Obvinění z válečných zločinů.

Narodil se ve vesnici Dubovi Macharynci v dnešní vinnycké oblasti tehdy na západě Ukrajinské sovětské socialistické republiky. Před službou v sovětské armádě pracoval v kolchozu jako traktorista. Po německé invazi Sovětského svazu v roce 1941 byl odveden do rudé armády. Po bitvě na východě Krymu byl zajat a dostal se do německého koncentračního tábora pro sovětské válečné zajatce.  Přežil útrapy a byl odeslán jako dobrovolník do koncentračního táboru Trawniki, kde probíhal výcvik stráží táborů rekurtovaných z řad sovětských válečných zajatců. Později měl působit jako dozorce v koncentračních táborech Majdanek, Sobibor a Flossenbürg, dále byl při potlačení Varšavského povstání. Prohlašoval, že se na začátku roku 1945 připojil k Ruské osvobozenecké armádě, také známé jako Vlasovova armáda, kterou organizovalo nacistické Německo v boji proti Rudé armádě. Mnoho sovětských válečných zajatců dobrovolně sloužilo pod nacistickým velením, aby se ze zajateckých táborů, kde 2,8 milionu sovětských válečných zajatců zemřelo hlady, podchlazením a bylo popraveno, dostalo na svobodu. Tyto neněmecké dobrovolníky, kteří sloužili v německých cizích legionech, v pomocných nebojových polovojenských a civilních sborech, německé velení označovalo jako "Freiwillige" - německé slovo pro dobrovolníka, a také jako "Hilfswilliger", doslova ochotné pomoci, často zkracováno na "Hiwi". Podle generálporučíka Władysława Anderse okolo roku 1942 bylo jen ze Sovětského svazu asi milion takových dobrovolníků.  Po válce 9. února 1952 se svou manželkou a dítětem na palubě lodi USS General W. G. Haan dorazili do New Yorku, kde žil pod jménem John Demjanuk. Dne 14. listopadu 1958 se stal naturalizovaným občanem Spojených států amerických. V roce 1988 byl v Jeruzalémě odsouzen k trestu smrti za podíl na masovém vyvražďování Židů, v roce 1993 byl ale rozsudek zrušen, protože se prokázalo, že se stal obětí záměny osob. Byl považován za Ivana Hrozného, který byl velící dozorce v Treblince a přibližně o dekádu starší - předpokládalo se, že se narodil v roce 1911. Po rozpadu Sovětského svazu roku 1991 se však zjistilo, že Ivan Hrozný zemřel v roce 1943 pod vlastním jménem Marčenko. Má se za to, že o tom CIA věděla. Po procesu se v září 1993 vrátil do svého domova v Ohiu.  Později na něj vydalo zatykač Německo, neboť podle německého centrálního úřadu pro objasňování nacistických zločinů se ve vyhlazovacím táboře Sobibor od března do konce září 1943 spolupodílel na smrti tisíců lidí. Podle tohoto úřadu existuje dostatek důkazů, že jako dozorce osobně vodil v Sobiboru Židy do plynových komor.

Spor o deportaci z USA.

Spojené státy americké ho zbavily amerického občanství. Počátkem května 2009 zamítl Nejvyšší soud Spojených států amerických žádost o zastavení deportace Demjanuka do Německa. V Mnichově byl obžalován z podílu na spolupachatelství vražd nejméně 29 tisíc Židů. Demjanjuk svou vinu popíral a tvrdil, že sloužil v sovětské armádě a že v roce 1942 padl do německého zajetí. Své deportaci ze Spojených států amerických do Německa se snažil zabránit nepravdivým zveličováním svých zdravotních obtíží.< Dne 12. května 2009 byl letecky deportován ze Spojených států amerických do Německa. Přesně za dva roky, 12. května 2011 byl odsouzen na pět let vězení, kvůli vysokému věku však do výkonu trestu nenastoupil. Zemřel 17. března 2012 v pečovatelském ústavu v Rosenheimu ve věku 91 let.

Dokument.

O Johnu Demjanjukovi vznikla roku 2019 pětidílná dokumentární série pod názvem Ďábel od vedle (anglicky ""The Devil Next Door"") z produkce internetové televize Netflix.

John Demjanuk (rodným jménem Ivan Mykolajovyč Demjaňuk; ) (3. dubna 1920 Kozjatyn – 17. března 2012 Bad Feilnbach) byl ukrajinsko-americký válečný zločinec, bývalý voják rudé armády a druhoválečný zajatec. Podle střediska Simona Wiesenthala patřil mezi nejhledanější nacistické válečné zločince.

约翰·德米扬鲁克(;英语:John Demjanjuk,1920年-4月3日-2012年-3月17日)是退休汽车工人,前美国公民。2011年,德国法院宣判年届91岁的德米扬鲁克在索比堡灭绝营谋杀超过28000名犹太人罪名成立,判处监禁5年。但法院允许他获释等候上诉。


Politická kariéra.

V roce 1959 se stal členem strany Africký národní kongres (ANC). V roce 1963 byl na 10 let uvězněn za nezákonné opuštění země. Od roku 1979 do počátku 90. let 20. století žil v exilu v Mosambiku a Zambii. V roce 1994 se stal členem vlády provincie KwaZulu-Natal. V roce 1997 byl zvolen místopředsedou ANC a v roce 1999 viceprezidentem JAR. Ale z funkce byl kvůli obvinění z korupce odvolán v červnu 2005. V prosinci 2007 se stal předsedou ANC, když ve volbě porazil Thabo Mbekiho. V květnu 2009 byl zvolen prezidentem JAR. Mandát obhájil i v květnu 2014.

Obvinění ze znásilnění.

Zuma byl obžalován, že znásilnil dceru svého kolegy z období boje proti apartheidu. V roce 2006 však byl obvinění zproštěn, když tým obhájců přesvědčil soud, že HIV pozitivní žena s nechráněným pohlavním stykem souhlasila a tudíž nešlo o znásilnění. Vlnu kritiky si vysloužil i za tvrzení, že po sexu s HIV pozitivní ženou se šel osprchovat, aby tím zabránil možné nákaze virem HIV, ačkoli předsedal jihoafrické Národní radě pro boj s AIDS.

Polygamní státník.

V lednu 2010 se Zuma popáté oženil a to ve věku 68 let. Svatbu absolvoval v rodné vesnici a tradičním oblečení Zulů. O dvě ženy kdysi přišel (rozvodem, sebevraždou), nynější žena je jeho v současnosti třetí. V době nové svatby měl 19 dětí. Polygamie je v JAR povolena.

Obvinění z korupce.

V době jeho působením ve funkci viceprezidenta v letech 1999 až 2005 byl Zuma obviněn z korupce, vydírání a praní špinavých peněz. Kvůli korupčnímu skandálu, který se týkal vládních armádních zakázek v hodnotě několika miliard dolarů, byl odvolán z funkce viceprezidenta. V období od května 2009 do února 2018 byl prezidentem Jihoafrické republiky. 15. 2. 2018 oznámil svou okamžitou rezignaci. Bývalý ministr financí Pravin Gordhan odhadl, že lidé z vedení ANC, kteří byli napojeni na Zumu, zpronevěřili státní prostředky v celkové výši kolem 350 miliard korun.

Jacob Gedleyihlekisa Zuma (* 12. dubna 1942, Nkandla, Jihoafrická republika) je bývalý jihoafrický politik, prezident Jihoafrické republiky (JAR) od roku 2009 až do své rezignace 14. února 2018.

雅各布·盖德莱伊莱基萨·祖玛(,简称JZ;1942年-4月12日),族名姆肖洛齐(),是南非政治家,曾任南非副总统、非洲人国民大会主席、南非总统。他是南非种族隔离结束后第4任总统。


拉扎尔·赫雷别利亚诺维奇

Život.

Princův otec jménem "Pribac" byl nižší šlechtic na dvoře cara Štěpána IV. Dušana a Lazar vyrůstal na dvoře ve městě Prizren. V roce 1362 je zmíněn jako dvořan Dušanova následníka Štěpána V., který ho okolo roku 1371 povýšil na knížete.  Později Lazar Prizren opustil a konsolidoval svou moc na severu Srbska. I když byl vazalem cara Štěpána V., odmítl se zúčastnit bitvy u řeky Marica, ve které osmanské síly porazily většinu srbské armády a ovládaly oblasti jižně a východně od Kosova. Krátce na to car Štěpán V. zemřel jako poslední mužský potomek dynastie Nemanjićovců. Lazar se díky diplomacii, vojenským vítězstvím a v neposlední řadě dynastickému manželství s Milicou Nemanjićovou stal nejsilnějším srbským šlechticem. Přisvojil si tituly "Štěpán" a "autokrat" a povýšil se i nad svého spojence, bosenskeho bána Tvrtka Kotromaniće, který používal titul "Štěpán král Srbů a Bosny" a byl po otcově matce potomek Nemanjićovců, takže jeho dynastické nároky byly legitimnější.  Lazar si na Balkáně vybojoval silnou pozici a ovládal dnešní centrální Srbsko a část Kosova. Hlavním městem jeho knížectví bylo město Kruševac. Kladl silný odpor postupující Osmanské říši, například ve vítězné bitvě u Pločniku v roce 1387. Lazarovo knížectví se stalo útočištěm mnoha mnichům, spisovatelům, architektům a umělcům z Bulharska, Řecka a jižního Srbska, které byly pod kontrolou Turků. I když jeho rozloha byla asi čtvrtinová v porovnaní s Dušanovým císařstvím, sjednotil centrální Srbsko se severními provinciemi Mačva, Kučevo a Braničevo. Jeho území chránili vazalští vládci, které si zavázal manželstvím se svými dcerami. Patřili k nim Mikuláš Gorjanský v Mačvě, Đurađ II. Balšić v Zetě (Černá Hora), Vuk Branković v Rašce (Kosovo).  Diplomatickým úspěchem jeho vlády bylo smíření srbské církve vedené Sávou IV. a byzantské církve reprezentované konstantinopolským patriarchou Filotheem. Ten srbskou církev zbavil klatby uvalené za vlády Štěpána Dušana a oficiálně přiznal jejímu představenému titul patriarchy.  V předvečer bitvy na Kosově poli ho korunovali carem, ale v bitvě ho Turci zajali a poté popravili.  Ortodoxní církev ho vyhlásila za svatého mučedníka a srbský král Alexandr I. Obrenović po něm pojmenoval královský Řád svatého knížete Lazara, který založil 28. června 1889 ku příležitosti pětistého výročí bitvy na Kosově poli, kde Lazar padl.

Štěpán Lazar I. Hrebeljanović (okolo 1329, Prilepac, Kosovo – 28. června 1389, Kosovo pole) či kníže Lazar (srbsky "Кнез Лазар"/"Knez Lazar") nebo car Lazar byl srbský vládce, kníže (1371–1389) a car (1389). V Srbsku se stal legendární postavou a pravoslavná církev ho uznává jako světce.

拉扎尔·赫雷别利亚诺维奇(塞尔维亚语:,1329年塞尔维亚新布尔多 - 1389年6月28日),塞尔维亚大公,也被称为拉扎尔沙皇,塞尔维亚贵族,塞尔维亚帝国尼曼雅王朝被奥斯曼帝国灭亡后的实际掌权者,在指挥著名的科索沃战役时战死。拉扎尔在塞尔维亚是一个传奇人物,是塞尔维亚东正教的圣徒。


Vláda.

V roce 1863 rozpačitý osmnáctiletý princ odjel do Athén, aby se ujal vlády jako Jiří I. (stal se králem dříve nežli jeho otec v Dánsku). Nový král získal skromné království se sto tisíci obyvatel, žijících v nesmírné chudobě. Bída byla tak velká, že se Francie, Anglie a Rusko složily a půjčily mu peníze na držení dvora.  Jiří, jehož heslem bylo ""mou silou je láska mého lidu"", se nenechal odradit a vytkl si nemalý cíl: učinit z Řecka vzorové království. Příjemný, charismatický král vedl prostý život v paláci v Athénách. Prostota byla ostatně hlavní životní zásadou krále; který se rád procházel v admirálské uniformě po okolí nebo ulicích hlavního města. Bdělý, ale i klidný panovník často cestoval po Evropě, aby zde hájil zájmy své země. Byl ostatně úzce spřízněn (buď on sám, nebo jeho žena) s většinou vládnoucích evropských dynastií: jeho sestra Alexandra Dánská byla manželkou anglického krále Eduarda VII., sám byl členem dánského panovnického rodu, bratrem dánského krále Frederika VIII., jeho sestra Dagmar byla manželkou ruského cara Alexandra III. (Manžel současné britské královny Alžběty II., princ Philip, je jeho vnukem.) Tyto dobré vztahy s velmocemi, především ovšem s Anglií, mu umožnily dosáhnout významných územních zisků. Například získal kontrolu nad ostrovy v Egejském moři díky zásahu velmocí, podobně v důsledku rusko-turecké války získal oblast Olympu. Dosáhl významných úspěchů i v jiných oblastech, jako např. stavba Korintského průplavu a uspořádání Olympijských her v Athénách roce 1896, které se konaly na nově postaveném stadiónu (olympiáda se vrátila do Athén až o více než sto let později, v roce 2004).  Oč liberálnější byl v řízení státu, o to větší despota byl v rodinném životě - nikdo z rodiny například nesměl opustit Athény bez jeho svolení.

Manželství a potomci.

Po několika letech mládeneckého života se v roce 1867 oženil s ruskou velkokněžnou Olgou Konstantinovnou Romanovovou (3. září 1851-18. července 1926), neteří ruského cara Alexandra III. Pár měl osm dětí:

Atentát a smrt.

Ráno dne 18. března 1913 vyšel Jiří z domu svého syna, doprovázen pouze jedním důstojníkem, aby se jako obvykle vrátil pěšky, procházkou do královského paláce. Tam byl postřelen anarchistou Alexandrosem Schinasem. Zemřel dva týdny (12 dní) před padesátým výročí svého nástupu na trůn, v době, kdy plánoval stáhnout se z veřejného života a chystal se k abdikaci ve prospěch svého syna Konstantina.

Jiří I. Řecký (24. prosince 1845 v Kodani, Dánsko – 18. března 1913 v Soluni, Řecko) byl v letech 1863–1913 řecký král z dynastie Glücksburgů, vedlejší linie Oldenburgů.

希腊国王乔治一世(,拉丁化转写:',1845年-12月24日-1913年-3月18日,原名克里斯蒂安·威廉·斐迪南·阿道夫·格奥尔格(),出身于德国欧登堡-石勒苏益格-荷尔斯泰因公爵家族。1852年他的父亲作为丹麦公主的女婿,被选为丹麦王储,他成为丹麦王子。1862年希腊国王鄂图一世被废黜,他于次年被选为新的希腊国王,称希腊国王乔治一世。他是希腊石勒苏益格-荷尔斯泰因-宗德堡-格吕克斯堡王朝的第一位君主。通过与俄罗斯皇室的联姻,他在希腊确立该王朝的统治。他在位的50年间,希腊建立较为民主的君主立宪制政体;通过与奥斯曼帝国的几次战争,领土得到增加,先后得到了色萨利、南伊庇鲁斯(即今日希腊的伊庇鲁斯大区)、克里特和部分马其顿。特别是由于1896年夏季奥林匹克运动会在希腊雅典的召开,希腊王国的国际地位得到提升。在1913年3月18日第一次巴尔干战争即将结束,希腊首相埃莱夫塞里奥斯·韦尼泽洛斯组织建立的巴尔干联盟胜利在望的时候,乔治一世在希腊新得到的领土塞萨洛尼基遇刺身亡,结束长达半个世纪的统治。他是希腊近现代史上在位时间最长的君主。他驾崩之后,希腊陷入半个多世纪的不安与动荡。


Historie.

Původní nástroj pro tvorbu grafického uživatelského rozhraní je Abstract Window Toolkit (AWT), vyvíjený firmou Sun Microsystems jako součást Javy. První verze vyšla v roce 1995, spolu s první verzí jazyka Java. Během dalšího vývoje se ale u AWT projevily chyby v návrhu a další problémy. Např. bylo závislé na platformě a tím porušovalo jeden z principů, na kterém je jazyk Java postaven. V roce 1997 Sun upustil od dalšího vývoje AWT a začal vyvíjet Swing.  Jako základ sloužily Internet Foundation Classes (IFC), vyvinuté Netscape Communications Corporation na konci roku 1996, jako nástroj pro tvorbu grafického uživatelského rozhraní pro Javu. V roce 1997 došlo ke spojení IFC a dalších technologií od Netscape a Sun Microsystems do Java Foundation Classes (JFC), jehož je Swing součástí.  Swing je vyvíjen jako kombinace AWT, IFC a dalších technologií.  Swing je nedílnou součástí Java SE od verze 1.2. Do té doby byl dostupný pouze jako knihovna k samostatnému stažení.

Hierarchie.

Hierarchie tříd grafických komponent Swingu je založena na rodičích z AWT, jak ilustruje obrázek napravo.  Jako každá třída v Javě, i třídy grafického uživatelského rozhraní jsou potomky třídy codice_1.  Základním stavebním kamenem všech grafických komponent je třída codice_2. Instance třídy codice_2 představují objekty, které mají svoji grafickou reprezentaci a mohou být zobrazeny na monitoru a interagovat s uživatelem. Všechno, co Java na monitoru nakreslí, je instance třídy codice_2. Různé ovládací prvky (tlačítko, zaškrtávátko, seznam, atd...) v AWT jsou definovány jako potomci třídy codice_2.  Od třídy codice_2 je dále odvozena třída codice_7 (kontejner). Kontejner je taková grafická komponenta, která v sobě může držet a kreslit ostatní grafické komponenty. Jakým způsobem se komponenty v kontejneru nakreslí, určuje tzv. správce rozložení (implementace rozhraní codice_8). V AWT jsou od třídy codice_7 odvozeny různé prvky, např. třída codice_10 nebo codice_11.  Základním kamenem knihovny Swing je třída codice_12. Tato třída je rodičem každé swingovské komponenty. Jak je patrno z obrázku, codice_12 je potomkem codice_7. Tudíž všechny swingovské prvky v sobě mohou držet další komponenty. Potomci třídy codice_12 jsou samotné swingovské komponenty, jako je codice_16 (tlačítko), codice_17 (seznam), codice_18 (obecný panel), atd... Všechny swingovské komponenty mají před svým logickým názvem písmeno J, aby byly rozlišitelné od svých protějšků z AWT.  K této obecné hierarchii existují výjimky, a to jsou okna a obecně všechny nejvyšší kontejnery (top-level containers – okna, dialogy, applety). Okna jsou obecně potomci třídy codice_10, a nemohou proto být potomci třídy codice_12 (v Javě nelze dědit od více tříd). Swingovské protějšky k codice_10 a jeho potomků (codice_22, codice_23, atd...) jsou definovány jako potomci těchto tříd s „J“ na začátku. Tj. hlavní swingovské okno codice_24 je definováno jako potomek codice_22.

Těžké a lehké komponenty.

AWT bylo koncipováno jako rozhraní mezi Javou a grafickým API platformy. Tj. všechny grafické komponenty byly přímo kresleny systémem a měly tedy nativní vzezření. Např. JVM na Windows využívala Win32 API (konkrétně knihovny gdi32.dll a další) ke kreslení AWT komponent. Tyto nativně vykreslené prvky se nazývají „těžké“ (v originále heavyweight), protože měly své vlastní nativní neprůhledné okno v systému. Na systém se spoléhaly i v dalších věcech, např. zajišťování pozice na ose Z (která komponenta je v popředí a která v pozadí).  Swing přináší jiný přístup, a to ten, že každá komponenta je sama zodpovědná za svůj vlastní vzhled a nespoléhá se na systém. Každá komponenta sama definuje, jak vypadá, a na požádání se namaluje na monitor. Samotné kreslení se odehrává přímo v Javě, a operačnímu systému se pouze předá hotový obrázek k namalování. Tomuto přístupu se říká „lehký“ (lightweight). To, jak komponenty budou vypadat, již tedy nezáleží na operačním systému.  Swing navíc přidává podporu pro dvojitou vyrovnávací paměť (double buffering), která umožňuje plynulé kreslení grafických prvků; pro podporu průhlednosti a částečné průhlednosti; pro optimalizované kreslení v případě překrývajících se komponent; a další technologie. Pro kreslení využívá další část JFC, a to Java 2D API.  Kreslení nejvyšších kontejnerů (oken, dialogů...) je ve Swingu převzato z AWT, tudíž okna jako taková jsou platformě závislá (nelze mít okno na platformě, která okna nepodporuje). Jejich vzhled ale konfigurovatelný je.

Konfigurovatelný vzhled.

Protože operační systém již ve Swingu nemá kontrolu nad tím, jak bude komponenta vypadat, je možné ve Swingu změnit vzhled, chování a některé další charakteristiky všech komponent pomocí tzv. Look and Feel („Vzhled a Pocit“).  Look and Feel je sada delegátů, které určují, jak bude která komponenta vypadat. Např. pro tlačítko (codice_16) je to třída codice_27. Vždy, když se má komponenta namalovat, tak se zeptá vhodného delegáta, jak má v tomto Look and Feel vypadat, a namaluje se podle toho.  Look and Feel je dokonce vyměnitelný za chodu, tudíž je možné během chodu programu kompletně změnit to, jak program vypadá, protože se pouze změní třída zodpovědná za poskytování informací o vzhledu.  Implicitní Look and Feel je platformně nezávislý a vypadá stejně na všech platformách. Swing dále poskytuje různé Look and Feel pro všechny hlavní platformy, a lze nastavit, aby zavedl takové Look and Feel, které bylo naprogramováno na nativní vzhled na dané platformě.  Na Internetu se nachází ke stažení mnoho dalších verzí Look and Feel třetích stran, a je samozřejmě možné si nadefinovat vlastní Look and Feel.  Tato architektura vyměňování Look and Feel je blízká návrhovému vzoru Abstraktní továrna.

Architektura MVC.

Model – View – Controller (MVC) je typ softwarové architektury, kde je uživatelské rozhraní (View) odděleno od logiky programu (Model) řídící logikou (Controller). Tyto tři komponenty bývají často odděleny rozhraními, a tak modifikace jedné části má minimální vliv na ostatní části.  Ve Swingu má každý grafický objekt (tlačítko, seznam, rozbalovací menu...) svůj model v podobě rozhraní, který je na daném grafickém objektu nezávislý. Swing poskytuje implicitní implementaci modelu pro běžné využití, ale nic uživateli nebrání, aby si naprogramovat objekt s jiným modelem. Toto umožňuje uživateli změnit chování grafické komponenty, ale využívat její vzhled.  Například codice_17 (seznam) má definovaný model pomocí rozhraní codice_29. Protože rozhraní je definované pro danou komponentu, codice_29 poskytuje metody pouze pro čtení dat (to je vše, co codice_17 potřebuje k vykreslení prvků). Implicitní implementace codice_29u je codice_33, který přidávání a odebírání prvků ze seznamu již podporuje. Obecně codice_29 představuje jednorozměrné pole prvků, ale programátor může dané rozhraní implementovat podle svých potřeb.  Model dále nabízí rozhraní pro komunikaci se zbytkem programu pomocí vyvolávání událostí. Ve zkratce, komponenta nabízí, že si k ní kdokoliv může přihlásit posluchače (tzv. listener) na různé události. Listener je pro danou komponentu definován obvykle jako nějaké rozhraní. Když v komponentě proběhne daná události (ať už ji vyvolal kdokoliv) – např. zmáčknutí tlačítka, vybrání položky, minimalizování okna, atd..., komponenta všem přihlášeným posluchačům odešle zprávu o provedené akci. Tato technologie přihlašování a odesílání zpráv je založena na návrhovém vzoru Observer.  Např. tlačítko vyvolává jedinou událost – obecnou akci, která nastane při zmáčknutí tlačítka. Kdokoliv se může stát posluchačem mačkání tlačítka tím, že implementuje rozhraní codice_35. Po zaregistrování se k tlačítku bude daný objekt dostávat zprávy o mačkání tlačítka prostřednictvím metod definovaných v rozhraní codice_35.  Jiné komponenty mohou definovat více událostí – např. strom (codice_37) vyvolává události při rozbalení položky a při vybrání položky. Dále obecně všechny komponenty (protože jsou potomky různých tříd v komponentní hierarchii), definují další události – při změně vlastníka, při změně vlastnosti (property), při změně kontejneru, při klepnutí myší, při psaní textu, při změně zaměření (focus), atd...

Další vlastnosti.

Přístupnost (Accessibility).

Swing poskytuje možnost implementace přídavných technologií pro asistenci tělesně postižených lidí při práci s počítačem. Některé z nich jsou implementovány přímo ve Swingu, jako např. možnost přiřazení klávesových zkratek tlačítkům, nebo přeskakování mezi prvky formuláře pomocí tabulátoru.  Ostatní lze dodefinovat tím, že se implementuje rozhraní codice_38 a poskytne instanci třídy codice_39. Různé podpůrné technologie využívají toto API pro svou funkčnost.

Serializovatelnost (Serializability).

Všechny komponenty grafického rozhraní jsou serializovatelné.

Více vláken (Multi-threading).

Ačkoliv samotný Swing nepoužívá pro svůj běh více vláken a není navržen pro používání vláken (není vláknově bezpečné – thread safe), podporuje více vláken svou architekturou. Např. poskytuje vlákno, které se nazývá Event dispatch thread, které je mimo jiné zodpovědné za spouštění dalších vláken, když nějaký prvek spustí nějakou událost. Je možné tedy oddálit spuštění události, popřípadě volat logiku programu v samostatném vlákně.

Příklad.

Tento výňatek z kódu zobrazí text „Hello World!“ v okně: import javax.swing.JFrame; import javax.swing.JLabel;  public class HelloWorld {

Swing je knihovna uživatelských prvků na platformě Java pro ovládání počítače pomocí grafického rozhraní. Knihovna Swing poskytuje aplikační rozhraní pro tvorbu a obsluhu klasického grafického uživatelského rozhraní. Pomocí Swingu je možno vytvářet okna, dialogy, tlačítka, rámečky, rozbalovací seznamy atd.

Swing是一个为Java设计的GUI工具包,属于Java基础类的一部分。Swing包括了图形用户界面(GUI)功能,其组件包含:文本框、文本域、按钮、表格、列表......等等。


Cesta k Sérii.

Série století se odehrála v době, kdy se Kanada nezúčastňovala mezinárodních soutěží pořádaných IIHF.  Národní hokejová federace Hockey Canada se snažila vyjednat start hráčů z NHL na mistrovství světa. Vše nasvědčovalo tomu, že profesionálové budou moci startovat již na MS 1970, které se poprvé v historii mělo konat v Kanadě. Do hry se však vložil předseda Mezinárodního olympijského výboru Avery Brundage a pohrozil, že kdo nastoupí proti kanadským profesionálům, ztratí status amatéra a tím přijde o možnost startu na olympijském turnaji 1972. IIHF se zalekla a již přislíbený start hráčů z NHL zrušila. Kanada se pak v letech 1970 – 1976 nezúčastnila mistrovství světa ani olympijských turnajů na protest proti skrytému profesionalismu hráčů východního bloku.  O případných utkáních mezi SSSR a profesionálními hráči z NHL se hovořilo již od počátku 70. let 20. století. Sovětští trenéři té doby – Arkadij Černyšev a Anatolij Tarasov – nebyli této myšlence nijak nakloněni. Po jejich odchodu, na jaře roku 1972, však byla příslušná dohoda podepsána. V době konání mistrovství světa 1972 byly dohodnuty všechny podrobnosti. Bylo rozhodnuto odehrát 8 utkání, po čtyřech v Kanadě a v SSSR. Utkání se měla odehrát podle mezinárodních pravidel a měla být řízena dvojicí hlavních rozhodčích.

Problémy s nominací Kanady.

Kanada se musela obejít bez jedné z největších hvězd tehdejšího hokeje Bobbyho Hulla – byl sice k Sérii kanadským trenérem nominován, ale k jeho startu nedošlo, neboť v té době hrál za klub Winnipeg Jets v konkurenční soutěži WHA. Zákaz startu hráčů z této soutěže pomohl prosadit i hráčský agent Alan Eagleson, budoucí šéf Hráčské asociace NHL.  Za Kanadu rovněž nenastoupil Bobby Orr, jeden z nejlepších hráčů NHL. Utkání se zúčastnil s týmem pouze jako divák, ve startu mu zabránilo zranění kolene.

Série zápasů v Kanadě.

Utkání ve Švédsku.

Během přesunu do Moskvy se Kanadská hokejová reprezentace zastavila ve Švédsku, kde sehrála dvě utkání s domácí reprezentací. Hlavním úkolem těchto dvou utkání bylo zvyknout si na větší šířku hřiště, obvyklou v Evropě.

Série zápasů v SSSR.

Utkání v Československu.

Cestou z Moskvy se kanadské mužstvo zastavilo v Praze, kde sehrálo s domácí reprezentací jedno utkání.

Sestavy a statistiky.

"V tabulce jsou zahrnuty statistiky pouze z utkání Série století."

Série století je vžitý český název pro sérii 8 utkání v ledním hokeji mezi reprezentacemi Kanady a SSSR. Tato série se uskutečnila před začátkem sezóny 1972-73, když proti sobě poprvé nastoupili nejlepší profesionální hráči z NHL a reprezentace SSSR. První čtyři utkání se odehrála na různých místech Kanady, další čtyři pak v SSSR v moskevském Paláci sportu v Lužnikách.

为后世所命名的1972年巅峰大赛(英文:英语:Summit Series;法文:;俄文:)是苏联与加拿大首次以最高水准的球员阵容对垒的冰上曲棍球赛事。在当时冷战的环境底下,这不只是一场比赛,也是两个制度的较量。后来这场系列赛成为加拿大历史重要的一页,国际冰球也在这一役之后有长足的发展。


Děj filmu.

Námořní pilot kapitán Pete „Maverick" Mitchell a jeho navigátor nadporučík Nick „Goose" Bradshaw létají s F-14A Tomcat na letadlové lodi USS Enterprise (CVN-65). Během průzkumného letu se střetnou se dvěma nepřátelskými letadly MiG-28. Maverick jedno letadlo sestřelí, druhé však „vyděsí" Maverickova vedoucího letu Billa „Cougar" Cortella. Zatímco Maverick odstraší zbývající nepřátelské MiGy, přitom si s jedním z nich udělá fotografii, Cougar je natolik otřesený vzniklou situací, že má obtíže provést přistání na lodi. Maverick odmítne rozkaz, aby ihned přistál a letí na pomoc Cougarovi. Po přistání Cougar rezignuje jako námořní pilot, vzdává se svých leteckých křídel, a zdůvodňuje to tím, že má ženu a dítě, které pro něj znamenají více. Velitel lodi Tom „Stinger" Jardian si pozve Mavericka i Goose do své kanceláře. Zde jim oznamuje, že „jednička", tedy Cougar rezignoval, a že oni jako „dvojka" jsou vybrání k absolvování školy pro piloty Topgun.  Před začátkem nástupu do školy jsou piloti na drink do baru. Mavericka zaujme žena, kterou se později snaží ohromit zpěvem písně „"You've Lost That Loving Feeling"", ale zatím neúspěšně. Další den se dozví, že ona žena je Charlotte „Charlie" Blackwood, astro fyzička a civilní instruktorka Topgunu. O Mavericka se začne zajímat, až když se dozví o jeho obráceném manévru s MiGem-28, kterým vyvrací americkou zpravodajskou informaci o možnostech tohoto letadla.  Během prvního tréninku Mavericku porazí instruktora poručíka Ricka „Jester" Heatherlyho. Maverick je za své bezohledné létání a porušování dohodnutých pravidel potrestán velitelem Mikem „Viper" Metcalfem. Maverickovým rivalem se stává kapitán Tom „Iceman" Kazansky, který rovněž považuje Maverickovo létání za nebezpečné. Charlie se také staví proti Maverickově agresivnímu způsobu létání, ale nakonec přiznává, že obdivuje to, jak létá a svou kritiku vynechává ze závěrečné zprávy. Nedaří se ji udržet na uzdě své pocity k Maverickovi a mezi oběma začne romantický vztah.  Při jednom z tréninkových letů Maverick opustí svého velitele Ricka „Hollywood" Nevena, aby mohl pronásledovat Mike „Viper" Metcalfa. Maverick je díky obratnosti Vipera vtažen do léčky a zasažen Jesterem. Tím velitel letu chtěl demonstrovat sílu týmové spolupráce v boji, nad osobní statečnosti.  Maverick a Iceman, nyní přímí rivalové v Topgun Trophy, pronásledují při tréninku letadlo typu A-4. Maverick tlačí Icemana, aby mu umožnil cíl sestřelit. Při této akci dojde k poruše motorů Maverickovy F-14, motory zhasnou a letadlo padá v nekontrolované rotaci do oceánu. Maverick a Goose se musí katapultovat. Při tomto manévru Goose narazí hlavou do skla kokpitu a umírá. Ve vodě Maverick drží v náručí mrtvé Goosovo tělo a čeká na záchrannou helikoptéru. Při vyšetřování se dojde k závěru, že havárie nebyla zaviněna pilotem. Maverick je sice očištěn, ale sám sebe obviňuje z Goosovy smrti. Zcela ztrácí chuť k dalšímu létání. Charlie a ostatní se jej snaží utěšit, ale on sám zvažuje odchod do civilu. Jde si pro radu k Viperovi, který mu jen mezi čtyřma očima sdělí, že sloužil s jeho otcem Dukem Mitchellem na USS Oriskany, a že byl v oné letecké bitvě, ve kterém byl Duke zabit. Na rozdíl od oficiálních zpráv, které Duka Mitchella znevažují, Viper odhaluje Maverickovi utajované informace, které dokazují, že Duke Mitchell zemřel jako hrdina. Říká Maverickovi, že může uspět, pokud dokáže znovu získat zpět své sebevědomí. Maverick se rozhodne absolvovat Topgun, i když Iceman vyhraje celkové Top Gun Trophy.  Během oficiálního vyřazení kurzu, Viper k sobě zavolá absolventy školy, kdy jim předá rozkazy k nasazení do boje. Iceman, Hollywood a Maverick dostávají rozkaz, aby se ihned vrátili na na USS Enterprise, kdy mají zajistit leteckou podporu pro „krizovou situací“, kdy se poškozená loď dostala do nepřátelských vod.  Maverick a Merlin (Cougarův bývalý navigátor) jsou určeni jako záložní posádky na F-14. Při následném vzdušném střetu s šesti MiGy dojde k sestřelení Hollywooda, Maverick je povolán do boje, ale při příletu k boji se stáhne a letí pryč. V dlani svírá Goosovy „psí známky", což jej přiměje letět zpět a zapojit se do boje. Vrací se k Icemanovi. V boji sestřelí tři MiGy, Iceman jednoho a další dva se dávají na ústup. Při jejich triumfálním návratu na USS Enterprise se na na palubě setkává Iceman s Maverickem a navzájem si vyjádří vzájemný respekt.  Velení námořnictva nabídne Maverickovi zařazení dle svého uvážení, on si vybere vrátit se na Topgun, jako instruktor. V baru, někde v Miramaru, Maverick sedí a popíjí pivo, z vedlejší místnosti zazní z jukeboxu píseň „"You've Lost That Loving Feeling"". Maverick si vezme svou leteckou bundu a jde se podívat, kdo ji pustil. Místnost je prázdná, když se otočí, stojí proti němu Charlie.

Film.

Pozadí filmu.

Námětem pro film byl článek „"Top Guns"” od Ehuda Yonaye, z California magazine, z května 1983, kde byly uvedeny letecké snímky poručíka Charlese „Heater" Heatleyho. Čánek detailně popisoval život stíhacích pilotů na letecké námořní základně Miramar v San Diegu, která byla přezdívána jako „Fightertown USA". Řada scenáristů práci na přípravě tohoto filmu odmítla. Jerry Bruckheimer a Don Simpson práci zadali Jimu Cashovi a Jacku Eppsovi Jr., kteří pak připravili prvotní scénář. Pro přípravu scénáře byl Epps pozván do výuky několika nepojmenovaných tříd Topgun a také absolvoval let s F-14, aby získal reálnou zkušenost. Tento prvotní návrh scénáře producenty zcela nezaujal a byl několikrát přepracován.  Herec Matthew Modine, hrál např. zlého vědce v Stranger Things, odmítl roli kapitána Peta „Maverick” Mitchella, protože film byl proti jeho pacifistickému přesvědčení. Role byla později nabídnuta Tomu Cruisovi.  Producenti požadovali pomoc a podporu od vojenského námořnictva. Velení námořnictva mělo přímý vliv na schvalování záběrů. Úvodní vzdušný souboj byl realizován v mezinárodních námořních vodách poblíž Kuby. Původní dialogy byly zmírněny, byla vyřazena jedna scéna, kdy mělo dojít k havárii letadla při přistávání na letadlové lodi. Maverickův milostný poměr, který měl mít původně s poddůstojníci sloužící na základně, byl změněn na milostný poměr s ženou z civilního personálu. Důvodem byl vojenský rozkaz, který zakazoval vztahy mezi důstojníky a poddůstojníky.  Charakter „Charlie" byl upraven poté, co se producenti filmu potkali s Christinou „Legs" Fox, matematičkou, pracující pro Analytické centrum námořnictva, jako specialista pro MAS, pro rozvoj taktiky obraného boje z letadlových lodí. Pro tuto roli byla původně zvažována herečka Julianne Phillipsová, se kterou byly naplánovány kamerové zkoušky s Tomem Cruisem.  Kontradmirál Pete „Viper" Pettigrew, bývalý pilot námořnictva, veterán vietnamské války a instruktor školy Topgun, na filmu spolupracoval jako technický poradce. Také si zahrál ve filmu menší roli, jako kolega Charlie.  Bývalý instruktor pilotní školy Topgunu a kongresman Randy „Duke" Cunningham prohlašoval, že to on byl inspirací pro „Mavericka", ačkoli to producenti filmu vždy popírali. Dle nich byl charakter „Mavericka" založený na obecných vlastnostech námořního pilota.

Natáčení.

Námořnictvo uvolnilo několik letadel F-14 od stíhací perutě VF-51 “Screaming Eagles” pro natáčení tohoto filmu. Paramount zaplatil 7 800 USD za hodinu, což odpovídá dnešním 18 200 dolarů, za pohonné hmoty a další provozní náklady, kdykoli letadlo bylo použito při natáčení. Záběry na letadlové lodi byly natočeny na palubě USS Enterprise, letadla F-14 byly od perutí VF-114 "Aardvarks" a VF-213 "Black Lions". Většina záběrů z paluby letadlové lodi byla z běžného denního leteckého provozu a filmový štáb musela použít to, co se jim podařilo natočit, s výjimkou občasného průletu, který filmový štáb požadoval. Většina scén byla natáčena na letecké základně Naval Air Station Fallon v Nevadě. Snímky ve vzduchu se natáčely ve spolupráci se společnosti Learjet. Společnost Grumman, výrobce F-14 byla pověřena společností Paramount Pictures, k vytvoření uchycení kamer na letadle tak, aby byly zaměřeny na přední, nebo zadní část letadla.  Dvě scény se natáčely v červenci 1985 v San Diegu, v restauraci Kansas City Barbeque.  V první scéně Maverick a Goose spolu sedí u klavíru a zpívají píseň "„Great Balls of Fire"”. Druhá byla finální scéna, kde z jukeboxu zněla píseň "„You've Lost That Lovin' Feelin'"." Po uvedení filmu restaurace získala značné množství filmových upomínkových předmětů na téma "Top Gun". Požár z 26. června 2008 zničil značnou část restaurace, vč. upomínkových předmětů z filmu. To co bylo zachráněno, vč. klavíru, který byl použit ve filmu, je dnes opět k vidění v restauraci, která byla znovuotevřena v listopadu 2008.  Pro natáčení snímků ve vzduchu byl pozván akrobatický pilot Arthur Everett Scholl, který zahynul 16. září 1985 při natáčení jedné scény nedaleko města Carlsbad. Letadlo, ani tělo pilota nebylo nalezeno. Příčina nehody byla neznáma. Tento pilot byl vzpomenut v závěrečných titulcích.

Hudba.

"Další informace v článku: Top Gun (soundtrack)"Soundtrack k filmu "Top Gun" patřil k nejpopulárnějších soundtracků. Získal 9x platinové ocenění. a byl číslo 1, na "Billboard" Hot 200, nepřetržitě po dobu pěti týdnů v létě 1986. Harold Faltermeyer, který již dříve spolupracoval s Jerrym Bruckheimerem a Donem Simpsonem na filmech Flashdance a Policajt v Beverly Hills, dostal před zahájením natáčení scénář k filmu "Top Gun" právě Bruckheimera. Giorgio Moroder a Tom Whitlock spolupracovali na mnoha písních, včetně oscarové "„Take My Breath Away"". Kenny Loggins měl na soundtracku dvě skladby: "„Playing with the Boys"" a "„Danger Zone"". Hudební skupina Berlin nahrála píseň "„Take My Breath Away"", která později získala řadu ocenění a dostala kapelu na mezinárodní úroveň. Po vydání Logginsova singlu "„Danger Zone"" prodej tohoto alba raketově rostl a v USA se jej prodalo přes 7 miliónů kusů.  Při opakovaném vydání v roce 2000, byly na album přidány dvě písně, které byly vynechány z původního alba: "„Great Balls of Fire”" od Jerry Lee Lewis a "„You've Lost That Lovin' Feelin'"" od Righteous Brothers. Soundtrack také obsahuje skladbu "„Top Gun" Anthem" od Steve Stevense a Harolda Faltermeyera, a skladbu "„Memories"" od Harolda Faltermeyera.  Pro vytvoření skladeb byl osloven také Bryan Adams, ale ten odmítl s tím, že jde o vojenský film, že oslavuje boj. Skupina Toto byla původně oslovena k nahrání písně "„Danger Zone"" a zvukového doprovodu k písni "„Only You"". Zde však vznikl spor mezi právníky skupiny a producenty filmu, kteří preferovali spolupráci s Kenny Logginsem.

Uvedení.

VHS, DVD.

Mimo kasovního úspěchu v kinech, byl "Top Gun" uveden také na VHS pro domácí promítání. Reklamní kampaň k tomuto filmu na VHS byla ve výši 8 milionu dolarů, vč. tématické reklamy "Top Gun-Pepsi". Díky této kampani to byla nejprodávanější VHS kazeta v celé historii tohoto průmyslu. Jednalo se také o první vydání VHS kazety v cenovém rozpětí do 20 USD.  Úspěch videokazety s filmem "Top Gun", se promítl také v pozdějším prodeji filmu na DVD nosiči, kdy bylo uvedeno speciální vydání. Současně s prodejem videokazety rostl také prodej leteckých bund a slunečních brýlí značky Ray-Ban Aviator, podle odhadů až o 40%. Film také zvýšil zájem mladých mužů o vstup k námořnictvu. Námořnictvo provádělo nábor přímo v některých kinosálech.

Verze pro IMAX 3D.

"Top Gun" byl upraven pro promítání v IMAX 3D, promítal se šest dní od 8. února 2013. Čtyřminutová konverze, která představovala sekvenci letu „Danger Zone“ byla promítána v roce 2012 na veletrhu International Broadcasting Convention v Amsterodamu. Film byl 19. února 2013 vydán na nosiči Blue-ray 3D.

Promítání.

Kina.

Film byl promítán ve Spojených státech 16. května 1986 v 1028 kinosálech současně. Byl to nejúspěšnější a nejvíce navštěvovaný film v roce 1986.  Za první týden promítání film vydělal 8 193 052 USD, během celého promítání ve Spojených státech vydělal 179 800 601 USD, mimo USA 177 030 000 USD. Ceklem pak 356 830 601 USD. Na film se v severní Americe prodalo 47 650 100 vstupenek.

Kritika.

Po uvedení filmu byla reakce kritiků smíšená. Celková recenze v Rotten Tomatoes uvedla, že 54% z 54 kritiků napsalo na film pozitivní krtku, s průměrným hodnocením 5,9/10. Společný závěr kritiků zněl: "„Přestože film ukazuje ty nejakčnější záběry, které jsou provedeny pod odborným dohledem. Top Gun však nabízí příliš málo pro dospělého diváka, a to zejména v okamžiku, kdy postavy právě nejsou ve vzduchu.""  Roger Ebert z Chicago Sun-Times dal filmu 2,5 ze 4 hvězdiček a poukázal na to, že: "„Filmy jako Top Gun je těžké posuzovat, protože dobré části jsou velmi dobré a špatné části jsou nudné. Souboje jsou naprosto nejlepší od doby napínavých scén ve filmu Ohnivá liška od Clinta Eastwooda.""

Nominace.

Film byl nominován na následující ceny:  V roce 2008 byl film zařazen v magazínem "Empire" na 455. místo v seznamu 500 nejlepších filmů všech dob. Yahoo! Filmy zařadily "Top Gun" jako 19 na seznam největších akčních filmů všech dob. Film byl několikrát nominován Americkým filmovým institutem do různých soutěží, a oceněn byl pouze jednou. V roce 2005, byla hláška z filmu: ""I feel the need... the need for speed!"" zařazena jako 94. na seznamu AFI's 100 Years...100 Movie Quotes.

Ocenění.

Film byl nominován a získal mnoho ocenění, především za zvuk a filmové efekty.

Vliv na vojenský nábor.

Filmový producent John Davis tvrdil, že film "Top Gun" je nejlepší náborový film pro námořnictvo. Lidé kteří film viděli, řekli: "„Wow! Chci být pilot."" Po uvedení filmu, americké námořnictvo sdělilo, že množství mladých mužů, kteří se přihlásili, a kteří chtěli být námořní piloti, se zvýšilo o 500 procent.

Zahraniční vliv.

23. ledna 2011 zveřejnila čínská televizní stanice "China Central Television" zpravodajskou reportáž o údajné úspěšnosti čínských stíhacích pilotů, v reportáži byly použity akční sekvence z filmu "Top Gun". Čínští uživatelé internetu si všimli tohoto plagiátorství, upozornili na něj, a následně bylo vysílání reportáže okamžitě staženo. Paradoxně byla reportáž odvysílána krátce po zahájení čínské kampaně, která měla očistit vysílání od fake news; CCTV odmítla udělit komentáře k tomuto incidentu.

Pokračování filmu.

"Další informace v článku: "  Pokračování filmu "Top Gun" bylo připravováno již od roku 2010. Vše se zkomplikovalo sebevraždou Tonyho Scotta v roce 2012. V roce 2013 se všechny zainteresované strany stále zajímaly o pokračování projektu spolu s Jerrym Bruckheimerem: „"Již 30 let se snažím o pokračování filmu Top Gun a jen tak se nezastavím. Můj zájem realizovat film s Tomem Cruisem a Paramount Pictures stále trvá. Tom mi říká, že bez ohledu na to, kde na světě je, lidé si jej vždy spojí s rolí Mavericka. Je to něco, z čeho je stále nadšený, má naději, že se nám to podaří.""  Pokračování s názvem "Top Gun: Maverick" se začal natáčet 31. května 2018 v San Diegu v Kalifornii. Tento druhý film byl naplánován k premiéře na 26. června 2020.

Videohra.

"Další informace v článku: Seznam videoher na téma Top Gun"Film "Top Gun" byl inspirací pro tvůrce počítačových her na různých platformách. První hra byla vydána v roce 1987 a měla stejný název jako film. Byla určena pro pět platforem: PC AT, Commodore 64, ZX Spectrum, Amstrad CPC a Nintendo Entertainment System (NES). Ve hře hráč pilotuje stíhačku F-14 Tomcat a musí splnit čtyři mise. Pokračování hry bylo vydáno v roce 1990 pod názvem "Top Gun: The Second Mission", ale jen pro NES.  Další hra "Top Gun: Fire at Will", byla uvedena v roce 1996 pro platformu PC AT, později pak také pro Sony PlayStation. Hra "Top Gun: Hornet" byla zveřejněna v roce 1998. Hra "Top Gun: Combat Zones" pro Sony PlayStation 2 byla zveřejněna v roce 2001, v roce 2002 byla přenesena na platformu Nintendo GameCube a na počítače s operačním systémem Microsoft Windows. Bojové mise byly delší a složitější než v předchozích hrách, mimo letadel F-14 si hráč mohl zvolit jiný typ stroje. V roce 2005 byla představena hra "Top Gun: Hard Lock" verze pro Nintendo DS. Na E3 2011 byla ohlášena nová verze hry "Top Gun: Hard Lock", která byla vydána v březnu 2011 pro platformy Xbox 360 a PlayStation 3.

Top Gun je americký akčně-dramatický film z roku 1986, který režíroval Tony Scott, produkoval Don Simpson a Jerry Bruckheimer, ve spojení s Paramount Pictures. Je to první díl filmové série "Top Gun". Scénář napsali Jim Cash a Jack Epps Jr., kteří byli inspirování článkem s názvem „"Top Guns"", který byl vydán v "California magazine" v roce 1983. Ve filmu hrají Tom Cruise, Kelly McGillis, Val Kilmer, Anthony Edwards a Tom Skerritt. Tom Cruise hraje poručíka Peta „Mavericka" Mitchella, mladého námořní pilota. On a jeho navigátor, nadporučík Nick „Goose" Bradshaw (Anthony Edwards) dostanou šanci trénovat v US Navy Fighter Weapons School na Naval Air Station Miramar v San Diegu v Kalifornii.

,1986年出品的美国电影,是一出以航空母舰与美国海军战斗机武器学校(United States Navy Fighter Weapons School,暱称为「Top Gun」,也就是片名的由来)为背景的励志动作电影。该片上映后缔造了1亿7千6百万美元的美国国内票房与3亿5千3百万美元的全球票房成绩,被誉为是自《火狐狸》("Firefox")之后,最成功的一部空战电影。


Start.

Sondu Lunar Prospector vynesla na oběžnou dráhu Země 7. ledna 1998 v 03:28:44 SEČ raketa Athena II až na druhý pokus. První pokus o start, plánovaný o den dříve, musel být odvolán pro problémy s pozemním sledovacím radarem. Startovní okno trvalo pouhé čtyři minuty, pokud by se start nezdařil, další možnost by nastala až 4. února.  Po necelých pěti minutách byla sonda vynesena na parkovací oběžnou dráhu kolem Země ve výšce asi 200 kilometrů. Po ukončení tří čtvrtin oběhu se zapálil další stupeň. Ten po více než minutovém zážehu sondu nasměroval k Měsíci a udělil jí pomalou rotaci.  Krátce po navedení na dráhu k Měsíci se ukázalo, že kvalita přenosu dat je velmi špatná a zatím nepoužitelná pro dokonalé řízení sondy. Řídicí středisko proto odložilo všechny plánované aktivity, dokud se kvalita signálu nezlepší. K tomu došlo zhruba po sedmi hodinách, po změně orientace rotací stabilizované sondy. Úspěšně proběhla jak první plánovaná korekce dráhy, tak i rozevření ramen s vědeckými přístroji.

Navedení na oběžnou dráhu Měsíce.

Let k Měsíci trval zhruba 105 hodin. V neděli 11. ledna byla sonda úspěšně navedena na oběžnou dráhu Měsíce s periodou 11 hodin a 48 minut ve výšce 71 - 8500 km a sklonem 89.7°. Další vyrovnávací manévr proběhl o den později, během 27 minut hoření motorů se dráha oběhu zkrátila na 3,5 hodiny a výška vyrovnala na 83 - 1870 km. Závěrečný třetí manévr proběhl o následující den a trval rovněž 27 minut. Ale i po něm zůstala oběžná dráha sondy mírně eliptická (92 - 153 km). Dvěma krátkými zážehy 15. ledna se Lunar Prospector dostal na pracovní kruhovou dráhu s periodou 2 hodiny a výškou 100 km. Již před tím už začal přinášet první vědecká data. V nádržích zbylo po manévrech z původních 138 ještě 34 kg paliva.

Vědecký výzkum.

Po osmi týdnech průzkumu z oběžné dráhy ve čtvrtek 5. března oznámil tým vědců pod vedení dr. Alana Bindera: " „Je velmi pravděpodobné, že se na povrchu našeho vesmírného souseda, v oblasti jeho jižního a především severního pólu, nachází vodní led.“"  Vědci původně odhadovali celkové množství ledu mezi 10 až 300 miliony tun. Více ledu se má nacházet kolem severního pólu. Tam by měl být led rozprostřen na ploše zhruba 10 až 50 tisíc kilometrů čtverečních. U jižního pólu pak 5 až 20 tisíc kilometrů čtverečních. Voda je podle výsledků měření smíchaná s regolitem v poměru 1:100 až 1:300. V odhadech však panovala nejistota způsobená malou citlivostí neutronového spektrometru. Po důkladnějším vyhodnocení všech údajů se pozdější odhady celkového množství vodního ledu zvýšily desetinásobně do řádu miliard tun. Existence vodního ledu na Měsíci je i po skončení mise Lunar Prospector "jen" velmi pravděpodobná, nikoliv stoprocentní.  Druhým z cílů sondy bylo zmapovat nehomogenní gravitační pole Měsíce. Dřívější data z výprav Lunar Orbiter a Apollo totiž ukázala, že se pod povrchem nacházejí oblasti koncentrované hmoty ("tzv. mascony z anglického mass concentration"). Zpravidla se jedná o rozsáhlé pánve a velké krátery vyplněné ztuhlou lávou. Čerstvější měření, ale s malým rozlišením, přinesla v roce 1994 sonda Clementine. Telemetrická data z Lunar Prospectoru umožnila vědcům sestavit mapu gravitačního pole celého Měsíce.  Mise Lunar Prospectoru vstoupila do druhé fáze 19. prosince manévrem, po němž byla výška dráhy sondy snížena postupně na 40 km a pak na 30 km nad měsíčním povrchem. Z této výšky sonda dále zpřesňovala gravitační mapu Měsíce a také měření v souvislosti s předpokládanou existencí vodního ledu v polárních oblastech.

Zánik sondy.

Ukončení mise přišlo 31. července 1999. Lunar Prospector byl naveden na sestupovou dráhu a dopadl na měsíční povrch do kráteru Shoemaker poblíž jižního pólu. Kráter má průměr 50 až 60 kilometrů a vědci se domnívali, že se v něm vyskytuje led. Celou operaci sledoval personál Lunar Prospectoru ze Země, hlavní díky Hubbleovu vesmírnému teleskopu a Keckovu teleskopu na Havaji. Teplo vyvolené při dopadu mělo podle očekávání uvolnit plyny, jejichž dálkovou analýzou by se dala prokázat přítomnost vody. Bohužel žádný oblak se pozorovat nepodařilo.  Zvláštností sondy a celé mise byla urna, kterou Lunar Prospector dopravil na Měsíc. V urně byl popel astronoma Eugena Shoemakera, objevitele komety Shoemaker-Levy. Urna je zdobena fotografií Hale-Boppovy komety, snímkem kráteru meteorického původu v Arizoně (v němž probíhal výcvik posádky Apolla měsíční přistání) a je na ní rovněž pasáž ze Shakespearova dramatu Romeo a Julie.

Přístrojové vybavení.

Sonda měla tvar bubnu. Na délku měřila zhruba 1,2 metru a v průměru měla zhruba 4,5 metru. Vyrobena byla z materiálu na bázi uhlíkových vláken a epoxidu. Celková hmotnost sondy včetně paliva činila asi 295 kilogramů. O stabilitu a pohyb sondy se staralo šest trysek. Energii dodávaly solární články a v případě nutnosti záložní baterie. Přístroje nesl Lunar Prospector na třech ramenech. Sonda neměla počítač a měla jen minimální paměť pro zálohování dat při přerušení spojení. Práce byla kontrolována ze Země, kam byla data posílána v reálném čase. Vývoj sondy včetně jejího vypuštění stálo 60 milionů dolarů. Na její konstrukci se podílelo 50 odborníků. Čtvrt tuny vážící sonda nesla 6 přístrojů:

Lunar Prospector byla první americkou misí, týkající se výhradně Měsíce, po ukončení programu Apollo, tedy po 25 letech. Hlavním úkolem bylo zjistit, zda se na povrchu Měsíce v oblastech jižního a severního pólu nachází vodní led. Ukončení mise bylo naplánované nezvykle, ale zároveň efektně, totiž jako řízený dopad sondy na povrch Měsíce. Vyvolaná srážka při dopadu měla uvolnit plyny, jejichž rozbor měl prokázat přítomnost vody. Zajímavostí mise byla urna s popelem astronoma Eugena Shoemakera, objevitele komety Shoemaker-Levy 9. Tu sonda dopravila (a při nárazu rozprášila) na měsíčním povrchu. Celá mise trvala 570 dní.

月球勘探者号(台湾译为月球探勘者号;英语:Lunar Prospector)是NASA探索计划中第三个行星探测任务。本计划花费总共6280万美金,任务时间19个月。月球探勘者是以低高度极轨道环绕月球的探测器。月球探勘者的主要任务是对月球表面物质组成、南北极可能的水冰沉积、月球磁场与重力场进行研究。1999年7月31日该卫星撞击靠近月球南极点的撞击坑结束任务;原本预期撞击时扬起的表土可以检测到水的存在,但并未成功。


Struktura muzea.

V hlavní budově naproti Hofburgu jsou umístěna následující oddělení: obrazová galerie ("Gemäldegalerie"), Císařská klenotnice ve Vídni ("Kaiserliche Schatzkammer"), egyptsko-orientální sbírka ("Ägyptisch-Orientalische Sammlung"), antická sbírka ("Antikensammlung"), sbírka uměleckých předmětů města Vídně ("Kunstkammer Wien"), kabinet mincí ("Münzkabinett") a knihovna.  V části Hofburgu zvané Neue Burg sídlí Efezské muzeum ("Ephesos Museum"), sbírka starých hudebních nástrojů ("Sammlung alter Musikinstrumente"), dvorní lovecká sbírka a zbrojnice ("Hofjagd- und Rüstkammer") a archiv muzea.  Organizačně jsou k muzeu přičleněny i následující instituce: Rakouské muzeum divadla v Lobkovickém paláci ("Österreichisches Theatermuseum im Palais Lobkowitz"), Muzeum světa ve Vídni ("Das Weltmuseum Wien", do roku 2017 v rekonstrukci), Theseův chrám ve "Volksgarten" u Hofburgu a Muzeum kočárů ("Wagenburg") v Schönbrunnu. Mimo Vídeň patří k muzeu rovněž habsburské sbírky na zámku Ambras u Innsbrucku.

Historie.

Podnět k vybudování instituce dal císař František Josef I. V rámci sanace městských hradeb Vídně vznikala na jejich místě ve 2. polovině 19. století výstavná okružní třída Ringstraße. Budova Uměleckohistorického musea s protilehlým Přírodovědným muzeem (Naturhistorisches museum Wien) měly vytvářet jednotný komplex v rámci rozšířeného císařského paláce Hofburgu. Návrhem byl pověřen v té době již renomovaný německý architekt Gottfried Semper, asistoval mu Karl von Hasenauer. Stavba probíhala v letech 1872–1891. Obě muzea, od jejichž přímého propojení s císařským palácem bylo nakonec upuštěno, byla slavnostně otevřena 17. října 1891. Generální rekonstrukce budov skončila v červnu roku 2014 a je spojena s novou prezentací sbírek.  Budovy jsou vystavěny v neorenesančním stylu inspirovaném italskou renesancí. Uměleckohistorické muzeum má obdélníkový půdorys o délce 60 metrů z členitých úseků kolem dvou dvorů, s vloženým středním křídlem završeným kupolí. Fasáda je osazena kvádry a architektonickou plastikou z pískovce. Interiér budovy je bohatě zdobený, vykládaný mramorem, zdobený štuky, zlatem a dekorativní výmalbou interiérů.

Sbírky.

Obrazová galerie ("Gemäldegalerie").

Sbírku postupně vytvářeli příslušníci habsburského rodu. Jedním z prvních sběratelů byl Ferdinand II. Tyrolský, syn císaře Ferdinanda I. Jeho sbírka více než tisíce portrétních miniatur je vystavena v numismatickém oddělení muzea. Velkou sbírku obrazů shromáždil v Praze císař Rudolf II. Do Vídně se jí však dostala jen malá část, protože velké množství artefaktů a obrazů si odvezli jako válečnou kořist v roce 1648 Švédové. Větší část sbírky je rozptýlena po celé Evropě. Vlastním zakladatelem dnešní obrazové sbírky je arcivévoda Leopold I. Vilém (1614–1662). Její hlavní část, která na konci arcivévodova života čítala kolem 1400 obrazů, nakoupil v době, kdy byl místodržícím španělského krále Filipa IV. v Nizozemsku. Leopold také nechal ke sbírce vypracovat tištěný inventář. V omezené míře rozšiřoval obrazovou sbírku císař Leopold I. V jeho době se do Vídně dostala zejména díla florentského renesančního malířství (mj. Raffaelova "Madona v zeleni") nebo portréty Diega Velázqueze.  Až do doby císaře Karla VI. byla habsburská obrazová sbírka rozptýlena na více místech. Karel VI. nechal pro potřeby obrazárny upravit prostory vídeňského paláce Stallburgu a sbírku soustředil v něm. Za Josefa II. byla obrazárna přestěhována do zámku Belveder. Roku 1783 byl vydán katalog sbírky v němčině a francouzštině, obrazy byly rozděleny podle jednotlivých uměleckých škol a v duchu josefinismu opatřeny jednotnými rámy. Galerie byla třikrát týdně přístupná veřejnosti. V roce 1891 byla galerie otevřena ve stávajících prostorách. Zároveň začala vycházet ročenka, ve které byly publikovány vědecké studie týkající se nejen obrazového fondu muzea (v současnosti pod názvem "Jahrbuch des Kunsthistorischen Museums").

Císařská klenotnice.

Sbírka, rozdělená na světskou a církevní klenotnici, zahrnuje císařské i rakouské korunovační klenoty, v čele s říšskou korunou, klenoty okolo Řádu zlatého rouna, původní žezlo a jablko českého krále a další zvlášť cenné předměty.

Zbroj, hudební nástroje a pod..

Sbírka zbraní a hudebních nástrojů je umístěna v novém křídle Hofburgu ("Neue Burg"), sbírka kočárů v zámku Schönbrunn.

Uměleckohistorické muzeum (, zkráceně také "KHM") ve Vídni patří mezi nejvýznamnější muzea umění v Evropě. Z podnětu císaře Františka Josefa I. soustředilo císařskou klenotnici, obrazárnu, sbírky zbraní, starožitností a mincí, zlaté poklady nalezené v Uhrách a další sbírky.

艺术史博物馆(德语:Kunsthistorisches Museum)是奥地利维也纳的一座博物馆,设在戒指路旁富丽堂皇的大楼内,有一个圆满的八角形穹顶,是世界上藏品最丰富的美术和装饰艺术博物馆之一。2014年访问的游客达到798,524人。


Životopis.

Začátky.

Severské jméno i příjmení zdědil herec po otci, dánském ekonomovi usazeném v New Yorku. Tam se Viggo 20. října 1958 narodil (jako nejstarší syn, má mladší bratry Waltra a Charlese) a studoval základní školu, ovšem dlouho se tam neohřál. Rodina cestovala s otcem za prací do Venezuely a Argentiny. V roce 1969 se jeho rodiče rozvedli, načež Viggova matka vzala své tři chlapce zpět do Watertownu (New York). Viggo si ale Jižní Ameriku zamiloval a stal se fanouškem argentinského fotbalového týmu San Lorenzo. Byl dobrým studentem na Watertownské střední škole, kde hrál za tenisový tým a byl kapitánem plaveckého týmu. Během studia na střední škole nejraději fotografoval, ale strávil také mnoho hodin malováním. Po promoci v roce 1976 odjel do St. Lawrence, kde na univerzitě studoval státní správu a španělštinu. Tomuto povolání se ale nevěnoval a přestěhoval se do Dánska za otcem. Začal psát poezii a beletrii a živil se příležitostnými pracemi, pracoval v docích, jako řidič kamionu i jako prodavač květin. Výsledkem obou těchto pobytů byla velmi dobrá znalost španělštiny a dánštiny a neocenitelné životní zkušenosti, které Viggo nadále rozšiřoval i po návratu do New Yorku. Pracoval totiž jako číšník a barman, prodával zmrzlinu a stěhoval nábytek, neboť si potřeboval vydělat na koníčky, které ho pohltily už v dětství: malování, fotografování, psaní poezie a jazz.

"Viggo da Vinci".

Herectví bylo dlouho na vedlejší koleji. Viggo se sice občas dostal k nějakému štěku, přičemž z několika filmů jeho mikroroličku vystřihli, ale on se tím nijak netrápil. Sám řekl: „Věděl jsem, že se hereckou práci teprve učím. Bral jsem ji jako příjemné zpestření a nic jsem od ní nečekal“. V roce 1993 vydal první knihu "Ten Last Night", která dobře reprezentovala jeho všestranný talent. Jednalo se o sbírku poezie doplněnou vlastními ilustracemi a fotografiemi. Dosud vyšly čtyři další, stejně namíchané svazky (viz percevalpress.com) a také tři cédéčka s jazzovou hudbou, což jednoznačně ukazuje, jak intenzivně se Viggo umělecké tvorbě věnuje. Rok co rok přidává po knize či CD. Na otázku, kde na to všechno nachází čas, lakonicky odpověděl: „Nemám televizi“.

"Welcome to Hollywood?".

„Viggo není herec, který maluje a píše, Viggo je umělec, který hraje“, řekl režisér Philip Ridley a dlouho to vypadalo, že to tak zůstane. Herectví jako koníček pro zpestření. Přestože jeho první filmová role byla malá, podařilo se mu ji získat ve velmi úspěšném kriminálním dramatu s Harrisonem Fordem, "Svědek" (původním názvem "Witness", z roku 1985). Dalšími vedlejšími rolemi se prodíral po několik následujících let. Viggo pokračoval dál v hereckém řemesle, chvilku hostoval i v televizi, například v televizním seriálu "Miami Vice". V roce 1987 se setkal s Christine „Exene“ Cervenkou, hlavní zpěvačkou punkové skupiny X. Brzy po svatbě se jim narodil syn, Henry Blake Mortensen (* 28. ledna 1988). Pár se přesunul na několik let do Idaha. V roce 1997 se ale rozvedli a přestěhovali se zpět do Los Angeles, kde se společně starali o Henryho.  Významnou roli získal v dramatu a režijním debutu Seana Penna "Indiánský posel" (původním názvem "The Indian Runner", z roku 1991), kde si zahrál vietnamského veterána po boku Davida Morseho. O dva roky později si zahrál s hereckou legendou Al Pacinem v kriminálním dramatu "Carlitova cesta" ("Carlito's Way"). S dalšími hereckými osobnostmi Genem Hackmanem a Denzelem Washingtonem hrál v thrilleru "Krvavý příliv" ("Crimson Tide", z roku 1995). Stejný rok si ještě zahrál Lucifera ve filmu "Boží armáda" ( "The Prophecy").  Výraznější průlom ve Viggově herecké kariéře znamenalo drama "Portrét dámy" (původním názvem"The Portrait of a Lady", z roku 1996) s Nicole Kidman a Johnem Malkovichem, kde se Viggo objevil ve vedlejší roli nápadníka Nicole Kidman. S další hollywoodskou celebritou Demi Moore si zahrál v roce 1997 v akčním vojenském filmu "G. I. Jane". Jen o rok později získal významnou roli v thrilleru "Dokonalá vražda" ("A Perfect Murder") spolu s Michaelem Douglasem a Gwyneth Paltrow. Ve filmu ztvárnil milence Gwyneth, který je vydíraný jejím manželem Douglasem, aby ji zabil. V roce 1999 si zahrál hlavní mužskou roli v romantickém filmu "Procházka po měsíci" ("A Walk on the Moon"). O rok později se objevil se Sandrou Bullock ve filmu "28 dní" ("28 Days"). Název filmu je podle osmadvacetidenní odvykací kúry v léčebně pro pacienty závislé na alkoholu a drogách, kde se Gwen (Sandra Bullock) snaží odvyknout pití alkoholu.  Největší průlom v jeho kariéře nastal, když získal roli Aragorna místo herce Stuarta Townsenda (jenž byl z natáčení odvolán) v trilogii J.R.R. Tolkiena "Pán prstenů". Celá trilogie se natáčela na Novém Zélandu 18 měsíců (Viggo se k natáčení připojil o 4 měsíce později). První díl "" ("The Lord of the Rings: The Fellowship of the Ring") byl uveden do kin v roce 2001. Film se ihned stal absolutní jedničkou, která trhala rekordy nejen v návštěvnosti, ale i tržbách. Spolu s Elijahem Woodem (Frodo), Ianem McKellenem (čaroděj Gandalf), Liv Tyler (elfka Arwen) a Orlando Bloomem (Legolas Greenleaf) se stali středem zájmu všech světových médií. Druhý díl "" ("The Lord of the Rings: The Two Towers") byl uveden do kina o rok později a kopíroval úspěchy prvního dílu. Třetí pokračování "" ("The Lord of the Rings: The Return of the King") o rok později zabodovalo taktéž a opět vydobylo první místa v žebříčcích návštěvnosti i tržeb. Film získal 11 Oscarů a miliony fanoušků po celém světě. Na podzim 2005 byl uveden do amerických kin film Historie násilí ("History of Violence"), kde Viggo ztvárnil hlavní roli a získal hlavní cenu na filmovém festivalu v Cannes. V roce 2006 natočil historický film "Kapitán Alatriste", kde ztvárnil titulní roli. Film tolik neprorazil jak by si tvůrci přáli. Sám Viggo z toho byl velmi smutný a netají se tím, že je to jeho nejlepší role za kariéru a úspěch filmu podcenili sami tvůrci. Na říjnovém festivalu v Torontu v roce 2007 představil film "Východní přísliby". Jde o thriller, kde si ztvárnil roli mafiána Nikolaie, ve kterém se znovu sešel s režisérem Davidem Cronenbergem. Za tuto roli byl nominován na spoustu cen, mimo jiné na Zlatý glóbus a Oscara.  V roce 2008 si zahrál ve filmu "Good" a ztvárnil vnitřně rozervaného hrdinu v dobách nacistického Německa. Ve stejném roce se s Edem Harrisem objevil ve westernu "Appaloosa". V roce 2009 ztvárnil hlavní roli ve filmu "Cesta" podle knihy Cormaca McCarthyho. V roce 2011 natočil film "Nebezpečná metoda", na kterém opět spolupracoval s Davidem Cronenbergem a Vincentem Casselem. Film pojednával o Sigmundu Freudovi a Carlu Jungovi. V roce 2011 se po dvou letech vrátil k divadlu, když si zahrál v madridském uvedení hry Ariela Dorfmana, "Purgatorio".  V roce 2016 si zahrál ve filmu "Tohle je náš svět" a v roce 2018 v dramatu "Zelená kniha". Za oba filmy byl nominován na Oscara v kategorii nejlepší herec v hlavní roli.

"Tichý Američan".

Díky své mezinárodní výchově a cestování mluví plynule anglicky, španělsky a dánsky, má znalosti francouzštiny, italštiny, švédštiny a norštiny. Pracoval také jako překladatel pro švédský hokejový tým během zimní olympiády v roce 1980. Učil se také maorštinu pro filmování "Pána prstenů" na Novém Zélandu a studoval lakotštinu pro svou roli ve filmu "Hidalgo".  Viggovou exmanželkou je losangeleská punková zpěvačka českého původu Exene Cervenka. Spolupracovali na přípravě dvou Viggových výstav: fotografií v New Yorku a obrazů v Los Angeles.  Viggo je fanouškem argentinského fotbalového klubu San Lorenzo.

Viggo Mortensen (* 20. října 1958 New York) je americký herec, který proslul rolí Aragorna ve filmové trilogii "Pán prstenů".

小维戈·彼得·莫滕森(英语:Viggo Peter Mortensen, Jr,,1958年-10月20日),丹麦裔美国藉男电影演员,在2003年凭电影《魔戒三部曲:王者再临》荣获美国演员工会奖,在2007年凭电影《》获金球奖、奥斯卡金像奖提名、英国独立电影奖(British Independent Film Awards)最佳男主角。除了专注于电影事业,他亦是作家(诗人)、摄影师、画师。2002年,他创办了Perceval Press出版公司,出版一些不太出名的艺术家和作家的作品。


Popis.

Existuje asi 60 druhů řazených do rodu medvědice, od plazivých pobřežních a horských druhů, po malé stromy až 6 metrů vysoké. Většina z nich jsou stálezelené rostliny (jeden druh je opadavý), s malými oválnými listy 1–7 cm dlouhými, uspořádanými na stonku do spirály. Květy jsou zvonkovité, bílé nebo světle růžové, nahloučené po 2–20. Kvete na jaře. Plody jsou malé bobule, zrající v létě nebo na podzim. Bobule některých druhů jsou jedlé, např. "Arctostaphylos pungens, Arctostaphylos tomentosa."

Vybrané druhy.

K zástupcům tohoto rodu patří:

Rozšíření.

Porosty medvědice najdeme v tzv. chaparralech, významném biomu západní Severní Ameriky. Rozšíření sahá od jižní Britské Kolumbie v Kanadě přes Washington po Kalifornii a Nové Mexiko v USA, a všude po celém severním a středním Mexiku.  Tři druhy medvědice – medvědice alpská "(Arctostaphylos alpina)", "Arctostaphylos rubra" a medvědice lékařská ("Arctostaphylos uva-ursi") – jsou přizpůsobeny arktickému a subarktické klimatu a na Severní polokouli jsou rozšířeny v severní Severní Americe, Asii a Evropě. V ČR roste pouze medvědice lékařská "(Arctostaphylos uva-ursi)", v Rakousku a na Slovensku ale také medvědice alpská "(Arctostaphylos alpina)", tu najdeme i v Alpách a v Belianských Tatrách.  Neobvyklá společenstva medvědice se nachází na Hood Mountain, v Sonoma County, Kalifornii, kde stojí trpasličí les.

Použití.

Ve střední Evropě se začala používat jako léčivá rostlina od 18. století. I dnes se některé druhy se používají v domácím léčitelství. Pro účely domácího léčitelství se sbírá list, lze jej sbírat celoročně. Říká se, že urologický čaj je výborným protizánětlivým prostředkem, ale není to pravda, podle návodu, který je na obalu, se nemohou po čtvrthodinovém louhování uvolnit látky z medvědice lékařské, zejména arbutin. Ty se uvolňují až mnohem déle, po 45 minutách louhování. Urologický čaj musíme tudíž louhovat po mnohem delší dobu, jinak získáváme čaj pouze močopudný, nikoli protizánětlivý.

Pěstování.

Nadměrné zálivce je třeba se vyhnout v horkém počasí. Medvědice lékařská však snáší slunce i polostín, je nenáročná, vyžaduje písčitohumózní půdu, snáší i sucho. Medvědice lékařská se množí výsevy, řízky a dělením.

Ohrožení.

V ČR přirozeně rostoucí medvědice lékařská "(Arctostaphylos uva-ursi)" patří k silně ohroženým druhům a je chráněna i zákonem. Chráněná je i na Slovensku, v Německu a Švýcarsku.

Toxicita.

Medvědice lékařská, používaná u nás v domácím léčitelství, obsahuje glykosid arbutin a její dlouhodobé používání jako léčivé rostliny není vhodné, působí zhoubně na jaterní tkáň. Při předávkování může způsobit poškození jater a glykosurii.

Medvědice ("Arctostaphylos") je rod keřů nebo malých stromů z čeledi vřesovcovité, s oranžovou, nebo červenou kůrou a tuhými, zkroucenými větvemi.

熊果属(学名:"Arctostaphylos"; "arkto" 熊 + "staphyle" 葡萄)是杜鹃花科下的一个属,为灌木或小种树植物。


Biografie.

Počátky kariéry.

Od mládí aktivně pracoval v dělnickém hnutí. Na univerzitě se dokonce stal členem kroužku Galileiho, kde vedl sociálně demokratické křídlo. Po studiích v Hamburku se stal úředníkem v Londýně.  Několik měsíců po vypuknutí první světové války padl do ruského zajetí. V zajateckém táboře rozvinul účinnou protiválečnou propagandu. Po skončení války se vrátil do tehdejší Maďarské demokratické republiky a zde v listopadu založil Kommunisták Magyarországi Pártja ("Strana komunistů Maďarska").

Za Maďarské republiky rad.

Během existence komunistické Maďarské republiky rad byl zástupcem lidového komisaře pro obchod a politickým komisařem divize na jižní frontě. Jako voják se vyznamenal v bojích u Salgótarjánu, kdy Maďarská Rudá armáda porazila československo-francouzská vojska. V červenci se stal celostátním náčelníkem Vörös Őrség ("Rudé stráže" – obdoba policie). Také pomáhal při vzniku Slovenské republiky rad. Po pádu MRR v srpnu 1919 uprchl před Horthyho antikomunistickým režimem do Rakouska. Odtud byl ovšem v roce 1920 vyhoštěn za své názory a tak odešel na východ od Sovětského svazu. Zde pracoval v letech 1920 až 1924 jako tajemník Kominterny.

Před a po druhé světové válce.

V únoru 1924 ilegálně překročil hranice Maďarského království a ihned zahájil přípravy k znovuvybudování ilegální komunistické strany. Dne 22. září 1925 byl zatčen a v listopadu souzen stanným soudem. Následně byl v roce 1926 odsouzen na 8 a půl roku vězení, v roce 1934 po dalším soudu za svou činnost během MRR byl odsouzen na doživotí.  V rámci maďarsko-sovětské smlouvy byl Rákosi v roce 1940 deportován do SSSR. Zde až do roku 1945 pracoval jako člen moskevské emigrační komunity Magyar Kommunista Párt.  Do Maďarska se vrátil po osvobození sovětskou Rudou armádou a stal se generálním tajemníkem Magyar Kommunista Párt a ministrem státních věcí.  V listopadových volbách v roce 1945 zvítězila Független Kisgazda Párt ("Strana nezávislých malorolníků") se ziskem 59,9 % hlasů. MKP vedená Mátyášem Rákosim obdržela pouze 17 % hlasů. Sovětský maršál Vorošilov však odmítl vládu samotných malorolníků a po jeho intervenci byla ustavena koaliční vláda s komunisty, kteří drželi několik klíčových pozic (ministerstvo vnitra, velitelství pohraniční stráže).  Po vyhlášení Druhé Maďarské republiky měly již od počátku nově utvářené orgány státní správy lidově demokratický charakter. Prvním prezidentem byl zvolen člen Független Kisgazda Párt Zoltán Tildy, přívrženec Sovětského svazu, naopak premiérem se stal rovněž malorolník Ferenc Nagy, stoupenec západních demokracií.

Budování socialismu.

V roce 1947 se opět konaly volby, ve kterých zvítězila koalice v čele s MKP. Ta se pod Rákosiho vedením 12. června 1948 sloučila s MSZDP do jednotné Magyar Dolgozók Pártja ("Maďarská strana pracujících"). Jejím generálním tajemník se stal Matyás Rákosi. Krátce na to došlo k likvidaci opozice a dne 15. srpna 1949 byla vyhlášena Maďarská lidová republika, jejíž ústava, sestavená podle ústavy SSSR z roku 1936, byla přijata 20. srpna téhož roku. Mátyás Rákosi si ke svým funkcím přidal ještě jednu, stal se náčelníkem Výboru pro bezpečnost státu. Rákosi, který se stal vůdcem MLR, začal vyžadovat od svých spolustraníků z MDP naprostou poslušnost. Jeho největším rivalem byl László Rajk, který se stal ministrem zahraničí. Toho se však už v září 1949 Rákosi zbavil tím, že ho dohnal k soudu, kde se Rajk musel přiznat k tomu, že byl agentem Miklóse Horthyho, Lva Trockého, Josipa Broze Tita a západního imperialismu. Rajk byl samozřejmě shledán vinným a následně popraven.  Rákosi se v MLR snažil co nejvíce upevnit svoji moc. Kolem 2 tisíc lidí nechal popravit a přes 100 tisíc bylo uvězněno. Ti členové strany, které se vůči této politice postavili, byli vyloučeni, což činilo přibližně 200 tisíc lidí. Začaly vykonstruované soudní procesy s náboženskými činiteli, bojovníky z druhé světové války a odpůrci režimu.

Souboj s Imre Nagyem.

V srpnu 1952 byl Rákosi zvolen Národním shromážděním předsedou Rady ministrů. Ovšem po smrti Stalina v březnu 1953, byl na přímý rozkaz nového vůdce SSSR Nikity Chruščova v červnu odvolán a novým premiérem se stal Imre Nagy.  Avšak zarytý stalinista Rakosi zůstal nadále generálním tajemníkem MDP a po další tři roky soupeřil s Imre Nagyem o moc. Imre Nagy představoval nový reformní směr, zrušil státní kontrolu nad médii a podpořil veřejnou diskusi o politické a ekonomické reformě. Nechal také propustit politické vězně a začal mluvit o svobodných volbách a vystoupení MLR z Varšavského paktu. V roce 1956 již veřejně mluvil o možnosti Maďarska ""přijmout status neutrality podle rakouského vzoru"".  Dne 9. března 1955 Rákosi jménem ÚV Magyar Dolgozók Pártja Nagye obvinil z revionizmu, protisocialistického nacionalismu a za špatnou hospodářskou situaci v zemi. Tisk tento útok podpořil a 18. dubna byl po jednotném hlasování Národního shromáždění sesazen ze svého postu. Rákosi se opět stal mužem číslo jedna. Jeho politický comeback však netrval dlouho. Poté, co Nikita Chruščov vystoupil proti kultu osobnosti, byl již v červenci 1956 Rákosi odvolán ze všech svých stranických funkcí (oficiálně ""ze zdravotních důvodů"") a následně poslán do SSSR na ""léčbu"".

Závěr života.

Od roku 1956 žil Rákosi v Sovětském svazu. O rok později byl zbaven poslaneckého mandátu, následně deportován do Krasnodaru, poté do Kirgizie a nakonec do města Gorkij. V roce 1960 mu bylo dočasně pozastaveno členství ve straně MSZMP, kterou vedl János Kádár a o dva roky později byl ze strany vyloučen úplně. Mátyás Rákosi, stalinista a komunistický vůdce, zemřel 5. února 1971 ve městě Gorkij (dnes Nižnij Novgorod) v SSSR. O dva týdny později byly jeho tělesné pozůstatky pohřbeny v tajnosti v Budapešti.

Mátyás Rákosi (maďarsky "Rákosi Mátyás", vlastním jménem Mátyás Rosenfeld nebo "Emanuel Róth", 9. březen 1892 Ada – 5. únor 1971 Gorkij) byl maďarský komunistický politik. Zakladatel a první Generální tajemník MDP a předseda vlády Maďarské lidové republiky v letech 1952–1953.

拉科西·马加什(;1892年-3月9日-1971年-2月5日),匈牙利共产主义政治人物,匈牙利人民共和国在1945～1956年期间的实际最高领导人,担任匈牙利共产党中央委员会总书记。人称「匈牙利的斯大林」。1892年生于现位于塞尔维亚境内的巴奇考地区奥道乡,1971年去世于苏联高尔基。


Mládí.

Narodil se jako nejstarší syn Ferdinanda Fairfaxe 17. ledna 1612 v Otley v hrabství Yorkshire. V letech 1626 – 29 studoval na Cambridgeské univerzitě. Po studiu odejel do Nizozemska a sloužil jako dobrovolník v anglické armádě pod generálem Horacem Verem. V létě 1637 se oženil s jeho dcerou Annou Vere.

Před občanskou válkou.

Oba Fairfaxové, otec i syn, ačkoli byli ve službách krále Karla I., byli odpůrci královské svévole a Thomas se vyjádřil, že parlament je nejlepším a nejbezpečnějším jednacím místem pro krále a království. Když se Karel snažil vytvořit v Yorku svou osobní gardu, která se měla stát základem jeho vlastní armády, byl Fairfax pověřen, aby mu doručil petici parlamentu, naléhavě žádající, aby přestal vytvářet své vlastní vojsko. Fairfax mu chtěl předat tento dokument na velkém shromáždění místních rolníků. Karel tuto petici nechtěl přijmout a strhl svého koně zpět, ale Fairfaxovi se podařilo vložit petici za hrušku jeho sedla.

Občanská válka.

Když vypukla občanská válka, byl jeho otec jmenován velitelem parlamentního vojska na severu země a Thomas velitelem jezdectva. Kritická situace na severu země vznikla roku 1644, když York obsazený roajalisty pod vedením Viléma Cavendishe vzdoroval spojeným silám parlamentaristů a Skotů a městu na pomoc spěchal princ Ruprecht se všemi silami, které měl k dispozici. 2. července došlo k bitvě u Marston Moor, která byla rozhodujícím zápasem o sever země. Sám Fairfax se aktivně zapojil do boje, a i když byl několikrát zraněn, podařilo se mu připojit k Oliverovi Cromwelovi a jeho vítěznému jezdectvu. Jeho bratr Karel v bitvě padl. Parlamentaristé obsadili York a ovládli téměř celý sever země.  Na jihu a východě země pokračovala válka s roajalisty ještě další dva roky, což vyvolávalo mezi lidmi nepokoje a nespokojenost. Reakcí bylo parlamentní nařízení ("Self-Denying Ordinance"), které nařizovalo členům horní a dolní komory parlamentu, aby si vybrali mezi vojenskou pozicí nebo členstvím v parlamentu. Došlo k vytvoření armády nového jednotného typu ("New Model Army"). Jejím velením byl pověřen Thomas Fairfax a Oliver Cromwell byl jmenován jeho zástupcem a velitelem jezdectva. Velkým úspěchem této armády byla bitva u Naseby, ve které 14. červen 1645 zvítězili parlamentaristé a přinutili krále utéct do Walesu. Fairfax poté velel obléhání Leicesteru a dobyl Tauton, Bridgewater a Bristol.  Král se vrátil z Walesu do Oxfordu, kde byla silná vojenská posádka, ale před hrozbou obléhání utekl a vzdal se Skotům. Oxford padl v září 1646 a Karel I. tak neměl ani armádu ani žádné vojsko. V lednu 1647 byl Skoty předán parlamentaristům a Fairfax ho doprovázel při cestě do Holdenby. Následovala jednání mezi parlamentem a králem, mezi králem a Skoty a mezi presbyteriány a radikály v parlamentu. Fairfax byl nucen stát se prostředníkem v jednání mezi důstojníky armády a parlamentem. Nespokojenost důstojníků vyvrcholila zajetím krále oddílem jezdectva. Armáda se stala nátlakovou skupinou, která požadovala rozpuštění parlamentu a potrestání krále.  Fairfax trávil v té době více času na svém panství, a protože považoval situaci za příliš radikální, uvažoval o rezignaci na vrchní velení armády. Byl ale přesvědčen, aby v této pozici dále vytrval. Krátce před vypuknutím druhé fáze občanské války se stal následníkem svého otce jako baron a správce Hullu. V boji proti roajalistům roku 1648 prokázal svoji dřívější rozhodnost a schopnost a jeho největším úspěchem bylo úspěšné obléhání Colchesteru. V té samé době Cromwell v bitvě u Prestonu porazil Skoty a završil tak vítězství parlamentaristů.  Fairfax byl dohodnut s Cromwellem a vojenskými veliteli na potrestání Karla I. a stále byl vrchním velitelem armády. Byl jmenován vrchním soudcem v procesu s králem a účastnil se jeho počátečních jednání. Když ale zjistil, že se má jednat o trestu smrti pro Karla, odmítl se dalších zasedání soudu zúčastnit. Jeho poslední akcí, kde působil, jako vrchní velitel bylo potlačení vzpoury v Burfrodu v květnu 1649. Roku 1650, když Skotové jmenovali Karla II. králem a parlament rozhodl o vyslání vojska do Skotska, aby zabránil případné invazi Skotů do Anglie, Fairfax rezignoval na svou funkci. Jeho nástupcem v této pozici byl jmenován Cromwell.

Poválečné období.

Fairfaxovi byla přiznána penze ve výši 5000 liber ročně a žil na svém panství v Nunappletonu až do smrti lorda protektora. Problémy pozdního období anglické republiky přivedly Fairfaxe zpět do politiky. Pomáhal George Monckovi v tažení proti vojsku Johna Lamberta. V prosinci 1659 vedl skupinu Yorkshirských mužů a jeho pověst způsobila, že se k nim připojilo asi 1200 členů jezdectva Lambertovy armády, což vedlo ke kolapsu Lambertova vojska. Fairfax se stal členem nově svolaného parlamentu a byl hlavním představitelem skupiny poslanců, která měl uvítat Karla II. Posledních 11 let svého života strávil Fairfax na svém panství v Yorkshire.

Thomas Fairfax (17. leden 1612 – 12. listopad 1671) byl generál a vrchní velitel parlamentaristické armády v době anglické občanské války.

托马斯·费尔法克斯(Thomas Fairfax,1612年-1671年),英国军事家,约克郡人,曾在英国内战中担任议会军统帅并取得胜利。他在军中声望很高,以勇敢著称,其关于防御的战略理论在历史上享有重要地位。他曾镇压长老派和平等派。1650年他不满奥利弗·克伦威尔实行独裁专断,愤而离职。


Střední škola a koleje.

Hrál za Univerzitu v Arizoně a do NBA vstoupil v draftu roku 2001, kde si ho až ve 2. kole jako číslo 31 vybrali Golden State Warriors. Gilbert nosil už od střední školy dres s číslem nula. Později však nosil jedničku.

Basketbalová kariéra.

Do NBA se Arenas poprvé dostal v dresu Bojovníků na pozici střílejícího rozehrávače. Ale jeho driblérské schopnosti, vedení míče a přehled ve hře se ukázaly být rozhodující pro jeho přeřazení na klasického rozehrávače. Jeho snem bylo, aby byl draftován New Yorkem Knicks, ale to se mu nesplnilo. V druhé sezóně v NBA byl oceněn cenou MVP pro utkání nováčků na All Star Weekendu. Po této sezóně se stal jedním z mnoha volných hráčů v NBA. Jako volný agent podepsal smlouvu s Washington Wizards, kteří kolem něj začali budovat nový tým, poté co odešel definitivně do penze spolumajitel klubu a legenda basketbalu Michael Jordan. Arenas ale první sezónu v hlavním městě USA věděl, že neudělal špatně, protože spolu s kolegou Larrym Hughesem měli přes 22 bodů na zápas a stali se nejlépe střílející dvojicí na stejném postu v NBA a Gilbert byl v roce 2005 poprvé nominován do All Star Game. Díky svému neobvyklému chování se stal rychle oblíbencem fanoušků Wizards. Poté, co hlavně on rozhodl sérii s Bulls v play-off, se stal typickým franchise playerem. Zařadil se po bok největších hvězd NBA. V roce 2006 měl 29.3 bodu a 6,1 asistence na zápas. Účastnil se soutěže trojkařů, ale prohrál s Dirkem Nowitzkim. Potom Gilbert vinou různých zranění (zejména vážného zranění kolene) nehrál od dubna 2007 ani jeden zápas až do 15. března 2009, kdy dal 15 bodů a 10 asistencí při prohře s Pistons.

Osobní život.

Jeho otec ho měl za svobodna s matkou, která byla drogově závislá a opustila ho, když byl ještě Arenas dítě. Jeho prarodiče pochází z Kuby. Sám má čtyři děti.

Náchylnost ke zraněním.

Jednalo se o vynikajícího hráče, který byl svým pojetím hry unikátní, ale měl smůlu na zranění, zejména kolen. Když se ale nakonec v sezóně 2008/2009 vrátil zpátky na palubovky, dlouho nehrál. Trenér Wizards Flip Saunders jej nenasazoval do utkání.

Gilbert Jay Arenas Jr. (* 6. ledna 1982 Tampa, Florida, USA) je bývalý americký profesionální basketbalista, někdejší hráč NBA.

小吉尔伯特·杰·阿里纳斯(英语:Gilbert Jay Arenas, Jr.,1982年-1月6日), 美国职业篮球运动员,外号「零号情报员」「零号探员」「大将军」等。曾是美国国家男子篮球队成员,司职控球后卫,有时客串得分后卫。曾经是联盟巨星,后因反复伤病,竞技状态严重下滑。在转战CBA为上海大鲨鱼队效力1个赛季后,于2013年11月宣布从NBA退役。 阿里纳斯曾因为在更衣室“持枪事件”被禁赛。NBA中有以他的名字命名的阿里纳斯条款。


Rozdíl mezi alternativní a komplementární medicínou.

Americké národní středisko pro komplementární a integrované zdraví (NCCIH) používá toto rozlišení:

Nekonvenční medicína.

Termín nekonvenční medicína (anglicky "unconventional medicine") vyjadřuje, že dané léčebné postupy nejsou uznány jako lege artis medicínské postupy, že nebyly prověřeny podle pravidel klinického výzkumu. Nejsou považovány za standardní způsoby léčby, nepatří do objemu zákonem vymezené zdravotní péče hrazené zdravotními pojišťovnami či jinými subjekty předplacené péče. Ovšem situace se v jednotlivých zemích různí a obzvláště soukromé pojišťovny stále více zařazují některé nekonvenční služby do katalogu péče, protože je po těchto metodách poptávka. V tom jsou v postavení obdobném, jako např. doplňky stravy.

Komplementární medicína.

Termín komplementární medicína (anglicky "complementary medicine") zdůrazňuje, že mnohé nekonvenční postupy nejsou nasazovány místo standardních, nýbrž že je doplňují a že mají podpořit účinek vědecké medicíny či mají na léčbu navázat.

Alopatická medicína.

Alopatická medicína, nebo „alopatie“ je termín užívaný homeopaty k označení jiných postupů než homeopatických. Jedná se tedy o označení klasické medicíny, které vytvořil Samuel Hahnemann jako protiklad k homeopatii.

Tradiční medicína.

Termín tradiční medicína odkazuje na nevědecké léčitelské praktiky určité kultury, na rozdíl od postupů, které obvykle používají jiné kultury, ve kterých kde dominuje lékařská věda.

Holistická medicína.

Holistická, nebo také „celostní medicína“ využívá různé léčebné postupy, od konvenčních léků po alternativní metody jako homeopatii, akupunkturu, šiatsu aj. Holistická medicína usiluje o sjednocení těla a duše. Opírá se o názory, že příčinou nemocí jsou jevy jako úbytek energie způsobený špatnými návyky a stresem, jak fyzickým, tak i psychickým. Nemoc je v holistické medicíně tedy chápána jako důsledek nerovnováhy mezi příčinami biologickými a osobními.

Alternativní a komplementární medicína nebo jen CAM (z anglického "Complementary and Alternative Medicine") je jakýkoli z přístupů určených ke zlepšení nebo udržení lidského zdraví, které nejsou součástí standardní lékařské péče, známé také jako konvenční nebo západní medicína. Tyto přístupy CAM se obvykle používají způsobem, který je komplementární ke standardní lékařské praxi nebo se používá místo standardní medicíny, jsou někdy označovány jako holistické nebo součástí tradiční medicíny, ačkoli tyto oblasti medicíny nepokrývají všechny formy CAM. Ve skutečnosti CAM zahrnuje nejen klasické systémy, jako je ajurvédská medicína a tradiční čínská medicína, ale také širokou škálu dalších forem terapie, včetně chiropraktické medicíny, biofeedbacku, arteterapie, hypnózy. Mnoho z těchto přístupů je ve srovnání s konvenční medicínou považováno za okrajové - to znamená, že obvykle nejsou ústředním prvkem lékařských osnov, a obvykle nejsou předepisovány lékaři, kteří praktikují konvenční medicínu. Nicméně z důvodu rostoucího počtu důkazů, které podporují bezpečnost a účinnost některých přístupů CAM, se ti, kteří praktikují konvenční medicínu, stali také praktiky CAM. Ve dvou posledních desetiletích došlo k terminologickému rozšíření a začalo se hovořit spíše o integrované, a nekonvenční a komplementární medicíně.

替代医学(英语:alternative medicine、 fringe medicine、pseudomedicine或questionable medicine,也称另类医学)指任何声称产生医疗效果,但并非源于科学方法收集证据的医疗实践。替代医学不是生物医学的一部分,由于其疗效宣称与科学共识及已确立的科学定律矛盾,所以它们通常是被证明无效的、未经证明的,或者无法证明的。替代医学包括各种卫生保健实践、保健产品和疗法,其在生物学角度上令人觉得貌似是合理的,但不是经过充分测试、与证据和科学矛盾,甚至是对人体有害或有毒 。替代医学的例子包括顺势疗法、自然疗法、脊椎按摩疗法、能量医学、各种形式的针灸、中国传统医学、阿育吠陀医学、柔道整复术、信仰疗法。检测替代医学疗效的费用庞大,美国政府曾花费高达25亿美元来测试各类替代医学。然而与虚假治疗(即使用安慰剂)相比,几乎没有一种替代疗法能表现出更佳的疗效。


Historie.

Firma BASF na výrobu barviv byla založena v německém Mannheimu v roce 1865 Friedrichem Engelhornem. Chemička byla postavena na druhém břehu řeky Rýn u Ludwigshafenu, neboť městská rada se obávala, že znečištění ovzduší z provozu by mohlo obtěžovat obyvatele města.  Po úspěchu anilinových barviv následovala výroba sody, kyseliny sírové, dusičné a dusíkatých hnojiv. Pro jejich výrobu byl v roce 1911 zřízen závod ve čvrti Oppau, kde v roce 1921 exploze cca 400 tun hnojiva způsobila druhý největší katastrofální výbuch v Německu s 559 mrtvými a 1977 raněnými.  Od roku 1916 pracovala výroba výbušnin v Leuně u Merseburgu (pozdější VEB-Leunawerke). Za druhé světové války jedna z nejvýznamnějších výroben syntetického benzínu a průmyslový závod s nejsilnější obranou v Evropě se stala cílem strategického bombardování, 22 náletů.  V roce 1925 se BASF stala vedoucí složkou konglomerátu IG-Farben, ktará vlastnila patent na insekticid Cyklon B.  V roce 1937 byl jako pobočka Leuny zprovozněn závod Buna v Schkopau poblíž Halle na výrobu syntetckého kaučuku (postup BUtadien-NAtrium), PVC a jiných polymerů.  Konglomerát IG-Farben byl spojenci po válce rozpuštěn do původních firem. V 50 letech zavádí výrobu silonu a uvádí na trh Styropor - pěnový polystyrén, V 60 letech BASF expandoval a postavil řadu továren v zahraničí, Posléze rozvíjí kvalifikovanou (specializovanou) chemii a opouští spotřebitelskou chemii. V roce 2008 mění obchodní egistraci na BASF SE (Societas Europaea).

Současnost.

BASF je podle obratu největší chemickou společností na světě. Její centrální závod v Ludwigshafenu je největším souvislým chemickým areálem v Evropě, táhne se přes 5 km podél levého břehu Rýna a kromě rozsáhlé vlečkové sítě disponuje i říčním přístavem ("Ludwigshafen Nordhafen)" včetně stání pro říční tankery.  Během let pohltila např. firmy Wintershall (suroviny včetně ropy a plynu), Johnson Polymer, stavební chemii Degussa, speciální chemii Cognis, papírenskou a vodárenskou chemii Ciba, speciální chemii pro povrchové úpravy Chemetall, pesticidy od Bayer AG aj. Produkce nyní sahá od chemikálií organických i anorgaických, plastů a zušlechťujících komponentů přes chemické přísady, katalyzátory a přípravky na ochranu rostlin až po surovou ropu a zemní plyn. V roce 20019 dosáhla společnost BASF obratu 68 miliard USD. V roce 2020 se očekává divestice stavební chemie.

BASF v Česku.

V roce 2009 dosáhl koncern BASF v České republice obrat ve výši 259,2 milionu eur. Odbyt zabezpečuje BASF spol. s r.o. a BASF Stavební hmoty Česká republika s.r.o. se sídlem v Chrudimi, aktivity koncernu zastupuje i společnost Wintershall Gas spol. s r.o.

BASF (zkratka z původního názvu Badische Anilin- & Soda-Fabrik) je německá agrochemická firma, které patří k největším na světě.

巴斯夫(自2008年1月14日起更名为巴斯夫欧洲公司,BASF SE)是一家德国的化学公司,以收入衡量则是世界最大的化工康采恩。缩写BASF是由以前的全名“Badische Anilin-und-Soda-Fabrik”(巴登苯胺苏打厂)而来,今日BASF四个字母则是集团的注册商标。巴斯夫的股票交易代码如下:法兰克福(BAS)、伦敦(BFA)、苏黎世(AN)。


Klasifikace a typy.

Labyrinty ve tvaru čtverce nebo obdélníku jsou zřejmě ty nejstarší. První známé vyobrazení a pravděpodobně nejstarší labyrint tohoto typu se našel na hliněné destičce v egyptském Pylu.  Kulaté nebo kruhové se objevily u Etrusků na konci sedmého století před naším letopočtem v Itálii; pozdější nálezy pocházejí z paláce Knóssos z konce třetího století. Někteří odborníci se domnívají, že tento Knósský palác a Mínóův labyrint jsou totožné.  Bludiště se rozdělují do dvou hlavních skupin. První skupinou jsou klasické labyrinty: Mají jeden jediný vstup a k dosažení středu se používá jedné cesty, která nenabízí žádnou jinou možnost. Tím, že existuje jedna jediná cesta, nemůže poutník minout cíl.  Druhou skupinou jsou klasická bludiště (bludiště s alternativními cestami): Mohou mít více vstupů a více výstupů, více nejednoznačných cest a poutník v nich snadno zabloudí. Bludiště se začaly používat v zahradách v Anglii ve dvanáctém století a sloužily jako ideální místo pro romantické chvíle. Postupně se rozšířily po celé Evropě, zejména ve Francii a Itálii. Typická bludiště jsou například v zahradách Andrého Le Nôtre ve Versailles a Caboniho Villa Pisani v Itálii.  Každá z těchto dvou velkých skupin se navíc rozděluje do podkategorií v závislosti na systému a vedení cest:

Místa.

Známý je labyrint v kostele v Orléansville v Alžírsku, řezba labyrintu v italské Lucce, na normandské křtitelnici v Lewannicku v Coirnwallu, v chrámu v Bournu v Cambridgeshiru a v katedrále v Ely. Známé jsou také labyrinty křovinné, např. v Hampton Court Palace u Londýna. Replika labyrintu v Chartres je asi z roku 1220.  Labyrinty se zabývá Američanka Lauren Actress, která je objevila díky Jean Houstonové.  V zahraničí jsou známé moderní labyrinty zejména ve Willen Parku, Milton Keynes; Grace Cathedral v San Franciscu; Tapton Park v Chesterfieldu; Old Swedes Church ve Wilmingtonu; labyrint v Shed 16 v Old Portu v Montrealu a na náměstí Trinity Square v Torontu.

České země.

V Čechách se na zámku v Loučeni mezi Nymburkem a Mladou Boleslaví nachází celé „labyrintárium“ – jedenáct různých typů labyrintů podle projektů architekta Adriana Fishera z Anglie.  V Brandýse nad Orlicí vznikl první ryze přírodní labyrint britského typu v Čechách. Stěny tvoří habr obecný a má tvar čtverce ve kterém je vepsaná zjednodušená azimutálně pojatá kresba zemské koule.  Labyrint je také v zahradě společnosti Botanicus v Lysé nad Labem, u zříceniny Nový Hrad u Hanušovic, u rybníka v Úněticích u Prahy nebo v Praze, na Vyšehradě nebo v zahradě trojského zámku. V Praze je také zrcadlový labyrint v Bludišti na Petříně.  Labyrint je také ve Frýdku-Místku, průměr 11,12 m.  Labyrint v Havířově, průměr 9 m. Nachází se v centru města.  Labyrint v Třinci, průměr 10 m. Labyrint je umístěn v městském lesoparku.  Labyrint v Senohrabech u Prahy. První malovaný školní labyrint v České republice, průměr 9 m. Umístěn před budovou ZŠ Senohraby.

Moderní bludiště.

V posledních letech došlo k oživení zájmu o labyrinty a jejich symboliku. Inspirují se jí mnohé stavby v Čechách i v zahraničí, a které již byly popsány výše.  Vzniklo bezpočet počítačových her, které zachycují tematiku bludiště nebo labyrintu.  Ve sportu jsou některé soutěže, například tratě při soutěžích bobů, sání nebo skeletonu.

Labyrint v umění.

Takzvaný labyrint Chakravyuha, pro který je typický trojnásobný vzor spirály, byl například zobrazen s vojákem uprostřed ve válce v Kurukshetře ve staroindickém eposu "Mahábhárata".

Moderní pojetí.

V moderním zobrazení se stále zaměňují významy labyrintu a bludiště, ve kterém se může člověk ztratit.  Mýtus o labyrintu v poslední době našel zpodobnění ve hře Ilinky Crvenkovské, která zkoumá mužovu schopnost ovládat svůj vlastní osud. Théseus byl v aktu o sebevraždě zabit Minotaurem, kterého později zabijí zděšení měšťané.  Argentinský spisovatel Jorge Luis Borges se myšlenkou labyrintu zabývá ve svých krátkých povídkách. Tento symbol používají o další autoři, jako například Umberto Eco – "Jméno růže", Mark Z. Danielewski – "House of Leaves"). Kromě toho fantasy série Rogera Zelaznyho – "The Chronicles of Amber" představuje labyrint nazvaný „the Pattern“, ve kterém chodí lidé, co mají moc se pohybovat mezi paralelními světy. V avantgardním filmu "In the Labyrinth" hledá autor smysl symbolů moderního labyrintu.  Labyrint je také důležitým předmětem ve výtvarném umění. Do 20. století patří například Piet Mondrianova "Dam and Ocean" (1915), (Přehrada a oceán", Joan Miró – "Labyrint" (1923), Pablo Picasso "Minotauromachia" (1935), M. C. Escher – "Relativity" (1953), Friedensreich Hundertwasser – "Labyrinth" (1957), Jean Dubuffet – "Logological Cabinet" (1970), Richard Long – "Connemara sculpture" (1971), Joe Tilson – "Earth Maze" (1975), Richard Fleischner – "Chain Link Maze" (1978) a István Orosz – "Atlantis Anamorphosis" (2000).

Kulturní význam.

V pradávných dobách se věřilo, že labyrinty sloužily jako past na zlé duchy nebo jako definované trasy pro rituální tance. Ve středověku je labyrint symbolem cesty k Bohu s jasně definovaným centrem (Bůh) a jedním vstupem (narození).  Labyrinty lze považovat za symbolickou formu pouti; lidé jí mohou projít, stoupající ke spáse nebo osvícení. Mnoho lidí si nemohlo nebo nemůže dovolit do vzdálených svatých míst a zemí cestovat a tato bludiště s modlitbou náročné cesty nahrazují. V pozdější době náboženský význam bludiště opadl a sloužily hlavně pro zábavu. V poslední době se však jejich duchovní aspekt znovu vrací.  Mnoho nově vyrobených bludišť dnes vzniká v kostelech a parcích. Labyrinty využívají moderní mystikové s cílem přispět k dosažení stavu rozjímání. Při chůzi v chodbičkách člověk sleduje směr, ztrácí vnímání okolního světa a ztiší svou mysl. Společnost "Labyrinth Society" na svých internetových stránkách poskytuje lokátor labyrintů všech míst na světě.

Labyrint (řecky λαβύρινθος "labyrinthos") ve staré řecké mytologii navrhl a postavil legendární řemeslník Daidalos pro krétského krále Mínóa v paláci Knóssos. Úkolem bylo zadržet strašného Mínotaura – tvora, který byl z poloviny člověkem a napůl býkem. Mínotaura nakonec zabil statečný aténský hrdina Théseus. Daidalos postavil Labyrint tak šikovně a chytře, že on sám mohl jen stěží uniknout poté co stavbu dokončil, Théseovi však pomohla Ariadna (dcera krále Mínóa) a její osudové klubko nití, které mu pomohlo najít cestu zpět.

迷宫(希腊文:,拉丁转写:labyrinthos)在希腊神话中是一座精心制作的建筑物,由名匠代达罗斯为克里特岛的国王米诺斯所设计,建造于克诺索斯。这座迷宫用来囚禁米诺斯的儿子,半人半牛怪物的弥诺陶洛斯。代达罗斯巧妙地建造这座迷宫,使得在完成后他本人几乎无法从中逃脱。雅典英雄忒修斯得到阿里阿德涅的相助,在杀害弥诺陶洛斯后,顺着阿里阿德涅的线带领之下成功逃出迷宫。


Vývoj.

O vývoji nového akrobatického letounu bylo rozhodnuto v n. p. Moravan v Otrokovicích na podzim roku 1973 s cílem prosadit jej sportovně na 8. mistrovství světa v letecké akrobacii v roce 1976 v Kyjevě.  Projekt byl připraven pod vedením Ing. Jana Mikuly a bylo k němu přistupováno velmi odborně. Již samotnému projektu předcházela anketa mezi leteckými akrobaty i odborníky v různých oblastech a díky ní byly nastaveny základní požadavky kladené na nový stroj. Při návrhu poté byla poprvé v Československu u této kategorie letadel vypracována matematická optimalizace. Jedním z požadavků bylo použití dostatečně výkonného motoru, který ovšem v tehdejším „východním bloku“ nebyl k dispozici. Byl tedy zvolen americký motor Avco Lycoming AIO-540 D4B5 o výkonu 191 kW (260 k). Kvůli úspoře hmotnosti (a také únavové životnosti) bylo použito průběžné křídlo.  Projekční práce, konstrukce a výroba prvního prototypu trvaly rekordně krátkou dobu a již 28. června 1975 proběhlo první vážení a první kontrola vypočtených předpokladů. Dne 30. června 1975 byla poté uskutečněna první motorová zkouška prototypu a 18. července 1975 první vzlet (OK-070, výrobní číslo 0001, pilot Vlastimil Berg).  Sériová výroba začala v roce 1976 po úspěšné premiéře na MS v Kyjevě, kde Ivan Tuček skončil na třetím místě.

Světové sportovní úspěchy.

Další vítězství získal Zlín Z-50 i na mistrovstvích Evropy a Československa a dodnes je používán některými sólovými akrobatickými piloty i skupinami (například čeští Flying Bulls nebo polští Żelaźni).

Vyrobená letadla.

» V tabulce jsou uvedeny informace zjištěné ze zdrojů na internetu (viz Externí odkazy a Google), prázdné kolonky znamenají "nezjištěno".

Zlín Z-50 je československý, resp. český speciální akrobatický letoun. Jedná se o celokovový dolnoplošník s pevným podvozkem, první sériově vyráběný speciální akrobatický letoun na světě.

兹林Z 50是一款单引擎特技飞机,由捷克斯洛伐克的莫拉凡飞机制造公司所制造,于1975年首飞。


Paleobiologie.

Stegosauři patří spolu s příbuznými ankylosaury do skupiny Thyreophora, pro kterou je charakteristická přítomnost různého množství osteodermů (kostních destiček) a tělního pancíře. Stegosauři na rozdíl od ankylosaurů nemají příliš dobře vyvinutý tělní pancíř, zato jsou vybaveni často až bizarní plejádou různých trnů, bodců a plátů, které ční z jejich hřbetu, krku, ocasu a boků. Na konci ocasu se obvykle nacházelo několik ostrých bodců, sloužících jako zbraň před útočícími dravými teropody. Stegosauři měli často omezený počet zubů a přední část jejich rohovinou pokrytého zobáku (ramfotéka) byla obvykle bezzubá. Zajímavou formou je sauropodům podobný dlouhokrký rod "Miragaia" z Portugalska. Dosud není jisté, zda se stegosauři dokázali stavět na zadní, jak někteří paleontologové rovněž předpokládají.  V roce 2010 bylo publikováno několik vědeckých studií, výrazně upřesňujících pohled na paleobiologii stegosauridů. Byl například oznámen objev prvních zkamenělých otisků kůže (rod "Hesperosaurus") a poprvé byla podrobně zhodnocena funkce stegosauřích čelistí při mechanickém zpracování potravy.

Druhová rozmanitost a rozšíření.

Stegosauři patří k dinosauřím kladům, od kterých nemáme dostatečné množství fosilních pozůstatků na to, abychom mohli plně rekonstruovat průběh jejich makroevoluce. Proto patří mezi relativně méně početné skupiny dinosaurů. Celkem je k červenci roku 2019 známo asi 27 druhů těchto ptakopánvých dinosaurů. To z nich činí pomyslně až šestou nejpočetnější skupinu druhohorních dinosaurů, po teropodech (466), sauropodomorfech (362), ornitopodech (213), rohatých dinosaurech (ceratopsech, 109) a ankylosaurech (95).  Ačkoliv většinu druhů stegosaurů známe ze severních kontinentů někdejší Laurasie (Severní Amerika, Evropa a Asie), fragmentární objevy z poslední doby ukazují, že biodiverzita této skupiny byla nejspíš stejně vysoká i na jižních kontinentech Gondwany. Z nich zatím známe jen tři rody stegosaurů - "Adratiklit" z Maroka, "Kentrosaurus" z Tanzanie a "Paranthodon" z Jihoafrické republiky - mnohé fosilní otisky a fragmenty však nasvědčují podstatně výraznějšímu rozšíření skupiny.

Klasifikace.

Podřád Thyreophora  Infrařád Stegosauria

Stegosauři, neboli zástupci skupiny Stegosauria (v překladu "zastřešení ještěři") byli primárně čtyřnozí býložraví ptakopánví dinosauři, žijící v období střední jury až spodní křídy (před asi 165 až 125 miliony let) především na území dnešní Severní Ameriky, Asie a Evropy. Jejich původ je třeba hledat nejspíše na území dnešní Číny nebo Velké Británie, odkud známe nejprimitivnější vývojové formy stegosaurů. Primitivní formu představuje například čínský "Huayangosaurus", jehož přední nohy jsou ještě stejně dlouhé jako zadní (primitivní znak). Největším a zároveň nejznámějším zástupcem skupiny byl svrchnojurský "Stegosaurus", dosahující délky až přes 9 metrů. Podobné velikosti však dosahoval zřejmě také "Dacentrurus".

剑龙亚目(拉丁名Stegosauria)是一类植食性恐龙,生存在侏罗纪与白垩纪早期。这类动物的化石大多出现在北半球,尤其是北美洲与中国。牠们在地理上的起源尚未明了,目前已知最古老的化石是在侏罗纪中期的摩洛哥出土,但是英格兰南部也有一些零碎的残骸。


Pojmenování.

Dorthonion, znamená v překladu ze sindarštiny Země borovic. Své jméno vysočina získala díky tamním hustým borovým lesům. V roce 455, kdy Temný pán Morgoth prolomil Obklíčení Angbandu, vyslal přes planinu Ard-galen potoky lávy, které ji sežehly. Láva se zastavila o Dorthonionské kopce, avšak borové lesy vzplanuly a téměř celá severní část jich shořela. Stromy, které v Dorthonionu později vyrostly, byly černé a zkroucené. Toto zlo, které prostoupilo celý les, způsoboval Sauron, který se usídlil na nedalekém ostrůvku Tol Sirion. Elfové Dorthonion přejmenovali na Taur-nu-Fuin (Les noci) a Deldúwath (Hrůza nočního stínu).

Geografie.

Dorthonionská vysočina se nacházela severně od Thingolova království Doriath a od západního po východní konec měřila necelých 300 km. Na západě byla od Ered Wethrin oddělena Sirionským průsmykem a na východě ji Aglonský průsmyk odděloval od Maedhrosovy marky. Směrem na sever se Dorthonion pozvolna snižoval a přecházel do planiny Ard-galen. Severovýchodní část vysočiny obsahovala kraj Ladros. Na východ od něj se nacházela rovinatá země Lothann. Jižní strana vysočiny byla ohraničena strmými horami Ered Gorgoroth. Jedinou schůdnou cestou směrem na jih byl průsmyk Anach. V Dorhonionu pramenily řeky Rivil, Aros, Esgalduina a Mindeb, které se všechny vlévaly do Sirionu. Borovicové lesy pokrývaly především severní a západní okraje vysočiny. Centrální Dorthonion byl chladný a nehostinný a nacházela se v něm horská jezera. Největším z nich bylo jezero Aeluin.

Role v příběhu.

Dorthonion vzniknul při Válce hněvu, kdy se země zvrásnila pod náporem útoku Valar. Když se Noldor vrátili do Středozemě, usadili se na severu Dorthonionské vysočiny Finarfinovi synové Angrod a Aegnor, kteří byli vazaly svého bratra Finroda. Bratři však vládli pouze nečetnému lidu, protože jejich země byla neúrodná a velitelé nepočítali, že by se Morgoth při útoku na jih pokusil překročit štíty Ered Gorgoroth. Edain, kteří později do Beleriandu dorazili, vstupovali do elfých služeb. Bëorův lid sloužil Finarfinovu domu a usadil se v kraji Ladros. Když v roce 455 Prvního věku prolomil Morgoth Obklíčení Angbandu, padli v boji s jeho vojsky Angrod i Aegnor, ale také pán Bëorova domu Bregolas. Většina lidu tehdy opustila Dorthonion a uprchla do opevněného Hitlumu k Fingolfinovi. Poslední, kdo na vysočině vzdoroval, byl Bregolasův bratr Barahir se svými muži, mezi kterými byl i jeho syn Beren. Nakonec byli všichni až na Berena usmrceni a Barahirův syn byl nucen uprchnout do Doriathu. Dorthonion byl poté neobydlen a svobodně se po něm procházely Morgothovi stvůry. Při Válce hněvu, kdy byla rozvrácena Morgothova pevnost Angband a strženy štíty Thangorodrim, byla většina Beleriandu zaplavena mořem. Dorthonion se stal jedním z mála míst, které útok vody ustálo. Tento ostrov nedaleko západních břehů Středozemě byl nazván Tol Fuin.

Dorthonion nebo též Dorthonionská vysočina je oblast nacházející se ve fantasy světě J.R.R. Tolkiena. Vysočina ležela severně od rozlehlých zemí Beleriandu a jižně od travnaté pláně Ard-galen a Morgothovi pevnosti Angband. V Bitvě náhlého plamene, byly Dorthonionské lesy spáleny a Dorthonion byl nadále označován jako Taur-nu-Fuin (Les noci) a Deldúwath (Hrůza nočního stínu). Dorthonion je jedním z mála míst na východ od Ered Luin, které nebylo zaplaveno mořem na konci Prvního věku. Ostrov, který z Dorthonionu zbyl, byl pojmenován Tol Fuin.

在托尔金(J. R. R. Tolkien)小说里,多索尼安(Dorthonion,松树之地),即后来的浮阴森林(Taur-nu-Fuin),在第一纪元时是一个高地的名称,位于贝尔兰(Beleriand)以北,阿德加蓝草原(Ard-galen)以南,那里接连魔苟斯(Morgoth)的安戈洛坠姆(Thangorodrim)要塞。