunut a budova tak získala svůj dnešní symetrický vzhled. V původním návrhu také nefigurovala kopule, která v současnosti tvoří hlavní dominantu stavby. Inspirováni později pozměněným architektonickým návrhem Liverpoolské katedrály, přidali tvůrci zmíněnou kopuli, aby budově dodali impozantní vzhled. Toto rozhodnutí se neobešlo bez jisté kontraverze, když se ozývaly hlasy, že zástupci vedení přístavu by neměli rozhodovat o “zkrášlování města”. Navzdory těmto odmítavým názorům se však kopule stala nedílnou součástí stavby a její hlavní dominantou.

Exteriér.

Přestože byla budova navržena ve stylu eduardovského baroka, tak je její podoba spíše přirovnávána k renesančním palácům. Její půdorysné rozměry jsou přibližně 80×66 metrů; s výškou 67 metrů je čtrnáctou nejvyšší budovou ve městě. Hlavního pětipodlažní blok budovy (tedy bez kopule) je vysoký 24 metrů. Hlavní vchod se nachází v samém středu západního průčelí směrem k nábřeží řeky Mersey. Obklopují ho dvě třímetrové kamenné sochy žen, z nichž jedna má symbolizovat obchod a druhá průmysl. Rohy budovy jsou zkosené a nad každým z nich je šestiboká věžová nástavba zastřešená kopulí. Mohutná hlavní kopule je hlavním důvodem, že budova bývá často přirovnávána k mnoha obdobným stavbám ve Spojeném království i ve světě: například k radnici v Belfastu, Kapitolu ve Washingtonu, Svatopetrskému dómu ve Vatikánu a katedrále svatého Pavla v Londýně.  Nosná konstrukce je tvořena železobetonovými rámy, což zajišťuje mechanickou a požární odolnost budovy. Protože na pozemku býval v minulosti dok a podloží bylo nestabilní, bylo nutno provést základovou konstrukci v poměrně značné hloubce. Vzhledem k blízkosti řeky Mersey byla vysoká pozornost věnována provádění asfaltové hydroizolace podzemních prostor.

Interiér.

V samém středu budovy je rozsáhlý sál ve tvaru osmiúhelníku, rozprostírající se přes všechna podlaží a zastřešený mohutnou kopulí. V každé z osmi stěn sálu je prostup zaklenutý lomeným obloukem a umožňující vstup do ostatních částí budovy. Podlahu tvoří mozaika znázorňující světové strany na kompasu. Přístup ze sálu ke kancelářským prostorám je dlouhými chodbami, které jsou zdobeny kalkatským mramorem. Velká část z celkových nákladů (přibližně 25 %) byla použita na výzdobu a různé doplňky. Tomu odpovídají použité materiály; na dřevěné konstrukce je použit španělský mahagon nebo dub z Gdaňsku, kování je z bronzu a stěny jsou obloženy bílým mramorem. Nepřehlédnutelnou konstrukcí v interiéru je mohutné žulové hlavní schodiště, osvětlené řadou vitráží s vyobrazením motivů souvisejících s tématikou námořnictví; například Poseidon, kotvy, lodní zvony a mušle.

Port of Liverpool Building (někdy nazývaná Dock Office, dříve též Mersey Docks and Harbour Board Offices) je novobarokní administrativní budova v Liverpoolu v Anglii postavená dle návrhu Arnolda Thornleyho. Nachází se v centru města na nábřeží řeky Mersey v místě zvaném Pier Head. Společně s budovami Royal Liver Building a Cunnard Building tvoří tzv. liverpoolské "Tři Grácie" a řadí se mezi památky seznamu světového dědictví UNESCO.

利物浦港务大厦(Port of Liverpool Building),旧名默西码头及港务局办公楼(Mersey Docks and Harbour Board Offices),现在俗称为'Dock Office'。这是英国利物浦的一座一级登录建筑, 它座落在码头顶(Pier Head)地区,连同毗邻的丘纳德大厦(Cunard Building)和皇家利物大厦(Royal Liver Building)这三座临水建筑,一起被称为利物浦的“三女神”。它也是联合国教科文组织指定的世界遗产海上商业城市利物浦的组成部分。


Historie.

Teprve po nezávislosti Mosambiku v roce 1975 s pomocí bílé menšinové vlády Rhodesia jako anti-komunistické hnutí odporu založil, když se o přehrávač komunista -aligned od Sovětského svazu podporována jedné strany systém z FRELIMO chtěl bojovat v Mosambiku. V jeho raných létech, Renamo sestával hlavně z Frelimo disidentů a vojáků, kteří bojovali za Portugalsko během koloniálního období.  Když na konci sedmdesátých let partyzánské boje nakonec donutily Rhodesianovu vládu, aby odstoupila, Zimbabwe, nyní nezávislá, již neposkytovala bezpečné útočiště pro stíhače Renamo a žádnou politickou základnu. Většina z nich se přestěhovala do Jižní Afriky, aby pokračovala ve svých vojenských ambicích proti Mosambiku v rámci zahraniční a bezpečnostní politiky režimu apartheidu.  V roce 1984 podepsal prezident Jihoafrické republiky Pieter Willem Botha a vláda Frelimo silný tlak na dohodu Nkomati, která souhlasila s tím, že Mosambik neumožňuje na oplátku partyzánské aktivity afrického národního kongresu nebo MK Mosambiku a Jižní Afriky. Renamo vynechá. Zatímco Mosambik do značné míry dodržoval dohodu, Jihoafrická republika ji opakovaně porušovala a v roce 1985 ji oficiálně zrušila kvůli „několika porušením“.  V roce 1987, američtí senátoři Jesse Helms a Bob Dole mobilizovali americkou podporu pro osvobozeneckou armádu Renamo. Podpora získala Renamo zejména ze západního Německa. Například německé hlavní centrum bylo pro stoupence společnosti Renamo.  Když občanská válka mezi povstalci Renamo a vládou skončila v roce 1990 začátkem mírových jednání, čelil Renamo problému, že se po letech partyzánských válek musí z čistě vojenské organizace se uvolněnou strukturou stát politickou stranou. Tam byl přesně opačný problém, že africké strany obvykle mají. I když se jednalo obvykle o městské skupiny zaměřené na intelektuální elitu země, které čelily obtížím vytvořit základnu mezi venkovským obyvatelstvem, Renamo čelilo problému ukotvení v městských centrech země chyběla. Jejich politická prohlášení byla založena naMarxistická, pro kapitalistická a pro- demokratická prohlášení byla omezená a jejich schopnost vážně diskutovat o těchto otázkách byla omezená. Teprve po masivní finanční podpoře z Římské všeobecné mírové dohody, která ukončila občanskou válku v roce 1992, provedl Renamo přechod k politické straně.

Politická činnost.

Do roku 2013 Renamo položil ruce a byl největší opoziční stranou v Mosambiku. V prezidentských volbách v prosinci 2009 kandidát Frelimo Armando Guebuza triumfoval 75% nad svým vyzývatelem Afonsem Dhlakamem, dlouholetým vůdcem Renamo, který získal pouze 16% odevzdaných hlasů. Přes některé nesrovnalosti a přestože Frelimo využil svých výhod jako vládnoucí strany, výsledky voleb byly nepopiratelně nepopiratelné mezinárodními pozorovateli. Také v parlamentních volbách 2009Renamo utrpěl zdrcující porážku a získal pouze 16 a 17% hlasů. Tento výsledek je částečně vysvětlen příchodem nové opozice Movimento Democrático de Moçambique (MDM), která byla založena jako spin-off Renamo na protest proti autoritářskému stylu vedení Dhlakamy na začátku roku 2009. Ačkoli v těchto volbách existovaly důkazy o volebních podvodech vládnoucí strany, pozorovatelé nepovažovali tyto nesrovnalosti za rozhodující. V parlamentu má Renamo v současné době 51 z 250 křesel. V období před komunálními volbami 2013 prohlásil Dhlakama za Renamo bojkot dalších voleb až do změny volebního zákona podle jeho myšlenek a došlo k ozbrojeným střetům mezi ozbrojenými bývalými Renamovými partyzány a policií a armádou. V komunálních volbách bojkotovaných Renamo nová MDM strana získala některé z nesmírně větších hlasů v zemi, než které Renamo dosáhl v jakýchkoli celostátních volbách od roku 1999, čímž se stala největší opoziční stranou v zemi.

Výsledky voleb.

V prezidentských volbách od roku 1994 se počet hlasů Renamo do roku 2009 téměř snížil na polovinu, ve srovnání s nejlepším výsledkem v roce 1999 se dokonce snížil na jednu třetinu. Výsledky parlamentních voleb jsou zhruba srovnatelné. Vedení Renamu hrubě opomnělo místní volby a provinční volby, což mělo špatné výsledky. V místních volbách v roce 2008 Renamo nezískal žádné místo starosty, v 9 ze 43 obcí to nestačilo ani na místo.

RENAMO nebo Mosambická národní rezistence (Resistência Nacional Moçambicana v portugalštině) je Mosambická konzervativní protikomunistická politická strana.

莫桑比克全国抵抗运动(葡萄牙语:Resistência Nacional Moçambicana,缩写为RENAMO)是一个由解放运动转型而成的政党,由党魁阿方索·德拉卡马领导。在1975年至1992年的莫桑比克内战中,它的主要对手是莫桑比克解放阵线和津巴布韦非洲民族联盟。


Historie.

Stavbu kostela Westerkerk dokončil jeho syn Pieter de Keyser (1595-1676) a kostel byl slavnostně otevřen 8. června 1631. Kostel má délku 58 metrů a šířku 29 metrů. Hlavní loď je lemována dvěma uličkami. Trojlodní bazilika má obdélníkový půdorys se dvěma transepty stejných rozměrů. V důsledku toho dostal půdorys tohoto kostela podobu dvou řeckých křížů, které jsou vzájemně propojeny. Vznikl tak patriarchální kříž.  Několik starších kostelů v Amsterodamu, jako například Oude Kerk a Nieuwe Kerk, bylo původně postaveno před reformací jako katolické a během reformace v roce 1578 byly převedeny na protestantské. Westerkerk byl jedním z prvních kostelů postavených přímo pro protestantskou církev. Protestantské kostely Noorderkerk a Zuiderkerk byly předchůdci kostela Westerkerk. Dnes je Westerkerk největším kostelem v Nizozemsku, který byl postaven pro protestanty, a je stále protestanty používán.

Varhany.

Když byl Westerkerk v neděli 8. června 1631 vysvěcen, žádné varhany neměl. Podle kalvinismu bylo hraní instrumentální hudby uvnitř kostela v té době stále považováno za "profánní". Trvalo mnoho let diskuzí, než byly varhany konečně povoleny. Nejprve se diskutovalo o přesunutí malých varhan z jiných kostelů. V roce 1681 se kostel Westerkerk rozhodl pověřit stavbou nových varhan Roelofa Barentszn Duyschota. Před dokončením práce stavitel zemřel a v roce 1686 stavbu varhan dokončil jeho syn Johannes Duyschot. Později v roce 1727 byly varhany rozšířeny o další třetí klávesnici od Christiaana Vatera, který byl žákem severoněmeckého stavitele varhan Arpa Schnitgera.  V průběhu času bylo na varhanách provedeno mnoho změn. V 19. století v roce 1895 došlo dokonce k přestavbě vnitřku varhan, kterou provedl Daniel Gerard Steenkuyl. Při rekonstrukci použil znovu mnoho původních součástek. V roce 1939 byly varhany převedeny z mechanického na elektrický pohon. Varhany však neměly stále ten zvuk, který by měly mít, byly příliš velké na daný prostor.  V letech 1989 až 1992 byly varhany rekonstruovány staviteli varhan z firmy Flentrop v Zaandamu a vrátily se k původní mechanické verzi. Ta byla víceméně podobná stavu, jaký vytvořil Christiaan Vater v roce 1727.  V letní sezóně od dubna do konce října probíhá každý pátek ve 13 hodin bezplatný polední koncert. V srpnu se koná téměř každý den bezplatný koncert „Geen dag zonder Bach“ („Ne bez Bacha“) a festival „Grachten“ (Canal). Po ukončení koncertu se u východu z kostela koná nezávazná sbírka peněz. Peníze se používají na úhradu nákladů na koncerty a na údržbu varhan. Hudba Johanna Sebastiana Bacha (1685–1750) se při nedělních bohoslužbách hraje téměř každý týden. Bach se narodil v roce 1685, tedy rok před dokončením varhan, ale pokud víme, nikdy nenavštívil Amsterodam. Jeho hudba zní, jako by byla vyrobena zvláště pro tento barokní nástroj.

Westerkerk (holandská výslovnost: [ʋɛstərkɛrk]) je protestantský kostel na Kruiskade v Rotterdamu, v Nizozemsku postavený v letech 1620 až 1631 v renesančním stylu podle návrhů architekta Hendricka de Keysera (1565-1621).

西教堂(Westerkerk)是阿姆斯特丹的一座新教教堂,兴建于1620年-1631年,位于王子运河的岸边。西教堂是阿姆斯特丹最高的教堂,其尖顶高85米。尖顶上是马克西米连一世的皇冠。


Historie naprašování.

Proces naprašování byl objeven roku 1852 Sirem "W. R. Grove"m jako jev, který "rozkládá katodu". Princip tohoto jevu byl správně popsán poprvé roku 1908 "F. Stark"em.  Od roku 1925 byly naprašované vrstvy intenzivně zkoumány kvůli svým magnetickým vlastnostem. Roku 1928 je pak americká firma Western Electric začala komerčně využívat na výrobu gramofonových desek a kontaktů na vysílače mikrofonů.  Tyto první aplikace spočívaly ve stejnosměrném (DC) naprašování a bylo proto možné naprašovat pouze vodivé materiály. Od 70. let se začalo vyvíjet také vysokofrekvenční (VF) naprašování, které umožnilo naprašovat i dielektrika. Zhruba ve stejné době bylo vyvinuto rovněž magnetronové naprašování, které se posléze stalo nejrozšířenějším typem naprašování vůbec.  Veliké uplatnění nalezly naprašované vrstvy ve výrobě elektronických součástí a v polovodičovém průmyslu, především jako kontaktní vrstvy, odporové vrstvy a dielektrika. Další velkou oblastí využití se staly tvrdé povlaky na obráběcí a tvářecí nástroje. Naprašované vrstvy se prosadili rovněž v optických aplikacích.

Princip naprašování.

Naprašovaný materiál (target) je zapojen jako katoda, na kterou je přiváděno stejnosměrné nebo vysokofrekvenční elektrické napětí. Protože se target silně zahřívá, připevňuje se zpravidla na měděnou vanu s vodním chlazením.  V těsné blízkosti targetu je přichycena anoda, která je většinou uzemněna ke stěně pracovní komory. Jejím hlavním úkolem je udržovat plazmový výboj ve vhodné pozici vůči targetu a tím usměrňovat odprašovaný materiál směrem k substrátu.  Pracovní komora je vyplněna inertním plynem o nízkém tlaku, kterým bývá zpravidla argon. Pracovní tlaky se pohybují v širokém rozmezí 10 - 10 Torr (10 - 1 Pa) v závislosti na konfiguraci naprašovacího systému i naprašovaném režimu. Zvýšíme-li dostatečně potenciálový rozdíl mezi katodou a anodou, katoda (target) začne emitovat elektrony, které ionizují plyn na kladné ionty a záporné elektrony. V blízkosti targetu tak vzniká oblak plazmy.  Záporně nabitá katoda přitahuje z plazmy kladné ionty, které s vysokou rychlostí dopadají na target. Z targetu jsou takto vyráženy atomy, které dopadají na substrát. Kromě atomů deponovaného materiálu jsou z targetu vyráženy také sekundární elektrony, které ionizují plyn v blízkosti katody a pomáhají tím udržovat plazmový výboj.

Součásti naprašovacího systému.

Vakuová aparatura.

Aby byly naprašované vrstvy kvalitní, je nutné, aby pracovní atmosféra byla co nejčistší. I malé parciální tlaky kyslíku, dusíku či vodních par totiž vedou ke vzniku nekovových vměstků, které degradují vlastnosti vrstvy. Vysoké čistoty dosahujeme tím, že aparaturu napřed vyčerpáme do vysokého vákua, tj. přibližně do 10 - 10 Torr (neboli 10 - 10 Pa). Proces naprašování proto vyžaduje náročnější vakuovou techniku.  Vakuová aparatura naprašovacích a napařovacích zařízení má zpravidla dvě větve. První větev slouží k dosažení hrubého vákua kolem 10 Torr (10 Pa), k čemuž se nejčastěji používá rotační vývěva s olejovým těsněním. Po dosažení hrubého vákua se čerpání přepne na druhou větev, jejíž součástí je i difuzní nebo turbomolekulární vývěva, která je schopna dosáhnout vysokého vákua.  K dalšímu zvýšení vákua je možné využít i kryogenní vývěvu, která pracuje s hluboce zmrazenými povrchy chlazenými kapalným dusíkem nebo dokonce heliem. Plyny jako jsou vodní pára či oxid uhličitý se na těchto plochách přichytí a zmrznou.  Další možností jsou vývěvy založené na adsorpci plynů k povrchu tvořeného aktivním uhlím či zeolitovými vrstvami.  Poznamenejme, že vákuum se může zlepšovat také vlivem samotného naprašování, zvláště při depozici kovů s vysokou afinitou ke kyslíku, jako Al či Ti.

Targety.

Materiál určený k depozici naprašováním nazýváme target. Targety mohou mít rozmanité tvary. Často bývají obdélníkového či diskového tvaru, avšak mohou být také válcovité či tvořit negativ tvaru substrátu.  Protože se target při naprašování silně ohřívá, musí být intenzivně chlazen. Targety proto bývají připevněny na měděné vaně s vodním chlazením. Aby byl zajištěn dobrý elektrický i tepelný kontakt mezi targetem a měděnou vanou, bývají targety připájeny na měděnou desku.  Targety mohou být tvořeny čistým kovem, slitinou či sloučeninou. Mohou být také složeny z více různých materiálů.

Stejnosměrné a vysokofrekvenční naprašování.

Pokud je na target přiváděno stejnosměrné záporné napětí, hovoříme o stejnosměrném (DC) naprašování. Stejnosměrné naprašování však umožňuje deponovat pouze elektricky vodivé materiály. Pokud chceme naprašovat také dielektrika, musíme na target přivádět vysokofrekvenční (VF) napětí. Nejčastěji se používá mezinárodně standardizovaná frekvence 13,56 Mhz.  VF naprašování využívá toho, že vysokofrekvenční napětí v rozsahu 0,5–30 MHz má rozdílný účinek na elektrony a kladné ionty. Zatímco lehké elektrony mezi oběma elektrodami kmitají, o několik řádů těžší ionty zůstávají v klidu. Je-li na target přiváděno VF napětí, vytvoří se na něm záporný průměrný potenciál, na který reagují kladné ionty. Target je proto bombardován ionty i přes to, že není vodivý. Princip VF naprašování je zřejmý z následujícího obrázku.

Konfigurace naprašovacích systémů.

Uspořádání typu dioda.

Jedná se o nejjednodušší a historicky nejstarší typ uspořádání. Target je připevněn ke katodě, substrát je spojen s anodou a plazma hoří v prostoru mezi nimi. Sekundární elektrony proudí od targetu k substrátu a ionizují plyn. Kladné ionty bombardují povrch targetu a tím dochází k naprašování materiálu na substrát.  Napájení může být DC i VF. Preferováno bývá VF, a to i v případě kovů, neboť vysokofrekvenční buzení umožňuje naprašování při nižším pracovním tlaku než stejnosměrné buzení. Obecně přitom platí, že čím nižší pracovní tlak používáme, tím čistší jsou výsledné vrstvy.  Naprašování v tomto uspořádání je však pomalé a výboj málo stabilní. Je třeba používat vysoká napětí až v řádu kV a vyšší tlaky, což zhoršuje jakost vrstvy.

Uspořádání typu trioda.

K překonání nevýhod spojených s diodovým uspořádáním byl vyvinut systém triody, v němž je plazma buzena samostatnými elektrodami. Elektrony jsou emitovány horkou katodou, tvořenou zahřátým wolframovým vláknem, a dopadají na studenou anodu ve formě drátu.  Napětí na targetu je ovládáno nezávisle na napětí plazmového výboje. Záporně nabitý target pak přitahuje z plazmy kladné ionty, čímž dochází k naprašování. Target může být napájen jak DC tak VF napětím.  U triodového uspořádání je možno naprašovat při podstatně nižších tlacích a s menším napětím než u diodového. Mnohem vyšší je také rychlost naprašování. Nevýhodou triodové konfigurace je však velká složitost.

Magnetronové naprašování.

Vynález magnetronového naprašování vyvolal revoluci v technologii naprašování. Přináší totiž v podstatě stejné výhody jako triodové naprašování, avšak je proti němu výrazně jednodušší.  Při magnetronovém naprašování se v těsné blízkosti targetu nachází silné magnety. Přídavné magnetické pole je kolmé na elektrické pole a je navrženo tak, aby usměrňovalo tok elektronů do oblasti blízké targetu. Tím se lokálně zvýší stupeň ionizace plazmy a vzrostou iontové proudy.  Uspořádání je v principu stejné jako u diody. Avšak díky magnetronu probíhá naprašování velmi rychle i při nízkých pracovních tlacích a malém napětí (stovky voltů). Kovy se zpravidla naprašují při DC a dielektrika při VF napětí.

Reaktivní naprašování.

Přidáme-li do pracovního plynu záměrně určité množství kyslíku, dusíku či jiných reaktivních plynů, budou tyto plyny reagovat s naprašovanými kovy. Můžeme tak záměrně vytvořit vrstvu oxidů, nitridů či jiných sloučenin. Tomuto procesu říkáme reaktivní naprašování.  Reaktivní naprašování zajímavým způsobem rozšiřuje již tak širokou paletu materiálů, které lze naprašovat. Takto vytvořené vrstvy jsou přitom poměrně levné.

Vysokofrekvenční leptání.

Některá naprašovací zařízení umožňují provádět i tzv. vysokofrekvenční leptání. V principu se jedná o stejný proces jako leptání, ovšem s tím rozdílem, že v tomto případě je na místo targetu odprašován substrát. Na substrát přivádíme VF- napětí tak, aby se zapálil plazmový výboj. Substráty jsou poté bombardovány argonovými ionty, čímž dochází k odstraňování povrchové vrstvy.  VF-leptání se často využívá k očišťování povrchu substrátů před vlastní depozicí. Takto je možné z povrchu efektivně odstraňovat oxidy a jiné anorganické nečistoty. Velmi obtížně se však tímto způsobem odstraňuje mastnota.  VF-leptání je možno využít také k tzv. suchému leptání, kdy ze substrátu odstraňujeme vrstvy, jež nejsou zakryty rezistem. Tím je možné na substrátu vytvářet různé motivy. Proces však bývá poměrně pomalý a spotřebuje se velké množství drahého rezistu. Používáme ho proto především v těch případech, kdy je použití chemického leptání nevhodné.

Výhody a nevýhody naprašování.

Oproti napařování.

Technologie naprašování začala zhruba od 70. let vytlačovat napařování z celé řady aplikací. Naprašování má totiž oproti napařování několik velkých předností.  Naprašování může probíhat takřka za pokojových teplot a je přitom možné deponovat i žáruvzdorné materiály včetně wolframu, molybdenu, tantalu, aj., a to s nižšími náklady. Díky nízké teplotě depozice mají naprašované vrstvy vůči napařovaným minimální vnitřní pnutí a nemají tendenci se loupat. Nízká teplota napařování také umožňuje povlakovat součásti choulostivé na zvýšení teploty.  Naprašování je atomární proces. Atomy, jež během naprašování dopadají na substrát, mají vysokou kinetickou energii. Naprašované vrstvy mají proto vůči napařovaným vyšší adhezi, rovnoměrnější strukturu a menší pórovitost.  Deponujeme-li slitiny kovů, tak naprašované vrstvy zachovávají stechiometrii materiálu targetu. U napařování je rychlost depozice úměrná teplotě tání. Napařované vrstvy mají proto jiný stechiometrický poměr než odpařovaná slitina a tento poměr se navíc mění s tloušťkou vrstvy.  Naprašování má však vůči napařování i některé nevýhody. Naprašujeme-li sloučeniny, v nichž má jeden z prvků výrazně nižší hmotnost než druhý (oxidy, nitridy, halogenidy, aj.), bude výsledná vrstva poněkud ochuzena o lehčí prvek. To může být problém např. u optických vrstev, které často vyžadují přesný stechiometrický poměr. U napařování se s tímto problémem nepotýkáme, neboť během odpaření nedochází k rozbití molekul.  Napařované slitiny vykazují gradientní strukturu, kdy se podíl jednotlivých složek mění s tloušťkou vrstvy. To je většinou nežádoucí, avšak v některých případech to může být i výhoda.  Napařováním je také možné deponovat např. vnitřní stěny trubiček s malým průměrem, v nichž nelze zapálit plazma.

Oproti CVD.

Velkou výhodou naprašování oproti technologii chemické depozice par (CVD) je mnohem nižší teplota depozice. Naprašování je také vůči CVD obecně levnější, neboť není třeba pracovat s vysoce toxickými látkami a drahými vstupy. Na druhou stranu má naprašování oproti CVD vyšší nároky na vakuovou techniku. Tam, kde naprašované vrstvy vyhovují, se naprašování z ekonomických důvodů upřednostňuje před CVD.  Naprašovat je možné jen tu část substrátu, která je vůči targetu natočena čelem, nebo alespoň bokem. Oproti tomu chemickou depozicí par je možné rovnoměrně povlakovat i díly s velmi složitými tvary.  Naprašováním je možné deponovat vrstvy o tloušťce do několika mikrometrů. Depozice silnějších vrstev je často zdlouhavá a tím také neekonomická. Metodami CVD je možné rychle vytvářet i silné vrstvy, někdy až v řádu centimetrů.

Oproti tlustovrstvým technologiím.

Naprašované tenké vrstvy jsou čistší, méně pórovité a obecně kvalitnější než tlusté vrstvy nanášené sítotiskem. To je dáno především tím, že naprašování probíhá ve vákuu, zatímco sítotisk je technologie atmosférická. Naprašováním lze také vytvářet jemnější motivy a užší linie než sítotiskem. Naprašování proto volíme tam, kde jsou na vrstvy kladeny vyšší nároky.  Vzhledem k tomu, že tlusté vrstvy jsou zpravidla vypalovány při teplotách kolem 800 °C, zřejmou výhodou naprašování je možnost povlakovat díly, které by takto vysoké teploty nevydržely.  Nevýhodou naprašování je však vyšší cena, která je dána vakuovou technikou a tím, že k vytváření motivů je třeba používat litografické metody na každou paletu zvlášť. Sítotisk také umožňuje vytvářet 3D struktury nanášením mnoha vrstvových motivů na sebe, což naprašováním nelze.  Zdokonalování sítotisku vedlo k tomu, že levnější tlusté vrstvy postupně vytlačili naprašování z mnoha méně náročných aplikací. Týká se to např. hybridních obvodů, senzorů a jednodušších elektronických součástek.

Naprašování v ČR.

Pro řadu podniků představuje naprašování jen jednu z mnoha výrobních operací. Vlastní naprašovací systémy provozuje také několik univerzit a výzkumných center. V ČR však působí také několik firem, pro něž představuje naprašování hlavní pole jejich působnosti.  Příkladem může být firma HVM Plazma, která se soustředí především na naprašování tvrdých vrstev pro obráběcí a tvářecí nástroje. Jedná se o větší firmu, která povlakuje součásti ve velkých sériích. Firma se zabývá také počítačovým modelováním vrstev, měřením vlastností vrstev a jejich vývojem. Firma současně konstruuje i samotná naprašovací zařízení.  Naprašováním kontaktních, odporových, dielektrických a optických vrstev se zabývá firma TTS s.r.o., která pokračuje v rozvoji tenkovrstvých technologií vyvíjených v bývalém Výzkumném ústavu Tesly (VÚST). Firma se tak podílí na výrobě tenkovrstvých senzorů, piezoelektrických součástek, objektivů pro rentgenovou optiku aj. a je také zapojena do projektů Evropské vesmírné agentury ESA. TTS spolupracuje také s univerzitami jako VŠCHT či ČVÚT a nabízí naprašování požadovaných vrstev studentům.  Naprašováním se zabývá i několik méně známých firem jako Vacuum Plating s.r.o. (kontaktní vrstvy, aj.) či SHM s.r.o. (tvrdé povlaky).

Naprašování řadíme spolu s napařováním do technologií fyzikální depozice par, jež jsou souhrnně označovány jako PVD (physical vapour deposition). Na rozdíl od napařování se však jedná o plazmový proces.

溅射(sputtering),也称溅镀(sputter deposition/coating),是一种物理气相沉积技术,指固体靶"target"(或源"source")中的原子被高能量离子(通常来自等离子体)撞击而离开固体进入气体的物理过程。


Úvod a historie.

Chladné zbraně jsou prvopočátkem řemeslné tvorby člověka. Mezi první nástroje vyrobené lidským druhem a jeho předky patří právě nástroje, původně určené k napomáhání lovcům a také tehdejší lidské společnosti. Naskýtá obrovská škála předmětů a zbraní, které lze definovat jako zbraně chladné. Prvním známou chladnou zbraní je tzv. pěstní klín, kterým započal vývoj tvorby nástrojů, mezi které samozřejmě řadíme i zbraně. Základem snad každé chladné zbraně je nástroj, usnadňující práci všedního života. Přeci jen základem pro všem známé kopí je pěstní klín na dlouhé větvi, určený pro lov zvěře a základem pro nůž je pěstní klín samotný. Lze tak vynález pěstního klínu považovat za prvopočátek tvorby zbraní. Základní myšlenkou chladné zbraně je umocnit schopnosti jejího uživatele a poskytnou mu větší efektivitu, při vykonávání dané útočné činnosti.

Rozdělení chladných zbraní.

Díky obrovskému množství předmětů, které lze definovat jako chladnou zbraň, lze rozdělit tyto předměty mezi 4 základní kategorie. Jednotlivé kategorie jsou definovány primárním účelem daných zbraní.

Bodné zbraně.

Definice zbraně s názvem bodné je určená již jejím názvem. Tento druh zbraně vychází ze svého prapředka a tím je pěstní klín, upevněný na dlouhé násadě z větve, díky čemuž vznikne kopí. Původním účelem bodných zbraní bylo usnadnění lovu, jak ve vodě tak na souši. Později se tento druh zbraně zdokonalil s vývojem lidské zručnosti a lepším materiálům na zbraně, které se stali základními pilíři všech armád.  Nejznámějšími zástupci této kategorie jsou kopí, bodné dýky a rapíry, které využívají veškerý potenciál zbraně k bodnému zásahu a umocňují tak schopnosti jejího uživatele.

Sečné zbraně.

Sečné zbraně jsou zbraněmi, které svůj vývoj odstartovali s prvními kovovými nástroji. Jedná se o kategorii zbraní, která pro svou efektivitu využívá ostrého ostří, díky kterému dochází ke snazšímu fyzickému poškození. Zbraně sečné tak tak představují velký pokrok lidské společnosti ve vývoji řemeslné zručnosti, znalosti materiálů a konstrukci zbraní jako takových. Původní sečné zbraně byli vyráběné z mědi, později z bronzu a na konec ze železa a oceli. Původním tvarem těchto zbraní byla jednoduchá rovná čepel s vybroušeným ostřím, které bylo efektivnější než dosud užívané zbraně bodné nebo drtivé. Hlavní výhodou tohoto typu zbraně byla jejich hmotnost, efektivita a snadná ovladatelnost. S postupem času se však tvar vyvíjel a díky chápání základních principů užívání tohoto typu zbraní, se tak čepele začali profilovat do prohnutého tvaru, čímž se zvyšovala efektivita při sekání, ale na úkor její efektivity bodání. Došlo tak k úplnému rozdělení zbraní na bodné a sečné.  Nejznámějšími zástupci této kategorie zbraní jsou šavle nebo katany a z kategorie zbraní delších pak sekery, sudlice nebo kůsy.

Drtivé (tupé) zbraně.

Zbraně drtivé (tupé) jsou zbraněmi, které nedisponují ani ostřím nebo ostrým hrotem, jelikož jejich síla tkví ve vysoké hmotnosti. Zbraněmi drtivými lze nazvat veškeré předměty, které umocňují sílu dopadu úderu daného jedince na daný cíl. Předchůdcem tohoto typu zbraní, bude tak nejstarší varianta zbraně vůbec a to jednoduchý dřevěný kyj, který začali užívat již naši prapředci. S vývojem obranyschopnosti zbrojí, bylo zapotřebí i vývoje zbraní, určených k jejich překonání. Největší rozmach drtivých zbraní lze zařadit do středověkého období, kde se projevili jako velmi efektivní, proti masivně obrněným rytířům a obrněncům tehdejší doby. Zbraně sečné vyžadovali obrovskou zdatnost a um k překonání takto vyspělé zbroje, avšak zbraně drtivé nevyžadují tolik technické zdatnosti, k poškození zbroje a poražení soupeře.  Mezi jedny z nejznámějších drtivých zbraní patří kyje, cepy, řemdihy, válečná kladiva a palcáty.

Vrhací zbraně.

Vrhací zbraně jsou zbraněmi na pomyslné hraně zbraní chladných. Účelem tohoto typu zbraní je tak zasažení cíle na delší vzdálenost, ale pouze za pomoci síly jednotlivce samotného. Do této kategorie tak nemohou spadat kuše, luky a zbraně palné, které za pomoci složitějšího mechanismu, než pouhého přenosu síly člověka, vypouští projektily. Vrhací zbraně zastupují rozličné tvary a velikosti, od nejdrobnějších jako jsou vrhací hvězdice, až po ty největší jakými jsou harpuny a oštěpy. Dnešní vrhací zbraně jsou konstruovány pro maximální efektivitu a odolnost pro vrhací účely.  Nejznámějšími zástupci tak budou kopí, shurikeny, nebo vrhací nože.

Chladná zbraň je taková zbraň, která při svém použití vyžaduje fyzický kontakt s cílem. Jedná se o útok zbraní jako takovou a nikoli útok konaný projektilem.

冷兵器,是指纯用物理性攻击而不使用化学燃爆的武器,与火器相对;一般是不利用火药、炸药等热能打击系统、热动力机械系统、杀伤手段,以固体机械杀伤敌人、保护自己的武器装备;多用于近战和白刃格斗,但部分亦可作远距离抛射。


Klubová kariéra.

Alexander-Arnold začal hrát v Liverpoolu v 6 letech. O deset let později se stal kapitánem liverpoolské „šestnáctky“.

2016/17.

Alexander-Arnold se zúčastnil předsezonního turné v USA a prvním týmem. V srpnovém prvním zápase Premier League 2016/17 seděl teprve 18letý pravý bek na lavičce náhradníků, do zápasu s Arsenalem však nezasáhl. Německý trenér Jürgen Klopp dával v tomto období na jeho postu šanci obránci Nathanielu Clyneovi. Klopp na mladého obránce prvně vsadil 25. října 2016 během 4. kola Ligového poháru proti Tottenhamu, během kterého Liverpool zvítězil 2:1 a dostal žlutou kartu, v 68. minutě jej vystřídal Clyne. Výkonem si zasloužil základ i v dalších dvou zápasech tohoto poháru. V listopadu podepsal dlouhodobou smlouvu. Ve čtvrtfinálovém zápase proti Leeds United FC poprvé asistoval na gól Divocku Origimu, který dvěma góly zajistil výhru 2:1 a postup do semifinále. V prosinci debutoval v Premier League na hřišti Middlesbrough. Liverpool soupeře porazil 3:0, přičemž Alexander-Arnold přišel za útočníka Origiho na poslední minuty zápasu. V lednu 2017 si poprvé zahrál v základu ve vypjatém utkání proti Manchesteru United (1:1). Na půlce soupeře se dostal ke střele, zároveň ale chybou vzadu umožnil Mchitarjanovi centrovat na Martiala, který ovšem míč nezachytil. Průběhem sezóny ještě nasbíral několik minut v A-týmu a na jejím konci byl vyhlášen nejlepším mladým fotbalistou Liverpoolu sezóny. V nominaci na nejlepšího hráče Premier League 2 pro fotbalisty do 23 let ale neuspěl.

2017/18.

Zranění Nathaniela Clynea umožnilo Arnoldovi hrát v úvodním zápase na Watfordu (3:3. Podzimní část ho trenér Klopp rotoval s Joem Gomezem. Odehrál celý zápas čtvrtého kola venku proti Manchesteru City, kde Liverpool padl vysoko 0:5. Dostal důvěru v předkole Ligy mistrů s Hoffenheimem a v prvním zápase venku se v 35. minutě ujal přímého kopu, ze kterého dal branku na 1:0, svoji první. Poté nastoupil v domácí odvetě, ale jeho tým po výhrách 2:1 a 4:1 pohodlně postoupil do skupiny. Ve skupinovém zápase proti slovinskému Mariboru se zapsal mezi střelce při rekordní výhře 7:0. V následném utkání proti Mariboru doma si připsal alespoň asistenci při první brance Salaha, která vedla k vítězství 3:0. Během prosincového zápasu se Swansea vstřelil svůj první gól v Premier League, když v 65. minutě zvýšil z brankového území na 3:0, zápas skončil výhrou 5:0. Březnové zápasy se usadil v sestavě, ovšem souboje s Marcusem Rashfordem z Manchesteru United (prohra 1:2) a Wilfriedem Zahou z Crystal Palace (výhra 2:1) ukázaly jeho limity v obraně.  V dubnovém čtvrtfinále proti Manchesteru City měl za úkol hlídat Leroye Saného a tento úkol splnil. Domácí utkání proti City (výhra 3:0) se mu povedlo natolik, že byl zvolen mužem zápasu. Předvedl dobrou poziční hru i ofenzivní výpady. Odveta skončila vítězstvím 2:1 pro celek z Liverpoolu a v semifinále tak došlo na souboj s AS Řím. Oba zápasy odehrál celé, Liverpool přes Italy postoupil do finále Ligy mistrů, a to po 10 letech. Ve finále sváděl souboje s Cristianem Ronaldem a vcelku úspěšně, přesto Liverpool na svého soka nestačil a podlehl 1:3.

2018/19.

Alexander-Arnold začal základní sestavou a své místo si podržel, o čemž svědčí 29 zápasů v rámci Premier League 2018/19. Na konci listopadu se prosadil z přímého kopu ze vzdálenosti 23 metrů proti mužstvu Watfordu, čímž zvýšil na 2:0. Kvůli zranění z posledního skupinového zápasu Ligy mistrů proti Neapoli nezasáhl do důležitého utkání doma s Manchesterem United. Liverpool držel první místo před City, náskok se ale ztenčil po prohře 1:2 na jejich hřišti 3. ledna 2019. Arnold hrál celé utkání, ve kterém se City snažilo prosadit právě přes jeho stranu, kde se dostávalo do přečíslení. Proti němu hrál opět Leroy Sané, přesto se Arnold dokázal dostat také dopředu. Jeho centr z pravé strany na Robertsona vlevo a Robertsonova následná nahrávka na gól Firminovi srovnala stav utkání na 1:1, později ale rozhodl právě Sané.  Ve skupině Ligy mistrů odehrál první tři utkání celá, byl tedy u domácí výhru nad PSG 3:2, u porážky v Neapoli 0:1 a jednoznačné výhry 4:0 s CZ Bělehrad. Čtvrté utkání v Bělehradě se nevyvíjelo podle představ, srbský tým vedl po poločase 2:0. Alexandera-Arnolda o poločase vystřídal Gomez, zápas však tímto výsledkem skončil. Do prohraného zápasu (1:2) s PSG nenastoupil, byl ale na lavičce. Před zápasem proti Neapoli měl namísto zápasu s Bournemouthem volno a jeho čerstvost byla znát, když v rozhodujícím klání proti italskému týmu neúnavně podporoval Salaha. Vytvořil šest šancí, celé mužstvo Neapole vytvořilo za zápas pět. Pár minut před koncem jej kvůli zranění střídal obránce Dejan Lovren. Arnold tak přišel o zápas proti Machesteru United.  Na konci února proti Watfordu zlomil další rekord, když se stal nejmladším hráčem, který kdy zaznamenal tři asistence v jednom zápase. Konečné skóre bylo 5:0. Za poslední šestici zápasů v lize nasbíral 6 asistencí, Liverpool přesto skončil za Manchesterem City a prodloužil čekání na hlavní trofej.  Proti portugalskému Portu se v každém zápase zaskvěl asistencí, dvě vítězství 2:0 a 4:1 znamenaly semifinále. První zápas na hřišti Barcelony nehrál a Liverpool podlehl 0:3. Do odvety nastoupil od začátku a jeho 2 gólové asistence Wijnaldumovi (na 2:0) a Origimu (na 4:0) sehráli důležitou roli v postupu do druhého finále v řadě. Ve finále Liverpool brzy vedl po proměněné penaltě Salaha a Arnold úspěšně bránil Sona a Alliho. Jeho střela přinutila Llorise k zákroku.

2019/20.

Alexander-Arnold byl v základní sestavě v zápase o Community Shield 2019, ale ve 2. poločase byl střídán. Za něj příchozí Joël Matip dokázal srovnat na 1:1, Liverpool ale nakonec podlehl "Citizens" na penalty 4:5. V lize hrál od prvního kola Premier League 2019/20 proti Norwichi. Úvodních osm zápasů sbíral tým samé výhry, čímž se vzdálil na několik bodů svým pronásledovatelům, především Manchesteru City. Mladý bek vstřelil branku 22. září v 6. kole na půdě Chelsea, když ve 14. minutě otevřel skóre. Po Salahově patičce vypálil Arnold bez přípravy k tyči, Liverpool nakonec vyhrál 2:1.  V prvním zápase skupiny Ligy mistrů odehrál celý venkovní zápas proti Neapoli, ve kterém si jeho mužstvo připsalo první porážku v sezóně. Druhý zápas skupiny proti Salzburgu skončil výhrou 4:3.

Reprezentační kariéra.

Trenér Gareth Southgate jej poprvé zkusil 7. června 2018 v domácím přátelském utkání proti Kostarice. Další týden už prožíval světový šampionát v Rusku, kde první dva skupinové zápasy strávil na lavičce. Ve třetím zápase měla Anglie jistý postup a proti Belgii hrála o první příčku. Anglie neuspěla a prohrála 0:2, Alexander-Arnold nastoupil od začátku na pravém kraji v rozestavení 3–5–2 v jeho jediném startu na turnaji. Jeho slušný výkon směrem dozadu doplnil zahráváním rohů, měl gólovou šanci. Ve 13. minutě nahrávkou dobře vysunul Vardyho, ale gól nepadl. Anglie na turnaji získala 4. místo, na pravém kraji obrany spoléhala na Kierana Trippiera z Tottenhamu.  Následoval první ročník Ligy národů, do které Alexander-Arnold zpočátku zasáhl jen na pět minut. Příležitost ale dostal v boji o třetí místo proti Švýcarsku, ve kterém Anglie uspěla až po penaltovém rozstřelu výsledkem 6:5.  Během kvalifikace na Mistrovství Evropy 2020 vynechal úvodní vítězné zápasy proti České republice a Černé hoře kvůli potížím se zády. Hrál celé domácí utkání s Kosovem, které dopadlo výhrou 5:3. U říjnové prohry s Českou republikou a výhry v Bulharsku byl pouze jako nevyužitý náhradník.

Reprezentační góly.

"Aktuální k 22. 10. 2019"

Trent John Alexander-Arnold (* 7. října 1998, Liverpool, Spojené království) je anglický fotbalista hrající na pozici obránce za anglický prvoligový klub Liverpool. Od roku 2018 je anglickým reprezentantem.

特伦·阿历山大-阿诺(英语:Trent Alexander-Arnold;1998年-10月7日)是一位英格兰足球运动员,在场上司职右后卫,现在效力于英超球队利物浦。


Klubová kariéra.

Z Olimpie do Cagliari.

Do světa velkého fotbalu jej uvedl paraguayský celek CD Olimpia, odkud jako 19letý zamířil do Itálie do týmu Cagliari Calcio. V jeho první sezóně nastoupil ke 13 zápasům a vstřelil 1 branku, nezabránil ale sestupu do Serie B. Zde klub strávil celkově čtyři sezóny, než se dokázal vrátit zpátky do Serie A. Suazo si vydobyl místo v základní sestavě a mužstvo střelecky táhl.  V ročníku 2004/05 bojoval nováček Cagliari o udržení v soutěži. Hned v září se gólově uvedl, na hřišti Fiorentiny sice jeho gól vzhledem k porážce 1:2 nestačil, další zápas doma se Sienou však pojistil vedení 2:0 gólem v 76. minutě. Důležité 4 góly přidal v březnu, jimiž pomohl k záchraně. Jedním z nich byl gól v 89. minutě na 2:2 začátkem března na hřišti Parmy, ale Fábio Simplício nakonec v nastavení strhl výhru na stranu domácích. Na jaře, konkrétně v březnu, si zahrál v exhibičním utkání na pomoc obětem tsunami.  Další ročník znovu sehrál velkou roli v záchraně v nejvyšší lize, když se stal s 22 góly třetím nejlepším střelcem za Lucou Tonim (31) a Davidem Trezeguetem (23). Už ve druhém kole se prosadil proti Laziu, když pronikl obranou soupeře ještě během prvné minuty utkání, zápas díky gólu Siviglii skončil 1:1. Následující utkání s Messinou srovnal na konečných 1:1. V říjnu se trefil třikrát, a to nejprve proti Chievu (prohra 1:2), následně proti Livornu (remíza 1:1) a nakonec Fiorentině (prohra 1:2). Proti Sampdorii dvěma góly sám zařídil výhru 2:0. Důležité branky střílel také na jaře, Cagliari skončilo sezonu na 14. příčce.  I další sezonu se gólově přičinil o záchranu, během 36 zápasů dal 14 branek. Cagliari skončilo jeden bod před sestupujícím Chievem. Podle jeho vlastních slov o něj v zimní přestávce projevil zájem Real Madrid, který se pokoušel nahradit odcházejícího Ronalda, Suazo však nabídku odmítl.

Inter Milán.

V červnu 2007 se dohodl na smlouvě s milánským Interem, kterému se upsal do roku 2011. Během první sezony bojoval o místo v sestavě a plnil spíše roli náhradníka. Poslední říjnový den naskočil z lavičky do domácího zápasu proti Janovu (konečná výhra 4:1) a během několika minut se poprvé gólově prosadil. Do konce podzimu přidal ještě tři branky. Sám zařídil výhru 2:0 doma nad Livornem, když ve 14. a poté 18. minutě rozhodl utkání. V březnu na půdě Janova hrál znovu od začátku, jedním gólem zařídil remízu 1:1. V italské lize celkem zasáhl do 27 utkání a vstřelil 8 branek i přes velkou konkurenci v podobě Ibrahimoviće, Crespa, Cruze a Balotelliho. Na konci sezony slavil mistrovský titul.

Hostování a konec kariéry.

Následně do Interu dorazil nový trenér José Mourinho, jenž se Suazem nepočítal. Sezonu 2008/09 byl poslán na hostování do portugalské Benficy, kde prorazil do základní sestavy, ale jarní část příliš neovlivnil kvůli zranění. Zahrál si ve vítězném finále Ligového poháru proti Sportingu, a to v základu po boku kapitána Nuno Gomese a odehrál celý zápas. Ani další sezonu nedostal šanci v Interu a byl poslán hostovat do Janova. Sezonu 2010/11 si nezahrál v soutěžním zápase kvůli zranění. Na konci sezony mu vypršela smlouva s Interem a zamířil jako volný hráč do Catanie Calcio, kde podepsal smlouvu do roku 2012.  Jeho působení v Catanii, nakonec poslední v kariéře, brzdila zranění. V létě 2012 mu skončila v klubu smlouva, na jaře 2013 pak ohlásil konec kariéry.

Reprezentační kariéra.

Trenér Maradiaga jej vzal na Letní olympijské hry konané hlavně v australském Sydney. Suazo dvěma góly (jeden byl z penalty) přispěl k remíze 3:3 proti Nigérii. Ve druhém utkání proti Itálii odehrál opět celou minutáž, ale neodvrátil porážku 1:3. Ve třetím zápase vstřelil dva góly proti domácí Austrálii, Honduras ale nepostoupil.  V seniorské reprezentaci poprvé nastoupil pod koučem Maradiagou 4. března 2000 během domácího kvalifikačního zápasu na Mistrovství světa 2002 proti Nikaragui. Suazo začal v základní sestavě a byl u vítězství 3:0. Během kvalifikace se prosadil v obou zápasech proti Salvadoru, Honduras ale neuspěl a skončil v konečné tabulce za postupující Kostarikou, Mexikem a USA.  Dostal se do nominace na latinskoamerický turnaj Copa América 2001, kde ale odehrál pouhých 14 minut v úvodu proti Kostarice. Honduras na Copě získal třetí místo.  V roce 2003 si zahrál na Zlatém poháru CONCACAF, kam se Honduras kvalifikoval přes Středoamerický pohár. Suazo zasáhl do obou zápasů, ale po prohře proti Brazílii a remíze proti Mexiku se Honduras s turnajem rozloučil. Suazo pomáhal národnímu mužstvu v kvalifikačních bojích o Mistrovství světa 2006, ale jeho góly nestačily ani na postup do závěrečné fáze. Zlatého poháru CONCACAF v roce 2005 se neúčastnil.  Honduras se dokázal kvalifikovat na MS 2010 do Jihoafrické republiky a Suazo byl u toho. Byl nominován kolumbijským trenérem Reinaldem Ruedou na závěrečný šampionát, ale prvního zápasu s Chile se neúčastnil. Jako hrot nastoupil do druhého skupinového zápasu se Španělskem, který Španělé vyhráli dvěma góly Davida Villy. Ještě před prvním gólem měl Suazo v 17. minutě gólovou šanci, když těsně nestihl lob Palaciose. Suazo byl střídán v samotném závěru zápasu. Ve třetím zápase se Švýcarskem, které skončilo remízou 0:0, se rovněž gólově neprosadil, byť měl ve druhém poločase slibnou příležitost. Opět byl střídán v závěru zápasu a Honduras skončil poslední ve skupině s jedním bodem.

Trenérská kariéra.

Během léta v roce 2018 se stal trenérem Brescie Calcio v druhé italské lize, Serii B. Hned v září ale dostal vyhazov poté, co s týmem během tří zápasů uhrál pouze bod za remízu.

Úspěchy.

Zdroj:

Óscar David Suazo Velázquez (* 5. listopadu 1979) je bývalý honduraský profesionální fotbalista, který se po konci hráčské kariéry stal trenérem. Hrál na pozici útočníka v několika italských klubech a též za reprezentaci Hondurasu.

奥斯卡·大卫·苏亚素·贝拉斯克斯(',1979年-11月5日),简称大卫·苏亚素('),出生在圣佩德罗苏拉,是一名退役洪都拉斯足球员,司职前锋。此外,苏亚素亦曾是洪都拉斯国家足球队的一员。


Život.

Pocházel z rodiny zámožného arata a narodil se v Šemi v tehdejším vazalském státě říše Čching, Tannu Urjanchaji (dnešní Tuvě, Dzun-Chemčikský chošún), který se stal formálně nezávislý po rozpadu říše roku 1911. Jako mladý byl vyslán do buddhistického kláštera v Urze (Ulánbátaru) a Ustüü-Chüree (dosáhl titulu geše a v Ustüü-Chüree patřil mezi vedoucí lámy). Podporoval roku 1921 Ruskem podporované vyhlášení nezávislé Lidové republiky Tannu Tuva. Následně vstoupil do komunistické Tuvinské lidové revoluční strany.  Donduk byl po ustanovení Malého churalu (na druhém Velkém churalu roku 1924) se stal prvním předsedou prezidia, poté byl roku 1925 zvolen premiérem (předsedou sovětu ministrů) Tannu Tuvy. Byl si vědom zranitelnosti svého mladého národa a snažil se navázat vztahy s Mongolskou lidovou republikou (která si na území Tuvy dělala nároky, naopak Mongolsko bylo roku 1926 druhým státem, který uznal samostatnou Tuvu). Jeho klášterní pozadí a teokratické sklony mu umožnily se vnitrostátně spoléhat na místní lámy, jejichž zájmy se snažil využít navzdory rostoucímu Stalinově podráždění. V roce 1926 prohlásil buddhismus za státní náboženství Tannu Tuvy, která byla v listopadu přejmenováno na Tuvinskou lidovou (aratskou) republiku.  Stalin shledal Dondukovy separatistické a teokratické tendence nepříjemnými a odporující komunistickým principům ateismu a internacionalismu. V roce 1929 propukl puč, Donduk byl zatčen. Mezitím bylo pět tuvinských absolventů Komunistické univerzity pracujících východu jmenováno "mimořádnými komisaři" pro Tuvu. Jejich loajalita ke Stalinovi zajistila, že budou provádět reformy, jako byla kolektivizace, které Donduk ignoroval. Další významnou figurou ve směřování Tuvy se po Dondukovi stal jeden z komisařů Salčak Toka, který byl roku 1932 zvolen za generálního tajemníka Tuvinské lidové revoluční strany a Donduk byl téhož roku popraven (spolu s Bujan-Badyrgym).

Donduk Kuular, tuvinsky Куулар Дондук Дажы оглу "Kuular Donduk Dažy oglu" (1888–1932) byl tuvinský buddhistický mnich, politik a premiér Tuvinské aratské republiky.

库乌拉·栋杜(图瓦语:,1888年-1932年),图瓦族僧人,政治家,曾任图瓦人民共和国首任总理。


Rozšíření.

Dřevina pochází z východoasijských ostrovů, z japonských Honšú, Kjúšú, Šikoku a z nedalekého ostrova Tchaj-wanu, odkud byl cypřišek tupolistý brzy rozšířen na pevninskou Čínu. V současnosti je jako součást okrasných zahrad a parků pěstován v Evropě i Severní Americe.

Ekologie.

Nejlépe roste na chladnějších stanovištích, ne však v mrazových kotlinách. Spíš trpí v létě horkem a suchým vzduchem, než zimním chladem. Preferuje slunné místo, dobře se mu daří v lehkém polostínu na stanovišti s vyšší vzdušnou vlhkostí. Na kvalitu půdy není příliš náročný, vyhovuje mu průběžně vlhká, ale nezamokřená, mírně kyselá, hlinitě písčitá a humózní, neporoste však na silně zásadité. Spolehlivě snáší středoevropské zimy, v předjaří však mohou pestrolistým jedincům omrzat nejmladší větvičky, které však brzy regenerují.  Opylení těchto dřevin zajišťuje vítr přenosem pylu ze samčích šištic na samičí, k čemuž obvykle dochází v dubnu. Semena dozrávají, vypadávají ze šišek a jsou odvívána větrem v říjnu či listopadu. Jedná se o pomalu rostoucí druh tolerující znečištěné ovzduší.

Popis.

Stromy dorůstají v místech původu téměř do výše 40 m, mají až 3 m tlustý, dlouhý kmen s úzce kuželovitou korunou tvořenou vodorovnými a na koncích slabě převisajícími větvemi. Kůra je červenohnědá, hladká a odlupuje se v tenkých proužcích. Větvičky jsou zpravidla vodorovně postavené a rozložené v jedné rovině. Nejslabší větévky jsou nápadně zploštělé a na průřezu zaoblené. Postranní šupinovité, tupé jehlice rostou v křižmostojných párech střechovitě uspořádaných, jsou přitisknuté k větvičce a jsou dvakrát až třikrát delší než jehlice středové, které nemají žlázky a navzájem se nedotýkají. Na lícní straně jsou jehlice leskle zelené, na rubové mají výraznou bílou kresbu ve tvaru písmene "Y".  Cypřišek tupolistý je jednodomou dřevinou, každý jedinec má samčí i samičí šištice. Samčí šištice jsou elipsoidní, asi jen 3 mm velké, mají po deseti až dvanácti mikrosporofylech se žlutými mikrosporangii produkujícími pyl, po vyprášení pylu šištice opadají. Samičí šištice jsou kulovité, asi 10 mm velké a jsou tvořené osmi až deseti plodními šupinami zakončenými nevýrazným hrotem, každá z nich nese 2 až 5 vajíček. Po úspěšném přenosu pylu, v době dozrávání semen, šištice dřevnatí a dostávají barvu červenavě hnědou. Semena ve zralosti jsou hnědá, obvejčitá, zploštělá a bývají asi 3 mm velká, včetně dvou nahnědlých křídel.  Původní druh se rozmnožuje dobře klíčícími semeny, vyšlechtěné odrůdy řízkováním, vzácnější také roubováním. Používají se polovyzrálé bazální nebo osní řízky, roubovat lze i za kůru.

Taxonomie.

Během doby se vyvinuly se dvě variety, které se od sebe liší hlavně stanovišti na kterých rostou.

Význam.

Dřevo z cypřišku tupolistého je velmi kvalitní, má růžově hnědou barvu a citrónově voní. Má drobné zrno a je vysoce odolné vůči hnilobě. V minulosti z něho byly stavěny paláce bohatých lidí, chrámy, tradiční divadla i lázně, pro své aroma při hoření je součásti tradičního japonského kadidla k náboženským obřadům. Dřevo stromu se používalo také k rozdělání ohně prastarým třením (odtud jeho japonské pojmenování "Hinoki" - ohňový strom. V Japonsku je ze dřeva cypřišku tupolistého vystavěna pětipatrová pagoda Hórjúdži, nejstarší dochovaná dřevěná stavba světa, která má hlavní sloup ze dřeva stromu vytěženého již v roce 594 n. l. Chrám je zapsán na Seznamu světového dědictví UNESCO.  Druh patří v sadovnictví mezi nejrozšířenější cypřišky a byla vypěstována řada kultivarů s odlišným vzhledem i vlastnostmi. Vzrůstnější stromy vyniknou jako solitéry, nižší jedinci se hodí jako podrost k borovicím nebo do jehličnanových kompozic a skalek. Původní, asijské odrůdy se v Evropě již téměř nepěstují.  V českých zahradnictvích se objevují nejčastěji tyto odrůdy:

Cypřišek tupolistý ("Chamaecyparis obtusa") je stálezelený, jednodomý, jehličnatý, chladu odolný strom pocházející z východní Asie. Pro svůj vzhled, poměrně pomalý růst i nenáročnost na prostředí je ve své domovině a nově i v Evropě a Severní Americe hojně pěstován. V zemích svého původů bylo již v prvém tisíciletí n. l. dřevo z těchto stromů používáno pro svou kvalitu na stavbu šintoistických či buddhistických svatyní i šlechtických domů a z jeho zakrslých odrůd byly pěstované mnohasetleté bonsaje. Do Evropy byl tento druh jako okrasná dřevina zaveden až po roce 1860.

日本扁柏(学名:;),又名云片柏,Hinoki Cypress,为柏科扁柏属的植物,分布在日本地区。中国大陆的广州、青岛、南京、上海、庐山、河南、杭州等地,生长于海拔1,300米至2,800米的地区,目前已由人工引种栽培。


Popis.

IDA má 173 akcionářských zemí, členů IBRD, z nichž 45 dárcovských zemí pravidelně každé 3 roky doplňuje její rozpočet. Z téměř 50 miliard USD v roce 2016 poskytly USA 58 %, Francie 22 %, Spojené království 8 % atd. IDA půjčovala a půjčuje peníze 76 zemím (především z Afriky a z Asie) za zvýhodněných podmínek. To znamená, že úvěry IDA mají nulový nebo velmi nízký úrokový poplatek a splátky jsou rozloženy na 30 až 38 let, včetně pětiletého až desetiletého období odkladu. Poskytuje prostředky především na základní vzdělání a zdravotní péči, na lepší zacházení s vodou a odpady a na ocjhranu prostředí, na zlepšení obchodního klimatu a na úpravy infrastruktury a reformu institucí. IDA také poskytuje nevratné granty zemím ohroženým dluhovými problémy. Splátky dlužnických zemí se nevracejí dárcům, ale stávají se částí rozpočtu IDA.

Působení a výsledky.

Od svého založení v roce 1960 poskytla IDA do roku 2019 113 zemím prostředky ve výši 375 miliard USD. Roční objem je v průměru kolem 22 miliard USD. Z půjček a grantů IDA byly v letech 2000-2010 najaty a vzdělány 3 miliony učitelů, očkováno 310 milionů dětí, postaveno nebo opraveno 118 tisíc km zpevněných silnic a 1600 mostů. 113 milionů lidí získalo lepší přístup k vodě a 5,8 milionu ke kanalizaci. 120 tisíc malých a středních podniků získalo půjčky v objemu 792 milionů USD.  Například v Afghanistánu se mezi roky 2002 a 2012 HDP zvýšil ze 4 na 20 miliard USD, i když pak se růst téměř zastavil. Počet žáků ve školách se zvýšil z 1 na 8,7 milionu, počet fungujících zdravotnických zařízení vzrostl ze 496 na více než 2000 a dětská úmrtnost klesla ze 165 na 77 z tisíce.  44 ze 76 dlužnických zemí si za dobu existence IDA zlepšilo svoji důvěryhodnost a ekonomický výkon tak, že už nepotřebují zvláštní podporu a mohou se ucházet o půjčky IBRD. Jsou to mimo jiné Albánie, Ázerbájdžán, Černá Hora, Čína, Egypt, Chile, Indie, Indonésie, Jižní Korea, Jordánsko, Kolumbie, Maroko, Srbsko, Thajsko, Tunis a Turecko. Nicméně 9 zemí toto zlepšení neobhájilo a opět kleslo mezi nejchudší, například Kongo, Nikaragua, Nigérie, Sýrie a Zimbabwe.

Mezinárodní asociace pro rozvoj (, zkratka IDA) je specializovaná agentura OSN se sídlem ve Washingtonu, která finančně pomáhá nejchudším zemím světa. Cílem IDA, spolu s 173 akcionářskými zeměmi, je snižování chudoby poskytováním půjček (úvěrů) a grantů na programy, které podporují ekonomický růst, snižují nerovnosti a zlepšují životní podmínky lidí. Spolu se sesterskou IBRD tvoří Světovou banku (WB), s níž sdílí své cíle, personál i společné vedení, ale liší se od ní tím, že nepůjčuje podle podmínek finančních trhů, nýbrž poskytuje úvěry a granty zemím s nejnižším HDP na osobu (v roce 2016 méně než 1100 USD na osobu), se sníženou důvěryhodností a platební schopností. IDA je jedním z největších zdrojů pomoci pro nejchudší země světa a je jediným největším zdrojem dárcovských fondů pro základní sociální služby v těchto zemích.

国际开发协会("International Development Association",简称IDA):是世界银行为帮助和促进最不发达的贫穷国家发展而设立的银行服务机构,是世界银行的组成部分。


Stejnopohlavní manželství na Novém Zélandu

Registrované partnerství.

Zákon o registrovaném partnerství (maorsky: "honoga ā-ture") je na Novém Zélandu účinný od 26. dubna 2005. Vstupovat do něj mohou všechny páry bez ohledu na pohlaví. Páry žijící v registrovaném partnerství disponují některými právy a povinnostmi vyplývajícími z manželství, včetně imigrace, statusu blízké osoby, sociálních benefitů, společného majetku a dalších.

Historie.

"Quilter proti Generálnímu prokurátorovi".

Případ "Quilter vs. Generální prokurátor" pochází z počátku roku 1996, kdy novozélandské úřady odmítly vydat třeme lesbickým párům žijícím v trvalých svazcích manželské licence s odvoláním se na jeho definici v anglosaském právu coby svazku muže a ženy. Případem si v květnu 1996 vzal na starost Nejvyšší soud Nového Zélandu. Žalující argumentovaly zákonem o manželství z roku 1955 ("Marriage Act 1955"), který stejnopohlavní manželství nezakazoval, a novozélandské zákony o lidských právech a občanských svobodách zakazujících diskriminaci na základě sexuální orientace.  Obě strany se shodly, že když byl v 50. letech přijímán zákon o manželství nikdo nepochyboval o jeho jiné definici než jako svazku muže a ženy, což byl ostatně důvod, proč přímo nezakazoval stejnopohlavní manželství. Žalobkyně se proto opíraly o zákon o lidských právech ("Human Rights Act 1993") zakazující diskriminaci jiných sexuálních orientací a sekce 6 a 19 zákona o občanských právech ("Bill of Rights Act"). Novozélandská vláda se odvolávala na sekci 5 zákona o občanských právech o legitimních omezeních, která v zájmu ochrany svobodné a demokratické společnosti připouští jistá oprávněná omezování a jiná zacházení. Na základě tohoto rozhodl novozélandský nejvyšší soud ve prospěch novozélandské vlády a potvrdil definici manželství podle anglosaského práva jako svazku jednoho muže a jedné ženy.  Žalobkyně rozhodnutí Nejvyššího soudu napadly u Odvolacího soudu Nového Zélandu ("Court of Appeal of New Zealand") v prosinci 1997. Ten ale potvrdil verdikt soudu nižší instance.

Juliet Joslinová a další proti Novému Zélandu.

30. listopadu 1998 se dva páry, které se už předtím angažovaly v kauze "Quilter vs. Generální prokurátor", rozhodly podat na Nový Zéland stížnost u Rady OSN pro lidská práva s odůvodněním, že Nový Zéland zákazem stejnopohlavního manželství porušuje jejich lidská práva garantovaná Mezinárodním paktem o občanských a politických právech. 17. července 2002 byla jejich žádost zamítnutá.

Volby 2005.

Během voleb do Poslanecké sněmovny Nového Zélandu se novozélandská premiérka Helen Clarková nechala slyšet, že považuje za diskriminační zakazovat homosexuálním párům vstup do manželství, ale že na tom nezamýšlí nic měnit.

Novela zákona o manželství (2005).

V r. 2005 novozélandský centristický poslanec Gordon Copeland (United Future) spolupodepsal návrh novely zákona o manželství, který by jej jasně definoval jako svazek muže a ženy, a který by v souladu s tím novelizoval i dosavadní zákon o občanských právech, respektive jeho část týkající se rodiny. Proti se postavila řadu kritiků, včetně generálního prokurátora Michaela Cullena, podle jehož názoru se jednalo o útok na princip zákona o občanských právech. Součástí návrhu nové legislativy by byl i přímý zákaz uznávání zahraničních homosexuálních sňatků ze strany Nového Zélandu. Někteří právní experti varovali, že návrh novely zákona je v rozporu se sekcí 7 zákona o občanských právech zakazující homofobní diskriminaci.  Návrh zákona byl zamítnut ihned po skončení prvního čtení 7. prosince 2005. Pro hlasovalo 47 poslanců, proti 73.

Novela zákona o manželství 2013.

14. května 2012 slíbila novozélandská labouristická poslankyně Lousie Wallová, že je připravená navrhnout zákon, který by umožnil homosexuálním párům uzavřít manželství. 30. května 2012 jej prezentovala na poslaneckém klubu. 29. srpna 2012 a 13. března 2013 byl návrh zákona o stejnopopohlavním manželství přijat v prvním a druhém čtení. 17. dubna 2013 byl zákon přijat ve finálním hlasování. Pro hlasovalo 77 poslanců, proti 44. Podporovatelé změny výsledek hlasování na galerii pro hosty uvítali, tleskali a zpívali maorskou tradiční píseň "Pokarekare Ana". Připojila se k nim i část poslanců. Konzervativní lobbistická skupina Rodina na prvním místě ("Family First") řekla, že takové chování považuje za arogantní projev kulturního vandalismu. 19. dubna získal nový zákon souhlas královny Alžběty II. prostřednictvím generálního guvernéra Jerryho Mateparaeho. Účinným se stal 19. srpna 2013.  Novela zákona o manželství z roku 2013 změnila dosavadní právní úpravu manželství z roku 1955 (maorsky: "Te Ture Mārenatanga 1955") tak, aby sňatek mohly uzavírat i homosexuální páry. Nová zákonná definice manželství zní: „Manželstvím se myslí svazek dvou lidí bez ohledu na pohlaví, sexuální orientaci a genderovou identitu“. Předtím žádný zákon jednoznačně definující manželství neexistoval.  V prosinci 2016 se uskutečnila první tisková konference s novým novozélandským premiérem Billem Englishem a předsedou Novozélandské národní strany, který oznámil, že podporuje stejnopohlavní manželství, a že by hlasoval pro něj. „Dnes bych pravděpodobně hlasoval o stejnopohlavním manželství jinak. Nemyslím si, že by ohrožovalo manželství jiných lidí,“ řekl English. English hlasoval dříve proti stejnopohlavnímu manželství i registrovanému partnerství, a pak změnil názor.  Současná novozélandská premiérka Jacinda Ardernová podporuje stejnopohlavní manželství.

Stejnopohlavní manželství je na Novém Zélandu legální od 19. srpna 2013. Návrh příslušného zákona přijala Sněmovna reprezentantů 17. dubna 2013. Pro hlasovalo 77 poslanců, proti 44. Královský souhlas obdržel 19. dubna a účinným se stal 19. srpna. Během legisvakanční lhůty musel novozélandský resort vnitra přijmout nezbytné změny týkající se manželských licencí a dalších dokumentů. Nový Zéland se tak stal první oceánskou a patnáctou světovou zemí, která otevřela institut manželství homosexuálním párům. V rámci jižní polokoule byl čtvrtý.

新西兰同性婚姻是一项于2013年4月17日在新西兰国会,以77张支持票对44张反对票,三读通过合法化的法案,于同月19日获得御准,法案计划于同年8月19日起正式生效。新西兰也成为全球第13个和大洋洲首个同性婚姻合法化的国家。


Popis.

Je to nízký, opadavý, obvykle hustě zavětvený strom, zřídka i keř, dorůstající výšek pouze 4–10 metrů. Na rozdíl od jiných slivoní jde o dlouhověkou dřevinu, existují jedinci staří údajně až tisíc let. Listy jsou vejčité nebo eliptické, špičaté, s jemně pilovitým okrajem, 4–8 cm dlouhé a 2–5 cm široké. Raší až po odkvětu. Květy jsou oboupohlavné, s pěti korunními plátky a kalichem formujícím úzkou češuli. Květy mají v průměru zhruba 2–2,5 cm, jsou sytě růžové, načervenalé nebo bílé a výrazně voní. Plodem je peckovice o průměru asi 2–3 cm, s boční rýhou, ve zralosti žlutá nebo načervenalá, se žlutou dužinou, dozrávající v časném létě.

Rozšíření.

Původní oblastí výskytu této slivoně je pravděpodobně jihovýchodní Čína, odkud však byla rozšířena do většiny Číny, Koreje, severní Indočíny, do Japonska a na Tchaj-wan. V přírodě roste v řídkých lesích a křovinách, na stráních, v porostech podél potoků a cest, místy až do nadmořských výšek 1700–3100 m. Jako okrasná dřevina je pěstována v mírném pásu celosvětově, včetně České republiky, v evropských podmínkách je však náchylnější na houbová onemocnění.

Pěstování.

Sadovnicky je meruňka japonská ceněna především pro své kvetení. Rozkvétá již brzy na jaře jako jeden z prvních stromů (v českém prostředí zhruba polovina března, ve své domovině již v lednu a únoru). Vyšlechtěno bylo přes 300 kultivarů včetně plnokvětých odrůd. Na pěstování je poměrně nenáročná, pro dobrý růst potřebuje především dobře propustnou půdu a slunečné umístění. Množí se semeny, která je nutno stratifikovat a mají dosti malou klíčivost, nebo řízky; kultivary bývají roubovány na podnože z myrobalánu ("Prunus cerasifera").

Využití.

Japonská meruňka má všestranné využití v tradiční východoasijské kuchyni a medicíně, využívány jsou na výrobu ovocných šťáv, omáček, džemů, sirupů, dochucovadel a likérů. Z nakuřovaných (uzených) a poté vařených plodů se vyrábí čínský nápoj "suanmeitang", proslulé je též ovocné víno umešu vyráběné z čerstvého ovoce naloženého s cukrem do rýžoví pálenky šóčú. Nezralé plody nakládané v soli, cukru a koření jsou známé jako umeboši, při jejich fermentaci vzniká tzv. umeocet, běžně dostupný i v českých obchodech. Z květů se vaří čaj nebo se používají jako dochucovadlo, například do korejských palačinek "hwajeon".  Medicínskými studiemi bylo prokázáno účinné antiseptické působení extraktů z japonské meruňky, mj. proti bakteriím "Helicobakter pylori", způsobujícím žaludeční vředy a zažívací obtíže.

Kulturní význam.

Ve staré Číně byla tato meruňka jednou z nejoblíbenějších rostlin a častokrát vyobrazována v umění a poezii. Její půvabné, příjemně vonící květy, rozkvétající mezi prvními dřevinami, často i pod sněhem, byly považovány za symbol vytrvalosti, naděje, ale též krásy, čistoty a její křehkosti a pomíjivosti, a dodnes jsou ve velkém veřejně obdivovány v rozkvetlých parcích. V konfucionismu byly symbolem počestnosti a dobrých mravů. V tradiční čínské ikonografii je zařazována mezi tzv. „Tři přátele zimy“ spolu s borovicí a bambusem a také mezi Čtyři květiny ročních období (jaro – orchidej, léto – lotos, podzim – chryzantéma, zima – meruňka ume) a spolu s nimi často malována při nejrůznějších příležitostech.  V Japonsku je meruňka ume vedle sakury nejoblíbenějším symbolem jara, a tedy jedním z hlavních protagonistů svátku hanami. Platí též za ochránce proti zlým duchům, proto je v zahradách tradičně vysazována do severozápadního kouta, odkud má zlo obvykle přicházet. Pojídání jejích nakládaných plodů má pomoci odvrátit neštěstí. Pěstuje se též jako bonsaj.  Národní květinou je meruňka ume na Tchaj-wanu, kde je zobrazena na mnoha státních symbolech včetně mincí nebo národních aerolinek.

Meruňka japonská ("Prunus mume") je druh stromu z rozsáhlého rodu slivoň ("Prunus"). Pochází z východní Asie, kde je široce pěstována a velmi oceňována coby stará kulturně významná, okrasná a ovocná dřevina.

梅(学名:""),是蔷薇科李属的落叶乔木,有时也指其果实或花。原产于中国,后来发展到韩国与日本等地。


Život a dílo.

Chang se narodil v roce 1961 v Tchaj-čungu na Tchaj-wanu. Získal titul Master of Science na Indiana University, Bloomington a titul Bachelor of Arts na Soochow University v Tchaj-peji. Do spolku Magnum Photos nastoupil v roce 1995 a v roce 2001 byl zvolen za řádného člena. Žije v Tchaj-čung na Tchaj-wanu a zároveň v rakouském Štýrském Hradci.  Čang se ve své tvorbě zaměřuje na abstraktní pojmy odcizení a spojení. "The Chain" je sbírka portrétů vytvořených v roce 1998 v azylu pro duševně nemocné v chrámu Long Fa Tang na jižním Tchaj-wanu. Čchien-čchi Čang zkoumá život za zdmi chrámu, který se stal svatyní i vězením pro asi 700 duševně nemocných pacientů. Chrám nepodává léky ani ošetření používané v podobných institucích. Místo toho buddhističtí mniši, kteří dohlížejí na pacienty, používají pro „terapeutické“ účely řetězy. Pacient ve stabilnějším stavu je připoután a uzamčen k pacientovi, který je považován za méně zdravého. Vytvoří tak řetězem spojenou dvojici. Pacienti obvykle přicházejí do chrámu nedobrovolně. Po vyčerpání konvenčních lékařských postupů vidí zoufalí členové rodiny Long Fa Tang jako poslední možnost pro nevyléčitelné. Vzhledem k tvrdé kritice ze strany úřadů tvrdí mniši, že jejich metody se osvědčily, stejně jako zmírnily obrovskou zátěž rodin. Série byla vastavena na Benátském bienále (2001) a na uměleckém bienále v São Paulu (2002). Fotografie vytištěné skoro v životní velikosti dvojic pacientů spojených dohromady řetězem rezonují s Čangovým pohledem na méně viditelná pouta v manželství.  Čang se zabýval manželskými vazbami ve dvou knihách - "I do I do I do" (2001), sbírce obrazů zachycujících odcizené ženichy a nevěsty na Tchaj-wanu a v "Double Happiness" (2005) dokumentoval obchody s prodejem nevěst ve Vietnamu. Vazby rodiny a kultury jsou také tématem projektu, který zahájil v roce 1992. Po dobu 21 let fotografoval a natáčel Chang rozdělené životy čínských imigrantů v Chinatownu v New Yorku, spolu se životem jejich manželek a rodin doma ve Fu-ťienu. Na projektu "China Town (Čínské město") stále pracuje, v roce 2008 tuto sérii vystavil v Singapurském národním muzeu, na Benátském bienále (2011) a v Mezinárodním středisku fotografie v New Yorku (2012). Čangovo zkoumání vazeb, které spojují jednu osobu s druhou, vychází z vlastní zkušenosti oddělených imigrantů ve Spojených státech.

Chien-Chi Chang (čínsky:張乾琦, (IPA:, bopomofo: ㄓㄤ <unk>ㄧㄢˊ<unk>ㄧˊ, český přepis: Čang Čchien-čchi) * 1961 Tchaj-čung, Tchaj-wan) je tchajwanský fotograf a člen agentury Magnum Photos.

张干琦(1961年)是台湾摄影师,英文名为"Chien-Chi Chang",也是台湾唯一马格兰摄影通讯社的会员,已加入美国国籍。