Prvky skautské metody.

Světová organizace skautského hnutí (WOSM) během času mírně mění definici skautské výchovné metody. V 80. letech sestával ze čtyř prvků: skautský slib a zákon, učení se aktivní činností (learning by doing), družinový systém a postupný a stimulující program. To bylo v devadesátých letech rozšířeno na sedm prvků. Na 41. světové skautské konferenci v roce 2017 byl přidán osmý prvek "community involvement", česky překládáno jako "zapojení do společnosti". V České republice ji do roku 2014 definoval Junák jako deset prvků (skautský slib a zákon, učení se prostřednictvím praktických činností a her, týmová práce ve skupinkách, zájem a spoluúčast každého mladého člověka na jeho osobním rozvoji, symbolický rámec, pobyt a činnost v přírodě a její poznávání a ochrana, podpora mladých lidí dospělými, služba společnosti, postupně stimulující programy, symbolika a výchovné prostředí). Od roku 2014 je ve stanovách největší české skautské organizace Junák - český skaut zavedeno sedm prvků metody (bez zapojení komunity, ta bude pravděpodobně přidána při další úpravě stanov).  V republice se nejspíš nenajde žádný skautský oddíl, který by stoprocentně fungoval dle všech níže uvedených zásad. Každý oddíl je jiný, každý oddíl je tvořen jinými lidmi, determinován jiným prostředím i možnostmi, nicméně skautská výchovná metoda by měla být závazná a určující pro skautskou výchovu.

Skautský slib a zákon.

Skautské hnutí neusiluje pouze o „zabavení“ svých členů, případně o učení zálesáckým dovednostem, ale zejména o systematickou hodnotovou výchovu a duchovní rozvoj každého jedince. Skautské hnutí usiluje o to, být aktivní součástí demokratické občanské společnosti, a chce vychovávat samostatně myslící jedince s pevnými morálními zásadami, kterým není lhostejný svět kolem nich a nebojí se stát si za svými ideály. Pomůckou k tomu je skautský slib a zákon, které mají dětem a mladým lidem ukázat hodnoty, jež by měly být základem každé slušné společnosti. Součástí hodnotové výchovy v oddíle by ale neměla být jen práce se slibem a zákonem, ale např. i budování osobní morálky a zodpovědnosti za své chování a jednání, důraz na plnění povinností, sebereflexe (co jsem udělal dobře/ špatně, v čem se mohu zlepšit?), rozbor chování hrdinů v motivačních příbězích atd. Snad nejdůležitějším prvkem v hodnotové výchově je vzor chování vedoucích. Dětem často z domu chybí vzory, jejichž příkladu by se mohly držet.

Učení se zkušeností - prostřednictvím praktických činností a her.

Učení se aktivní činností, neboli učím se tím, že něco dělám (learning-by-doing). Např. stavba tábora a zajišťování jeho chodu vesměs vlastními silami (vaření aj.) je nástrojem, jak budovat u dětí úctu k práci, učí je samostatnosti, střídmosti, utužuje fyzickou kondici aj. Znalosti a dovednosti by neměly být dětem předkládány „na podnose“. Poznatky a zkušenosti by měly děti sbírat samy vlastní aktivitou a zvídavostí nebo prostřednictvím her, což výrazně pomáhá jak samotném procesu učení, tak i atraktivitě programu.

Družinový systém.

Práce v družinách a menších skupinkách je pro skauting dalším charakteristickým rysem, který byl poté převzat i do jiných mládežnických uskupení. Zakladatelem družinového systému je lord Robert Baden-Powell, který během búrských válek v jižní Africe rozdělil své vojáky do menších skupinek, které si zvolily svého vedoucího a byly skrz něj organizovány. Tento nápad se osvědčil i v práci s mladými lidmi, kterým se Baden-Powell později rozhodl věnovat, a tak vznikl družinový systém v podobě, jak jen známe dnes. Pokud to možnosti oddílu dovolují, je družinový systém nejlepší volbou. V družině se děti učí od sebe navzájem, jeden druhému jde často příkladem, v družinách též vznikají pevnější přátelské vztahy, rozhodování a příprava programu probíhá na základě dohody. Z hlediska organizace je tento systém náročnější na koordinaci vedoucích a programu, který se dětem připravuje, a proto s družinovým systémem některé oddíly nepracují.

Program osobního růstu.

Skauting je založen na cestě neustálé výchovy a sebevýchovy, jež by měla každého zdokonalovat po všech stránkách a dát vyniknout nejlepším vlastnostem každého jedince. Tento prvek metody pracuje s zájmem a spoluúčastí každého mladého člověka na jeho osobním rozvoji. Možností, jak posilovat osobní rozvoj, je mnoho – od plnění skautské stezky, odborných zkoušek - odborek, oddílových výzev (např. tři orlí pera) po pozdější činovnické vzdělávání. Nejde o porovnávání schopností dětí navzájem, ale hlavně o osobní růst a zdokonalování se každého jedince zvlášť.

Symbolický rámec.

Symbolický rámec je možné chápat jako určitý „obal“ skautského programu, který mu má dodávat atraktivitu a podporovat naplňování vytyčených cílů. Nabízí motivaci a inspiraci k činnosti. Ve skautské činnosti se jedná zejména o dva typy symbolických rámců – jeden, který je společný všem skautům (hymna, lilie a jiné symboly, skautský kroj, slavnosti atd.), a druhý, který si oddíly a družiny vymýšlí samy (libreto k hrám a s tím spojené kostýmy, kulisy, příběhy atd.). Vlastní symbolický rámec by měl být uzpůsobený věkové kategorii členů, výchovným cílům a měl by být pro děti zajímavý.

Příroda a pobyt v ní.

Příroda je nejen vynikající prostředí pro skautskou výchovu, ale i jeden z objektů jejího zájmu. Skauting vede děti k úctě k přírodě, její ochraně a prožívání silných zážitků spojených s vnímáním přírody a jejích krás. Zároveň využívá možností, které příroda nabízí k uskutečnění dalších aktivit skautské praxe jako je sport, estetická výchova, poznávání historicky a kulturně zajímavých míst atd. Příroda též může napomáhat budování pevných a trvalých přátelství, ke kterým chce skauting vést – společný pobyt mimo pohodlí domova, kde je potřeba se přizpůsobit nedostatku obvyklého komfortu a rozmarům počasí, vytváří vhodné podmínky pro lepší stmelení a soudržnost skupiny na základě společných silných zážitků. Důležitost přírody v tradici českého skautingu je většinou odvozována od odkazu Ernesta Thompsona Setona, zakladatele hnutí Woodcraft. České skautské hnutí bylo jeho myšlenkami ovlivněno zdaleka více než v jiných zemích, a mimo jiné proto je příroda jako objekt zájmu pro český skauting důležitější než například v Anglii.

Dospělí průvodci - výchova staršími.

Již v prvku „družinový systém“ je obsažena myšlenka, že mladší se přirozeně učí od starších, kteří jsou jim rádci a vzory. Toto skauting dále rozvíjí tím, že každý oddíl či středisko je postaveno na určité hierarchii, kdy starší a zkušenější (např. vůdci oddílu) pomáhají mladším (např. rádci), delegují na ně určité úkoly a vedou je k samostatnosti a schopnosti umět stále více věcí tak, aby časem mohli vykonávat zodpovědnější a složitější úkoly. Podstatné zde je taky to, že dospělí činovníci by se měli neustále vzdělávat, aby byli schopni porozumět měnícím se potřebám oddílu i dostát všem dalším (technickým, administrativním) závazkům.

Zapojení do společnosti.

Tento prvek pracuje s aktivním přebíráním zodpovědnosti za stav společnosti v našem bydlišti, státě i na celé Zemi. Souvisí s aktivním občanstvím, s každodenní angažovaností, ale také s globálně rozvojovými tématy. Je tedy důležité naše zapojení do širší komunity - máme zde možnost zažít obohacující setkání, získat jiný náhled na konkrétní problém, pochopit širší kontext.

Skautská výchovná metoda je cestou soustavné výchovy a sebevýchovy, jež má vést k upevňování charakteru, vytváření hodnotového systému, rozvoji dovedností a znalostí. Skautskou výchovnou metodu tvoří nedělitelný systém vzájemně provázaných prvků.

童军活动方法是使用于童军活动的非正式教育系统。童军活动的宗旨是人格训练,成为一个独立自主的人,并且能帮助别人。因此童军将会变成「健康、快乐和乐于助人的公民」。


Taxonomie.

Rod "Lophophora" ustanovil v roce 1894 J.M. Coulter, ale ještě dlouho byly narkotické kaktusy z různých rodů řazeny do společného rodu "Anhalonium", nebo ponechány v rodu "Echinocactus". Taxonomové nedávno navrhovali na základě stejných květů, plodů a semen přiřazení rodu "Epithelantha" k rodu "Lophophora", avšak "epitelanty" mají zcela odlišný, hustě otrněný stonek a sloučení nebylo akceptováno. Dnes je rod "Lophophora" dobře odlišitelný a obecně uznávaný.  Vnitřní uspořádání rodu je naopak dlouhodobě velmi různě pojímané.  První popisy peyotlu jako narkotické rostliny se objevili již v 16. a 17. století, např. jako "Peyotl zacatecensis". První vědecké binomické popisy "Lophophora williamsii" jako kaktusu, včetně několika zobrazení, byly opakovaně zveřejněny v letech 1845 až 1850, tehdy ještě jako " Echinocactus williamsii". Avšak v té době nebyl tento kaktus spojován s narkotickým peyotlem. Až v roce 1887 lékař J. R. Briggs na sobě vyzkoušel účinek lofofory, shodou okolností nejspíše toxického druhu "L. fricii". Zájem farmaceutické firmy Parke et Davis z Detroitu byl nastartován a profesor farmakologie Louis Lewin izoloval první alkaloidy již z "L. williamsii". Na jeho počest byla jedna forma druhu duplicitně popsána jako "Anhalonium lewinii". Pokus firmy Parke et Davis o zavedení peyotlu mezi léčiva byl neúspěšný.  A. V Frič v roce 1923 rozpoznal domorodý název "hikuli walula saeliamia" jako nový druh lofofory, který pojmenoval "Anhalonium flore-rosea". Její sběr pro obřadní účely je přísné tabu, je totiž smrtelně jedovatá. V roce 1974 jej znalec lofofor MUDr. V Habermann popsal jako "L. fricii". Habermann zároveň popsal nový druh "L. jouardaniana", dnes jej však považuje za kultivar, případně hybrid různých forem "L. williamsii".  Dříve popsané samostatné druhy "L. jouardaniana, L. lewinii, L. texana" jsou dnes chápané jako synonyma "L. williamsii" a druhy "L. echinata, L. lutea, L. zieglerii" jako synonyma "L. diffusa". Variabilní "L williamsii" byla členěna podle tvaru stonku na variety, mnohožebernou var. "pluricostata", pětižebernou var. "pentagona", silně odnožující trsovitou var. "caespitosa", dále var. "texana" a var. "decipiens". Avšak v přírodě se tyto tvary objevují dohromady na jednotlivých stoncích společného trsu, ve sbírkách tedy byly uměle udržované tvarové linie.  V současnosti je v zahraničí běžné dělení na dva hlavní druhy, "L. diffusa" a "L. williamsii". Taxony "L. fricii" a "L. koehresii" jsou buď uznávány jako samostatné druhy, nebo podřazovány na základě přítomnosti jedovatých alkloidů k "L. diffusa". Objevila se i kombinace "L. williamsii" var. "fricii". Někteří taxonomové dokonce uznávají jediný druh "L. williamsii" s dalšími podřazenými taxony. Tím se však smrtelně toxická "L. fricii" stává varietou narkotické "L. williamsii".  Mezi českými kaktusáři je běžné například toto členění rodu, použité v tomto článku (Atlas druhů rodu Lophophora).  V roce 2007 českopolská expedice nalezla nový taxon, který byl pojmenován "Lophophora alberto-vojtechii". Taxon je blízký "Lophophora diffusa" var. "koehresii", jeho přesné zařazení v rámci rodu se diskutuje.

Výskyt.

Lophophora diffusa roste ve státě Querétaro, severně od města Vizarróna a Toliman. Obývá plochá dna údolí vytvořená dočasnými potoky, zde v písčitohlinitých náplavech vytváří mnohohlavé trsy. Naopak rostliny rostoucí na sluncem rozpálených skalních plošinách jsou solitérní. Novější nálezy ukazují okrajové překrývání s areálem "L. williamsii".  Lophophora diffusa" var. "koehresii roste ve státě San Luis Potosí v pánevní oblasti Las Tablas. Ploché bažinaté dno pánve je nasyceno vodou s vysokým obsahem síranů. Ze dna vystupují ostrůvky ostřic, na kterých rostou lofofory a další kaktusy. Lophophora fricii roste v Mexiku na jihu státu Coahuila, v oblasti mezi místy Viesca - San Pedro (de las Colonias), Emiliano Zapata a dále směrem na Parras. Oblast tvoří uzavřenou pánev, lofofory obývají strmé skalní útvary ve výškách asi 1200-1600 m n. Naleziště jsou velmi suchá a s vysokými rozdíly teplot, patří ke klimaticky nejextrémnějším v celém Mexiku.  Lophophora williamsii se nalézá na rozsáhlém území Mexika ve státech Chihuahua, Coahuila, Nuevo León, Tamaulipas, San Luis Potosí, Zacatecas, Durango; dále pak v USA ve státě Texas a na jihu Nového Mexika. Obývá jak rovinaté, tak skalnaté oblasti ve výškách od 100 do 2100 m n. m. Předpokládá se, že současný rozsáhlý výskyt je důsledkem šíření této kultovní rostliny Indiány. Ostatní toxické druhy mají totiž jen malé areály výskytu.  Lophophora williamsii" cv. "jouardaniana není z přírody známa.

Popis.

Obecná charakteristika.

Rostou solitérně i trsovitě. Stonek kulovitý až zploštěle kulovitý, přechází v podzemní část a dlouhý řepovitý kořen. Jednotlivý stonek dle druhu 5 až 20 cm široký, trsy až 0,5 m velké. Žebra nízká, někdy nezřetelná, jindy rozdělená do hrbolů. Pokožka je sametově matná, měkká, různé barvy. Areoly nesou různé množství vlny, trny až na jednu formu chybí. Květy vyrůstají ze středu temene z husté vlny, jsou nejčastěji narůžovělé, 1,5 až 4 cm velké. Někdy jsou autogamní. Plody holé, narůžovělé, jsou vysouvány z areol a temenní vlny až po dozrání. Semena 1 až 2 mm velká, černá, s charakteristickou síťovitou kresbou na povrchu.

"Lophophora diffusa".

Jednotlivé stonky jsou až 14 cm široké, ploché, přechází v podzemní část a řepovitý kořen. Roste solitérně i trsovitě, trsy mohou být i 0,5 m velké. Vyspělé exempláře v charakteristické formě mají zcela plochá žebra jen naznačeně oddělená vlnovitou rýhou, takzvaně difusní. Pokožka je šedo až žlutozelená, někdy modrozelená. Květy jsou až 3 cm velké, nejčastěji bílé, ale i nažloutlé nebo narůžovělé. Existuje mnoho vzhledem přechodných forem k "L. williamsii", zejména určení mladých rostlin je možné jen na základě známého původu semen. Obsahuje smrtelně jedovatý neurotoxin pellotin.

"Lophophora diffusa" var. "koehresii".

Nejmenší, geofytický druh. Plochá nadzemní část je jen 2 -3 cm vysoká a 5 cm široká, tmavě zelená. Podzemní část je přes 10 cm dlouhá a přechází v řepovitý kořen. Květy jsou vzhledem k stonku velké, až 4 cm, široce rozevřené, bílé až narůžovělé, s tmavým středním proužkem. Obsahuje pellotin.

"Lophophora fricii".

Je největším druhem rodu, dorůstá až 20 cm. Pokožka je matně šedozelená, někdy namodralá. Vyznačuje se bohatou temenní a areolovou vlnou. Původně byl uváděn jako charakteristický znak karmínově červená barva květů, později byly v přírodě nalezeny rostliny kvetoucí bíle, narůžověle i fialově. Obsahuje smrtelně jedovatý neurotoxin pellotin.

"Lophophora williamsii".

"Tato část obsahuje botanický popis druhu L. williamsii. Další informace o narkotických účincích naleznete v článku peyotl."  Stonek je tvarově značně různorodý. Bývá 5 až 12 cm široký. Roste solitérně i trsovitě. Typické zbarvení je šedomodré, ale může být i nažloutlé, nazelenalé, nafialovělé. Květy jsou nálevkovité, asi 2 cm velké, nejčastěji růžové, ale i bílé, červené, vzácně nažloutlé. Obsahuje až 50 různých alkaloidů. Jejich složení a poměr jsou u všech forem zhruba stejné, podíl narkotického mezkalinu je okolo 30 až 50 %.

"Lophophora williamsii" cv. "jourdaniana".

Stonek je menší, až 7 cm v průměru, odnožující. Květy jsou růžovofialové s fialovými nitkami tyčinek. Je zajímavá především tím, že na mladých rostoucích areolách se objevují drobné bělavé ostníky, které však časem opadávají. Obsahuje stejné alkaloidy jako "L. williamsii".

Pěstování.

Lofofory dobře rostou při zachování zásad pro pěstování teplomilných mexických kaktusů. Letní umístění má být za sklem, na plném slunci, není vhodná volná kultura. Nárazová zálivka vždy až po dokonalém proschnutí substrátu, který má být minerální, velmi propustný. Přezimování zcela suché, při teplotách mírně nad 10 °C. Při přechodu z tmavého zimního umístění na plné slunce je na jaře nutné přistínit a postupně zvykat na plné slunce, jinak hrozí popálení pokožky. Jako všechny kaktusy s měkkou pokožkou jsou náchylné k napadení sviluškou (červeným pavoučkem).

Varování.

Požití rostlin pěstovaných ve sbírkových sklenících vyvolává silnou nevolnost. Může způsobit otravu a není vyloučena ani smrtelná otrava. Rostliny pěstované v našich klimatických podmínkách při nedostatečném slunečním záření mají nízký obsah narkotického alkaloidu mezkalinu, ale obsah ostatních nepříznivě působících alkaloidů je dostatečný k vyvolání nevolnosti až otravy. Rostliny navíc v tělních šťávách obsahují dlouhopůsobící systémové chemické postřiky používané na ochranu proti škůdcům. Zatímco v domovině jsou areály výskytu narkotického peyotlu a ostatních toxických druhů oddělené, ve sbírkách se pěstují vedle sebe. Rostliny mohou být špatně určené a též dochází k hybridizaci toxických a narkotických rostlin. "L. diffusa" a "L. fricii" obsahují jako hlavní alkaloid pellotin, činí 60 až 95 % obsahu alkaloidů. Pellotin nemá halucinogenní účinky, je však výrazně neurotoxický. Otrava pellotinem se podobá otravě strychninem. Smrtelnou dávku může obsahovat jedna větší rostlina "L. fricii". Smrt nastává během několika hodin ve velmi bolestných křečích.

Lofofora ("Lophophora"), česky též ježunka, je rod kulovitých, malých až středně velkých severoamerických kaktusů. Obsahují mnoho různých alkaloidů. Druh "L. williamsii" je proslulý svými narkotickými účinky a je znám jako peyotl. Je kultovní rostlinou Indiánů již nejméně 5800 let. Lofofory jsou mezi pěstiteli kaktusů velmi populární.

乌羽玉属(Lophophora)是仙人掌科下的一个属,原产于美国德克萨斯州和新墨西哥州到墨西哥东北部和克雷塔罗州的地区内。


Vítězové a nominovaní.

Filmové počiny.

Nejlepší film (drama).

"The Social Network"

Nejlepší film (komedie / muzikál).

"Děcka jsou v pohodě"

Nejlepší režie.

David Fincher – "The Social Network"

Nejlepší herečka (drama).

Natalie Portman – "Černá labuť"

Nejlepší herečka (komedie / muzikál).

Annette Bening – "Děcka jsou v pohodě"

Nejlepší herec (drama).

Colin Firth – "Králova řeč"

Nejlepší herec (komedie / muzikál).

Paul Giamatti – "Barneyho ženy"

Nejlepší herečka ve vedlejší roli.

Melissa Leo – "Fighter"

Nejlepší herec ve vedlejší roli.

Christian Bale – "Fighter"

Nejlepší scénář.

Aaron Sorkin – The Social Network

Nejlepší hudba.

Trent Reznor a Atticus Ross – "The Social Network"

Nejlepší filmová píseň.

"You Haven't Seen the Last of Me" – "Varieté"

Nejlepší cizojazyčný film.

"Lepší svět" • Dánsko

Televizní počiny.

Nejlepší televizní seriál (drama).

Impérium – Mafie v Atlantic City

Nejlepší televizní seriál (komedie).

Glee

Nejlepší minisérie nebo TV film.

Carlos

Nejlepší herečka v seriálu (drama).

Katey Sagal – "Zákon gangu"

Nejlepší herečka v seriálu (komedie / muzikál).

Laura Linney – "Ve znamení raka"

Nejlepší herec v seriálu (drama).

Steve Buscemi – "Impérium – Mafie v Atlantic City"

Nejlepší herec v seriálu (komedie / muzikál).

Jim Parsons – "Teorie velkého třesku"

Nejlepší herečka v minisérii nebo TV filmu.

Claire Danes – "Temple Grandinová"

Nejlepší herec v minisérii nebo TV filmu.

Al Pacino – "Doktor Smrt"

Nejlepší vedlejší herečka v seriálu, minisérii nebo TV filmu.

Jane Lynch – "Glee"

Nejlepší vedlejší herec v seriálu, minisérii nebo TV filmu.

Chris Colfer – "Glee"

Poznámky.

Vítěz je vyznačený tučně a je-li jenom jeden, tak na prvním místě. Pokud má film / seriál / TV pořad distribuční název, je uveden pod ním.

68. ročník udílení Zlatých glóbů se konal 16. ledna 2011 v hotelu Beverly Hilton v Beverly Hills ve státě Kalifornie. Přímým přenos udílení cen vysílala americké televizní stanice NBC. Moderátorem večera byl již podruhé Ricky Gervais.

第68届金球奖在2011年1月16日于加州比佛利山庄的比佛利希尔顿饭店举行,并由NBC进行现场直播。典礼由里奇·哲维斯主持。入围名单于2010年12月14日由演员乔许·杜默、姬蒂·荷姆丝和布莱尔·安德伍德公布。资深演员罗伯特·德尼罗获颁象征终身成就奖的塞西尔·B·德米尔奖以表彰其毕生对电影业的贡献。


Příběh.

Román se odehrává krátce po útoku Sarena a Gethů. Paul Grayson, pracuje pro Cerberus je závislý na drogách (rodopísek), a také je adoptivním otcem autistické dívky Gillian, která má obrovský biotický potenciál. Gillian je členkou projektu Vzestup, jež má za cíl rozvíjet biotické schopnosti lidí. Uvnitř projektu působí člen Cerbera Dr. Jiro, společně s Graysonem dávají Gillian látky, které zvyšují její biotické schopnosti a o všem informují Cerberus.  Další operativní pracovník Cerberu, Pel je na misi na stanici Omega, aby získal aktuální polohu a přístupové kódy Kvarianské migrační flotily, kontaktoval vykázaného kvariana Gola. Golo ale žádná data nezná a Golův plán, na opatření dat, selže.  V Grissomově akademii se Gillian účastní projektu Vzestup. Jiro ji podal nový lék, poté si z ní ale její spolužák, při obědě, dělá legraci. Gillian to nervově nevydrží a bioticky „vybouchne“ napáchá tak mnoho škod a sama skončí v nemocnici na pozorování, Jiro ji tak nemůže dát další dávku nového léku, podle pokynů Cerberu. Jiro se proto uchýlí k zoufalému činu, pokusí se sabotovat dávkování léku, Kahlee Sandersová a bezpečnostní šéf Hendel Mitra (biotik), Jira při činu přistihnou. Jiro omráčí Hendela, ale Kahlee Jira přemůže a uvězní ho, je odhalen jako agent Cerberu.  Grayson je informován pracovníky projektu Vzestup, že jeho dcera přežila pokus o atentát agentem Cerberu. Grayson chce Gillian z projektu Vzestup stáhnout a ochránit ji před Cerberem, tedy tak alespoň přesvědčí Khalee. Kahlee a Hendel ho, spolu s Gilliam, budou tedy doprovázet. Společně odletěli za Graysonovým kolegou Pelem, Grayson svým společníkům nalhal, že Pel jim pomůže ukrýt Gilliam před Cerberem, ve skutečnosti jde ale o jeho kolegu z Cerberu. Pel ale všechny, včetně Graysona, zradí. Už nepracuje pro Cerberus, je žoldákem a všechny chce prodat tajemnému druhu mimozemšťanů, Kolektorům. Pel také před Khalee a Hendlem odhalí pravou identitu Graysona, tedy, že pracuje pro Cerberus.  Kvarian Lemm na své pouti, zjistí, že výzvědná loď zmizela a má v úmyslu ji najít a použít informace, díky kterým by mohl ukončit svou pouť. Zprvu podezřívá Gola, ten ale odvedl Lemmovu pozornost k Pelovi. Lemm zjistí, kde je Pelova skrýš, Lemm při průzkumu Pelovi skrýše překvapivě zachrání Hendela, Gillian a Kahlee. Pel uprchne, Graysona Lemm nezachrání, ale přesto se mu podaří uprchnout. Lemm vysvětluje Kahlee, že je považována za odbornici na AI a domnívá se, že právě ona by byla cenným přínosem pro kvariany a tedy i jeho důvodem k ukončení pouti. Khalee, Hendel a Gilliam s Lemmem míří na kvarianskou migrační flotilu.  Grayson na útěku zabije Pela a nachází také zmučeného kvariana, který pořád dokola mumlá přístupové kódy k Migrační flotile. Grayson informuje Záhadného o Pelově zradě a domnívá se, že Kahlee a ostatní letí do migrační flotily. Záhadný tedy vyšle tým, i s Graysonem, aby získal Gilliam zpět.  Na migrační flotile, Kahlee informuje kapitána o útoku Vládce na, zdá se, že na základě informací se kvariané rozhodnou, zda zahájí riskantní průzkumné mise. Admiralita vyslovuje hypotézu, že Reapeři (Smrťáci) mohou využívat Gethy. Mezitím se Gillian stává otevřenější a šťastnější. Zdá se že kvarianský způsob života ji více vyhovuje a také se zbavila látek podporující její biotiku, které ji ordinoval Cerberus.  Grayson, se dvěma četami komanda Cerberu a Golem, napadne kvarianskou loď. Grayson hledá Gilliam, zatím co vojáci Cerberu útočí na kvariany. Zanedlouho Gillian najde, je ráda, že vidí svého otce, Grayson i přesto, že pracuje pro Cerberus, ji také velmi rád vidí. Grayson ji chce vzít sebou, ale Gilliam odmítá odejít, bez svých přátel, je tak nucen používat omračovač a dává ji do postele. Gillian našel ještě Kahlee, vezme ji sebou do raketoplánu, Kahlee se snaží uprchnout, ale Golo ji v útěku zabrání a zbije ji. Graysonovi je Kahlee líto, uvědomí si, že Gillian bylo lépe, když byla na migrační flotile, Kahlee se o ní starala a nebyla v „péči“ Cerberu. Grayson si vzpomene jak ho Gillian objala a odmítala odejít bez svých přátel (Kahlee, Hendel a Lemm). Proto nakonec Gola zabije. A také zneškodní jeho bomby, kterými se chtěl Golo pomstít kvarianům zato, že ho vyhostily.  Po útoku je Grayson zatčen, při přepravě se mu ale podaří přemoci Kahlee a Lemma, a unikne. Kahlee a Lemm se rozhodnou, že ho nebudou pronásledovat. Kahlee vrací do projektu Vzestup, zatímco Gillian, Hendel a Lemm zůstávají s kvariany a pomůžou jim s průzkumem kolektorů. Grayson kontaktuje Záhadného, připouští, že bude pravděpodobně dříve či později chycen a zabit Cerberem, ale pod podmínkou mlčení o dalších projektech Cerberu, Záhadného vydírá, aby nekonfrontoval Kahlee.

Mass effect: Vzestup je sci-fi román od autora Drew Karpyshyna. Kniha byla publikována roku 2008, česky roku 2010. Jedná se o druhou knihu ze série Mass Effect, která příběhem předchází stejnojmennou hru vydanou pro Xbox 360 a Microsoft Windows vyvinutou společností BioWare Corp.

《质量效应:飞升》(又译“质量效应:登极”,Mass Effect: Ascension)是由Drew Karpyshyn撰写的科幻小说,于2008年6月29日出版。该小说是质量效应系列中的第二部小说,第三部作品,Drew Karpyshyn亦是游戏《质量效应》的主要编剧之一。


Historie.

Profesionální americký fotbal v okolí souměstí Minneapolis–Saint Paul začal v souvislosti se vznikem klubu Minneapolis Marines/Red Jackets, který občas hrával NFL ve dvacátých a třicátých letech. Nicméně další tým zde vznikl až v srpnu 1959, kdy minneapoliští obchodníci Bill Boyer, H.P. Skoglund a Max Winter dostali povolení k vytvoření klubu od nově vzniklé soutěže American Football League (AFL). Nicméně o pět měsíců později, v lednu 1960, po značném tlaku od NFL, tato skupina odmítla připojení k AFL a místo toho se stala čtrnáctým týmem NFL. Do seznamu vlastníků byl přidán Ole Haugsrud, protože ve dvacátých letech prodal tým Duluth Eskimos zpátky NFL a ta mu zato garantovala, že pokud někdy v Minnesotě vznikne tým, on dostane 10% akcií. Ať už to bylo shodou okolností nebo ne, středoškolský tým Oleho Haugsruda, Central High School z města Superior, se rovněž jmenoval Vikings a také vyznával fialovou a žlutou barvu.  Od první sezóny 1961 až do ročníku 1981 byl domovským stadionem klubu Metropolitan Stadium na předměstí Bloomingtonu. Vikings měli v letech 1961 až 1965 tréninkové prostory na Bemidji State University, v roce 1966 se přestěhovali na Minnesota State University ve městě Mankato. V roce 1982 následovalo stěhování do Minneapolisu na stadion Hubert H. Humphrey Metrodome, které skončilo 29. prosince 2013.  Od vzniku v roce 1961 mají Vikings jednu z nejvyšších procentuálních úspěšností v NFL. Do sezóny 2017 tento klub pouze v jednom ročníku (1962) zaznamenal tři a méně vítězství, a naopak je jedním ze šesti týmů, kteří si v jedné sezóně připsali 15 a více vítězství. Vikings se stali šampióny NFL v sezóně 1969, těsně předtím, než se sloučili AFL a NFL. Od sloučení v roce 1970 se dostali do play-off 29krát, což je třetí nejvyšší číslo z celé NFL. Klub se dostal čtyřikrát do Super Bowlu, ale pokaždé odešel poražen. Navíc od sezóny 1978 prohrál všech šest NFC Championship Game, do kterých se probojoval. Celkem 21 členů Síně slávy profesionálního amerického fotbalu prošlo tímto klubem, ovšem pouze čtrnáct jich strávilo v dresu Vikings podstatnou část kariéry.

Šedesátá léta.

Tým byl oficiálně pojmenován Minnesota Vikings 27. září 1960, protože v oblasti Minneosty se v minulosti usadilo mnoho lidí ze Skandinávie. Hned od začátku odstartovali Vikings velmi energickou kampaň, jejímž výsledkem bylo téměř 26 tisíc prodaných permanentních vstupenek a průměrná návštěvnost domácích zápasů činila 34 586 diváků, 85 procent kapacity stadionu. Postupem let byla maximální kapacita navýšena až na 47 900 osob. Bert Rose, bývalý ředitel pro styk s veřejností Los Angeles Rams byl najat jako historicky první generální manažer. Jako první hlavní trenér byl vytypován Ara Parseghian, tehdejší trenér Northwestern University. Protože byl ale pod smlouvou, jednání se účastnil tajně. Jeho krytí odhalil místní novinář Sid Hartman, který ho následně pod pohrůžkou zveřejnění příběhu donutil odstoupit od jednání. Nakonec byl do funkce 18. ledna 1961 jmenován Norm Van Brocklin, který právě ukončil hráčskou kariéru, když ve finále NFL s týmem Philadelphia Eagles porazil Green Bay Packers 17:13.  Jako nový tým měli Vikings v Draftu NFL 1961 právo první volby a vybrali si Running backa Tommyho Masona z Tulane University. Rovněž si ve třetím kole vybrali mladého Quarterbacka z University of Georgia jménem Fran Tarkenton. První vítězný zápas v historii si připsali hned v úvodním utkání, když porazili Chicago Bears 37:13. Pak ovšem Vikings zaplatili nováčkovskou daň a prohráli sedm utkání v řadě, aby sezónu zakončili s celkovou bilancí 3 vítězství a 11 porážek. Podobně se jim vedlo i v následujících letech, když si v prvních sedmi sezónách dohromady připsali 32 vítězství, 7 remíz a 59 porážek, přičemž pouze v roce 1964 skončili s kladnou bilanci (8-1-5).  7. března 1967 byl Quarterback Fran Tarkenton vyměněn do týmu New York Giants a na místo trenéra přišel Bud Grant. Grantovi se v krátké době podařilo vybudovat velmi silnou obranu a už v sezóně 1968 Vikings mohli oslavit zisk prvního divizního tiulu, a zároveň první účast v play-off. O rok později vylepšili bilanci na 12-2, když zaznamenali 12 vítězství v řadě za sebou poté, co prohráli úvodní utkání sezóny proti Giants. Ve finále NFL 1969 na Metropolitan Stadium pak zdolali Cleveland Browns 27:7. Stali se tak prvním ze všech rozšiřujících týmů, který získal titul v NFL a zároveň si zajistili účast v Super Bowlu. Zde ovšem velmi překvapivě prohráli s šampióny AFL Kansas City Chiefs 7:23. Nejužitečnějším hráčem sezóny byl zvolen Quarterback Vikings Joe Kapp, který ovšem cenu odmítl převzít, když prohlásil: "Není žádný nejužitečnější Viking, je tu 40 nejužitečnějších Vikingů!"

Sedmdesátá léta.

Klub se přestěhoval do nově zformované divize NFC Central, ale i nadále v sezónách 1970 a 1971 dominoval NFL. V roce 1971 získal titul nejužitečnějšího hráče Alan Page, jako první defenzivní hráč v historii této ceny.  27. ledna 1972 Vikings získali zpátky z Giants stále populárního Tarkentona, což spolu s příchodem Wide receivera Johna Gilliama výrazně vylepšilo pasový útok. Bohužel běhový útok byl příliš nekonzistentní a tak ročník skončili s bilancí 7-7. Jeden ze spolumajitelů, Bill Boyer, zemřel 19. února 1973 a ve vedení byl nahrazen zeťem Jackem Steelem. Na vítěznou vlnu se Minnesota vrátila o rok později, když zvítězila v prvních devíti zápasech a celkem zaznamenala 12 vítězství a pouze 2 porážky. Následně postupila až do Super Bowlu, kde podlehla Miami Dolphins 7:24 Obhajoba divizního titulu v roce 1974 se zdařila a v play-off Vikings potvrdili pověst týmu, kterému se velmi daří v chladných klimatických podmínkách, když zdolali nejprve St. Louis Cardinals 30:14 a poté i Los Angeles Rams 14:10. Super Bowl se ovšem hrál v New Orleans a Vikings v něm podlehli Pittsburgh Steelers 6:16.  Do ročníku 1975 vstoupili opět skvostně, vyhráli prvních deset zápasů a bez problémů si zajistili další divizní titul. V prvním kole play-off ale vypadli s Dallas Cowboys 14:17 po kontroverzní přihrávce na touchdown, která se stala známou jako "Hail Mary Pass". Diváci následně zasypali hřiště předměty a rozhodčí Armen Terzian dokonce skončil s otřesem mozku poté, co byl zasažen lahví od whisky. Do třetího Super Bowlu během čtyř let se Vikings probojovali v rooce 1976, ale 3. ledna 1977 na stadionu Rose Bowl v Pasadeně opět prohráli, tentokrát s Oakland Raiders 14:32.  Zlom nastal v sezóně 1977, kdy sice Vikings opět vyválčili divizní titul, ale ve finále konference podlehli Dallas Cowboys 6:23. O rok později ve vyrovnané divizi ještě s bilancí 8-7-1 získali místo v play-off, nicméně zde si na ně počíhali Los Angeles Rams a zvítězili 10:34. Fran Tarkenton následně ukončil kariéru, přičemž v té době byl držitelem rekordů NFL v počtu pasových pokusů (6 467), zkompletovaných přihrávek (3 686), naházených yardech (47 003) a touchdownech (342). V prosinci 1979 byly položeny základy nového staidonu Hubert H. Humphrey Metrodome v centru Minneapolisu.

Osmdesátá léta.

15. května 1981 se klub přestěhoval do nových prostor na předměstí Eden Prairie, kde se nově nacházely šatny, tréninková hřiště a kanceláře klubu. Komplex dostal jméno "Winter Park" po Maxi Winterovi, jedním ze zakladatelů Vikings a prezidentovi klubu v letech 1965 až 1987. Poslední utkání na Metropolitan Stadium bylo sehráno 20. prosince 1981 a Kansas City Chiefs v něm zvítězili 6:10.  V následujících sezónách se Vikings drželi ve středu ligy, obvykle s vyrovnaným poměrem vítězství a porážek, ale do play-off se dostali pouze v sezóně 1982. Mezitím sehráli historicky první zápas NFL v cizí zemi, když na Wembley Stadium v Londýně 6. srpna 1983 porazili St. Louis Cardinals 28:10. 27. ledna 1984 ukončil kariéru trenér Bud Grant, který během sedmnácti sezón zaznamenal bilanci 151-87-5 a dovedl svůj tým 12x do play-off, 11x k diviznímu titulu a čtyřem Super Bowlům. Jeho nástupcem byl jmenován dosavadní asistent ofenzívy Les Steckel, který byl v té době ve věku 38 let nejmladším hlavním trenérem v NFL. Jenže v následující sezóně Vikings prohráli 13 ze 16 zápasů a nejhorší ročník v historii klubu vyústil v jeho odvolání. Grant se na jednu sezónu vrátil a dovedl Minnesotu k bilancí 7-9 v roce 1985, ale 6. ledna 1986 definitivně ukončil kariéru.  Jeho místo zaujal Jerry Burns, dlouholetý asistent hlavního trenéra Granta. Stávka NFL v roce 1987 zkrátila program zápasů o jedno utkání, ale Vikings i tak stačilo 8 vítězství a 7 porážek na proklouznutí do play-off. Zde nejprve porazili druhý nejsilnější tým základní části New Orleans Saints 44:10, a poté i nejlepší tým San Francisco 49ers 36:24. Během tohoto utkání stanovil Anthony Carter rekord NFL v počtu nachytaných yardů v jednom utkání, kterých bylo celkem 227. Ve finále konference ale Vikings prohráli s budoucímy mistry Washington Redskins 10:17.  Také v následujících dvou sezónách se Minnesota dostala do play-off, zde ovšem pokaždé vypadla s 49ers, kteří v té době dominovali celé NFL. Za zmínku z této doby stojí příchod Herschela Walkera, za nejž Vikings Dallas Cowboys poslali mnoho voleb v Draftu NFL. Cowboys toho využili ke stvoření mimořádně silného týmu, který v polovině 90. let vládl NFL. Dodnes je to považován za jeden z nejlepších obchodů v historii NFL, samozřejmě z pohledu Dallasu.

Devadesátá léta.

Pátým trenérem se stal Dennis Green, který předtím vedl Stanford University v letech 1989 až 1991. Během deseti sezón s Vikings se dostal do osmi zápasů play-off, získal čtyři tituly v divizi NFC Central a dvakrát se, pokaždé neúspěšně, pokusil získat titul v konferenci NFC. Celkem si připsal 97 vítězství a 62 porážek.

1998.

Tento ročník byl z pohledu Vikings výjimečný. Útok vedený Quarterbackem Randallem Cunninghamem, Running backem Robertem Smithem, veteránem Wide receiverem Crisem Carterem a nováčkem Randy Mossem stanovil tehdejší rekord NFL v počtu získaných bodů v základní části (556), přičemž ani v jediném utkání nezískali 23 bodů nebo méně. Perfektní sezónu jim zhatila Tampa Bay Buccaneers, která v devátém hracím týdnu zvítězila na svém stadionu 24:27. Po pauze v prvním kole play-off Vikings smetli Arizonu Cardinals 41:21 a ve finále konference proti Atlantě Falcons byli velkými favority. Jenže Kicker Gary Anderson, který v dosavadním průběhu sezóny proměnil všechny kopy, minul field gól z 38 yardů a utkání šlo do prodloužení. A přestože Vikings vyhráli los mincí, nakonec po proměněném field gólu Mortena Andersena prohráli 27:30. Stali se tak prvním týmem v historii NFL, který s bilancí 15-1 nebo lepší nedokráčel až do Super Bowlu.

1999.

Cunningham byl startujícím hráčem i na začátku sezóny, po mizerném startu 2-4 ho ale nahradil Jeff George. Ten si z deseti utkání připsal 8 vítězství a s celkovou bilancí 10-6 Vikings opět proklouzli do play-off. Ve Wild Card play-off zdolali stárnoucí tým Dallas Cowboys 27:10 a v dalším kole vyzvali St. Louis Rams vedené nováčkem Kurtem Warnerem. V divoké přestřelce zvítězila v prvním poločase Minnesota 17:14, jenže ve druhém prohrála 20:35 a celkově pak 37:49. Rams své nečekané tažení završili ziskem Super Bowlu XXXIV.

Nové století.

Vikings odstartovali nové desetiletí ziskem divizního titulu a účastí v konferenčním finále, ale pak se další roky potáceli v průměru. V letech 2001 až 2007 pouze dvakrát dosáhli na kladnou bilanci (2003 a 2005), paradoxně se ale do play-off dostali v roce 2004 s osmi porážkami a stejným počtem vítězství. Teprve příchod Bretta Favrea v roce 2009 je vystřelil do konferenčího finále, a opět neúspěšného. Celkově se toto období dá považovat za nejméně úspěšné v historii klubu.

2000.

Po skvělém začátku ročníku 2000, ve kterém Vikings vyhráli 11 z 13 prvních utkání, následně tři poslední prohráli. Volno pro první kolo play-off sice uhájili, ale prvenství v konferenci NFC museli přenechat New York Giants. Po snadném zdolání Saints 34:16 v divisional play-off je ve finále konference čekali právě Giants. Ačkoliv byli hostujícím týmem, většinou se jim věřilo víc, především na základě skvělého vstupu do sezóny; místo toho přišla drtivá porážka 0:41, nejhorší v play-off v historii klubu.

2001–2005.

Po neuspokojivém začátku ročníku 2001 a pouhých pěti vítězstvích z patnácti zápasů byl propuštěn do té doby úspěšný trenér Dennis Green a nahradil ho Mike Tice. Ten si na první, a zároveň jedinou účast v play-off musel počkat až do sezóny 2004. Zde Vikings v divisional play-off narazili na Philadelphii Eagles a prohráli 14:27. Pro tým z Minnesoty jde o nejméně oblíbeného soupeře, všechna čtyři vzájemná play-off utkání vyhráli Eagles. Mezitím byli Vikings spolu se svými tradičními rivaly přesunuti z NFC Central do nově vytvořené divize NFC North.  Velkou ztrátou byl odchod hvězdného Randyho Mosse, který byl 2. března 2005 vyměněn do týmu Oakland Raiders za právo volby v prvním kole Draftu NFL 2005. Sezóna 2005 ovšem vešla ve známost kvůli skándalu, který se odehrál 17. října. Sedmnáct hráčů klubu bylo na večírku na výletní lodi na jezeře Minnentonka, kde měli někteří mít sex s prostitutkami. Po propuknutí skandálu byli čtyři hráči obviněni z několika přestupků.

2009.

Po měsících spekulací se 18. srpna 2009 Vikings dohodli na dvouletém kontraktu s Brettem Favrem, který již dvakrát ohlásil ukončení kariéry a předtím 16 let vedl Green Bay Packers, úhlavního rivala Vikings. 5. října pak pomohl porazit Packers 30:23, čímž se stal prvním hráčem v historii NFL, který dokázal jako startující hráč porazit všech 32 týmů NFL.  Základní částí prošla Minnesota snadno a díky vítězství v posledním týdnu nad New York Giants 44:7 uhájila druhé místo v Konferenci NFC. Po snadném překonání Dallas Cowboys 34:3 v divisonal play-off se dostala do devátého finále konference v historii. Proti New Orleans Saints celé utkání prohrávala, dopustila se hned pěti turnoverů, přesto dovedla utkání až do prodloužení. V něm rozhodl proměněným field gólem ze 40 yardů Garrett Hartley a poslal Saints do Super Bowlu.

10. léta.

Po neúspěšném vstupu do ročníku 2010 byl dosavadní trenér Brad Childress odvolán a místo něj nastoupil Leslie Frazer, ale k velkým úspěchům to nevedlo. S bilancí 6-10 obsadili poslední místo v divizi, což se jim naposledy stalo v roce 1990. Když pak definitivně ukončil kariéru Favre, propadli se Vikings až na bilanci 3 vítězství, 13 porážek v roce 2011. Víc než sportovní výkony zaujal v té době nepovedený návrat Randyho Mosse, kterého klub měsíc po angažování zase propustil. A také kolaps střechy stadionu Metrodome, který vyústil ve změnu termínů.  Po povedeném Draftu NFL 2012 se zablýsklo na lepší časy, když Vikings dokázali zvítězit v posledních čtyřech utkáních základní části a především závěrečná výhra nad Packers 37:34 je poslala do play-off. Zde se opět střetli s tím samým soupeřem, ale tentokrát odešli poraženi v poměru 10:24. Adrian Peterson byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem NFL poté, co naběhal 2 097 yardů, druhý nejvyšší počet v historii NFL.  Další neúspěšná sezóna 2013 vyústila v odvolání Fraziera a příchod Mikea Zimmera. Ten razantně obrátil kormidlo a již v sezóně 2015 dovedl Vikings k diviznímu titulu, prvnímu od ročníku 2009. Ani skvělá obrana ovšem v prvním kole play-off na všechno nestačila a v defezivně laděném utkání se radovali Seattle Seahawks 9:10, když v nejchladnějším play-off zápase v historii NFL minul rozhodující field gól Blair Walsh.  Výjimečnou pak byla sezóna 2017, ve které kompaktní tým Vikings zvítězil třináctkrát v šestnácti utkáních, zejména díky sérii osmi vítězství v řadě za sebou. Tým sice postihla řada zranění, zejména pak na postu Quarterbacka, takže se startujícím hráčem na této pozici stal až třetí pořadí Case Keenum. Prvenství v divizi uniklo Vikings pouze vinou horších výsledků se stejnými soupeři, než měla Philadelphia Eagles. Po přestávce v prvním kole se Vikings v divisonal play-off střetli s New Orleans Saints. Deset sekund před koncem utkání prohrávali domácí o jeden bod a byli na svých 39 yardech. Case Keenum hodil dlouhou přihrávku na Stefona Diggse, toho ale naprosto minul Safety Saints Marcus Williams a umožnil mu snadno si dokráčet pro touchdown. Událost vešla ve známost jako "Minneapolis Miracle" (Zázrak v Minneapolis). Do Super Bowlu, který se ten rok konal na jejich domácím stadionu, ale nakonec nepostoupili, ve finále konference je snadno přehráli neoblíbení Eagles 7:38.

Logo a dresy.

Tradiční rohatou helmu a fialovo-zlaté dresy Vikings navrhl Karl Hubenthal, kreslíř novin Los Angeles Examiner. Bert Rose i Norm Van Brocklin znali Hubenthala z dob, kdy působili v klub Los Angeles Rams a tuto práci mu dohodli. Hubenthal rovněž navrhl logo Vikings. V letech 1961 až 1995 zůstalo logo prakticky beze změn a odráželo skandinávský původ lidí, kteří se v této oblasti usídlili. Helma je celá fialová s dvěma bílými rohy po stranách, každý z nich je obtažen zlatou barvou. Původní uniformy se skládaly z bílého dresu a bílých kalhot, které měli po stranách fialovo-zlato-fialové pruhy. V letech 1962 až 1964 Vikings používali fialové kalhoty a bílé dresy. Jinak zůstávaly změny pouze kosmetické, jako například přebarvení mřížky helmy na šedou v roce 1980 a návrat k fialové v roce 1985. V roce 1996 bylo logo klubu přidáno na rukávy dresu, pruhy po jeho stranách byly ztmaveny a číslo hráče se přesunulo z rukávu na rameno. Černé tretry Vikings používali až do roku 1984, kdy je za bílé vyměnili jako poslední klub v NFL.  25. dubna 2013, během Draftu NFL, odhalili Vikings nové uniformy. Ty se skládají ze známé fialové helmy s bílými rohy a černou obličejovou mřížkou. Domácí sada dále obsahuje fialový dres, který má vpředu, vzadu a na ramenech bílé číslo hráče. Malé slovní logo Vikings ve zlaté barvě se nachází vpředu nad číslem. Rukávy dresu jsou zakončeny zlatým a bílým pruhem. Kalhoty jsou klasické bílé s fialovo-zlatým pruhem po stranách. Stulpny mají dvě barvy, horní část je fialová a dolní bílá. Tretry jsou fialové se zlatými detaily.  Venkovní světlá sada má bílé dresy s fialovými čísly a fialovou-zlatými pruhy na rukávech. Fialové kalhoty mají mají zlatý a bílý pruh po stranách, helma a tretry zůstávají stejné. Třetí sada dresů je celá fialová, včetně stulpen, všechno ostatní je ve zlaté barvě. Tuto kombinaci Vikings poprvé použili již v roce 1964 v utkání proti Detroit Lions, kdy měli oba týmy v první čtvrtině světlé dresy. Pro druhou čtvrtinu je vyměnili za fialové, ale kalhoty stejné barvy si ponechali. Trvalo dalších 43 let, než byla tato varianta opět použita. Od sezóny 2016 je tato kombinace zařazena trvale jako třetí seda v nabídce dresů.

Maskoti.

Současný maskot.

Po několika neúspěšných pokusech představili Vikings vlastního maskota, nazvaného Viktor the Viking, během sezóny 2007. Vedení klubu dlouho dopředu avizovalo, že bude zaměřen na dětské fanoušky. Jedná se o svalnatou blonďatou postavu s velkým knírem, která nosí dres Vikings s číslem 1 a jejich tradiční fialovou helmu s rohy.

Bývalý maskoti.

V letech 1970 až 1992 se Hub Meeds převlékal do kostýmu Vikinga a sloužil jako maskot týmu. Během Super Bowlu IV ho totiž ochranka omylem vpustila na hřiště a následně byl požádán, aby se stal maskotem.  V letech 1994 až 2015 byl maskotem Ragnar (hraný Josephem Juranitchem), který byl vytvořen na základě legendárního Ragnara Lodbroka. V roce 2015 Vikings oznámili, že se nedohodli na nové smlouvě s Juranitchem, ten totiž požadoval 20 tisíc dolarů za jeden zápas a propustili ho.  Dalším maskotem spojeným s Vikings byl "Vikadontis Rex", fialový pěnový dinosaurus. Ten byl oficiálním maskotem Dětské nadace Minnesoty Vikings v letech 1995 až 2000.

Tradice.

Klubová hymna.

"Skol, Vikings" je oficiální bojový song Minnesoty Vikings. Byl představen v roce 1961, kdy byl klub založen. Hraje se vždy, když Vikings skórují touchdown, field gól nebo safety, na konci prvního poločasu a po vítězném utkání.  Píseň "Purple and Gold" nahrál v roce 2010 rodák z Minneapolis Prince a Vikings ji rovněž používají.

Rivalové.

Největšími rivaly Vikings jsou všechny tři ostatní týmy z divize NFC North, protože se nacházejí ve stejné oblasti a sdílejí s nimi stejný kulturní rámec. Největšími rivaly jsou ale jednoznačně Green Bay Packers. Někteří dokonce tuto rivalitu hodnotí jako největší v divizi i přesto, že rivalita mezi Bears a Packers sahá až ro roku 1920.

Helga hats.

Fanoušci Vikings jsou známí nošením "Helga hats", fialových čepic doplněných dvěma bílými rohy a blonďatými vlasy, napodobující tak populární, ale nepravdivou teorii o vzhledu vikingských bojovníků. Tyto čepice jsou stále ručně vyráběny v oblasti Minneapolis.

Vikingský roh.

V domácích utkáních Vikings používají Gjallarhorn, pojmenovaný po legendárním rohu boha Heimdalla. Pokaždé když domácí skórují touchdown, dosáhnou na první down nebo se jim povede skvělá akce, je na tento roh zatroubeno. Rovněž je používán na některých předsezónních akcích.

Skol.

Pokřik "Skol, Vikings" je používán na domácích zápasech Vikings. Zahrnuje tleskání rukou nad hlavou a skandování slova "Skol" jako odpoveď na bubnování. Je odvozen od válečného pokřiku vikingů a používá ho rovněž například Islandská fotbalová reprezentace.

Hráči.

Členové Síně slávy profesionálního amerického fotbalu.

- hráči označení "kurzívou" strávili v dresu Vikings pouze malou část své kariéry

Draft.

Hráči draftovaní v prvním kole za posledních deset sezón:

Minnesota Vikings je profesionální klub amerického fotbalu, který sídlí v Minneapolisu ve státě Minnesota. V současné době je členem North Division (Severní divize) National Football Conference (NFC, Národní fotbalové konference) National Football League (NFL, Národní fotbalové ligy), jejíž řady rozšířil v roce 1961.

明尼苏达维京人(英语:英语:Minnesota Vikings)是一支职业美式足球球队,位于明尼苏达州的明尼阿波利斯。他们现时在国家橄榄球联合会北区参与国家美式足球联盟比赛。该球队本为美国美式足球联盟(AFL)的球队。但是他们最后决定加入国家美式足球联盟(NFL)。在2002年重组之前,他们属于中区球队,也叫做“黑蓝赛区”。他们也是NFL中仅有的单赛季常规赛赢过15场比赛的5支球队之一。他们在1969年赛季获得队史第一座联会冠军,但是随后在第四届超级碗决赛中7-23输给了堪萨斯城酋长队。维京人队是第一支打过四场超级杯决赛的球队,虽然他们一场未胜;他们赢得过20次分区冠军,是目前国家联会所有球队中排在第六位,在分区也仅次于包装工队的24次;1970年之后,他们闯入季后赛的次数是全联盟数一数二的,但没有球队和他们一样,晋级了如此多的国家联会或者美国联会冠军赛次数(10次)却没有夺得过超级碗。在国家联会球队中,有五支球队(旧金山四九人队、绿湾包装工队、华盛顿红人、达拉斯牛仔队及纽约巨人队)比维京人队打过更多超级碗决赛;维京人取得了20次分区冠军,并且四次成功的打进超级杯,但是四次都输给对手,也成为NFL史上第一支球队,四次超级杯比赛全败的球队(随后水牛城比尔在1990年到1993年的赛季间连续4年打进超级杯,却也都败下阵来,也成为史上第三支超级碗4战全败的球队;而丹佛野马在89年超级杯输球后成为当时第二支超级杯4败的球队,97年打赢包装工队后才摆脱悲情)。球队目前有10名名人堂成员。


Kněz.

Kněžské svěcení přijal 22. února 1964, doktorát z kanonického práva získal na Papežské lateránské univerzitě v roce 1967. Poté působil jako na vysoké škole v Irsku a v Římě - zde byl nejdříve vicerektorem (od roku 1980) a později rektorem (v letech 1987 až 1993) Irské papežské koleje.

Biskup.

Dne 13. prosince 1994 ho papež Jan Pavel II. jmenoval arcibiskupem-koadjutorem arcidiecéze Armagh, biskupské svěcení přijal 14. února 1995. Následující rok, 1. října 1996, se stal arcibiskupem Armaghu a primasem Irska. V této funkci zavedl třídenní setkání diecézních kněží a ve farnostech tříletý program diskuse a modlitby "Renew", který navazoval na obdobné akce v diecézích v USA. Po podpisu Belfastské dohody v roce 1998 vedl delegaci Katolické církve během jednání se všemi politickými stranami Severního Irska.

Kardinál.

Kardinálem ho jmenoval papež Benedikt XVI. při konzistoři 24. listopadu 2007.

Výzvy k rezignaci.

Od března 2010 je známo, že kardinál Brady se v roce 1975 účastnil vnitřního církevního procesu, který se týkal skutků otce Brendana Smytha, jenž sexuálně zneužíval děti. Ačkoli měl Brady k dispozici seznam jmen a adres dětí, které Smyth zneužíval, neinformoval o tom ani jejich rodiče ani policii. Po účastnících procesu bylo naopak vyžadováno mlčení. Smyth tak mohl ve svých zločinech pokračovat a než se dostal v roce 1994 k soudu, zneužil další desítky dětí.  Brady proto čelil řadě výzev k rezignaci, které nejdříve odmítl vyslyšet., dne 8. září 2014 pak rezignoval na post arcibiskupa Armaghu. Jeho nástupcem se stal arcibiskup Eamon Martin.

Reference.

"a rovněž informace z článku na anglické Wikipedii".

Seán Baptist kardinál Brady (* 16. srpna 1939 Drumcalpin) je irský římskokatolický kněz, bývalý primas Irska, kardinál. Od roku 2010 čelil mnoha výzvám k rezignaci v souvislosti se svou rolí při vyšetřování případů sexuálního obtěžování dětí ze strany kněze v polovině 70. let.

若翰·布雷迪(英语:Seán Baptist Brady;1939年-8月16日)是天主教会爱尔兰籍枢机及阿马总教区荣休总主教。


Spolupráce SMBus/I2C.

I když je SMBus odvozen od I2C, je zde několik hlavních rozdílů mezi specifikací obou sběrnic v oblastech napájení, časování, protokolů a provozních režimů.

Elektrická část.

Vstupní napětí ("V" a "V").

Při spojování zařízení I2C nastavuje V na 5,0 V ±10% a stanoví tak vstupní úrovně na 1,5 a 3,0 V. Místo vstupních úrovní vztahujících se k V, SMBus musí být stanovena na 0,8 a 2,1 V. Tato specifikace SMBus umožňuje sběrnici implementace s V rozmezím 3 až 5 V.

Sink Current ("I").

SMBus má „High Power“ verze 2.0, která obsahuje 4 mA „sink current“, který nemůže pohánět I2C čipy, ledaže je pull-up odpor dimenzován na I2C úrovně. NXP zařízení mají vyšší výkonnostní sadu elektrických charakteristik než SMBus 1.0. Hlavní rozdíl je proudová kapacita s V = 0,4 V.  SMBus „high power“ přístroje a I2C zařízení budou pracovat společně, pokud pull-up odpor je navržena pro 3 mA.

Frekvence ("F" a "F").

SMBus hodiny jsou definovány na 10–100 kHz, zatímco I2C může být 0–100 kHz, 0–400 kHz, 0–1 MHz a 0–3,4 MHz, v závislosti na režimu. To znamená, že když I2C sběrnice běží na méně než 10 kHz nebude SMBus kompatibilní, protože SMBus zařízením může vypršet časový limit. Mnohá SMBus zařízení však budou podporovat nižší frekvence.

Protokoly.

Použití ACK a NACK.

K dispozici jsou následující rozdíly v použití NACK sběrnicové signalizace: V I2C, slave přijímač nemá právo uznat slave adresy, pokud například adresu nelze přijmout z důvodů provádění nějakého dotazu v reálném čase. SMBus vyžaduje aby zařízení potvrdilo svou vlastní adresu vždy, jako mechanismus k odhalování přítomnosti přenosných zařízení na sběrnici (baterie, dokovací stanice, atd.). I2C určuje, že slave, i když uznává svou vlastní adresu, se může rozhodnout o nějaký čas později, že dál neobdrží žádné datové bajty. I2C určuje, že zařízení předchozí situaci indikuje tím, že generuje chybu na následujícím prvním bajtu. Kromě označení obsazených slave zařízení, SMBus také využívá NACK k označení příjmu neplatných příkazů nebo dat. Protože takový stav může nastat na posledním bajtu převodu, je nutné, aby SMBus zařízení měly schopnost generovat chyby po převodu každého bajtu a před dokončením transakce (to je důležité, protože SMBus neposkytuje žádnou jinou opětovnou signalizaci). Tento rozdíl v použití NACK signalizace má vliv na konkrétní implementaci SMBus portů, a to zejména v zařízeních, která zpracovávají kritické systémové údaje jako SMBus hosta a SBS součásti.

SMBus protokoly.

Každá zpráva transakce na SMBus má formát jednoho z definovaných SMBus protokolů. SMBus protokoly jsou podmnožinou formátů pro přenos dat definovaných v I2C specifikacích. I2C zařízení, ke kterým lze přistupovat prostřednictvím jednoho z SMBus protokolů, jsou kompatibilní s SMBus specifikací. K I2C zařízením, které se nedrží těchto protokolů nelze přistupovat standardními způsoby, jaké jsou definovány v SMBus a ACPI specifikacích.

Řešení adresových protokolů.

SMBus používá I2C hardware a hardwarové adresování I2C, ale přidává software druhé úrovně pro stavbu speciálních systémů. Z části specifikace zahrnují "Address Resolution Protocol", který umožňuje dynamickou alokaci adres. Dynamická přenastavení hardwaru a softwaru umožňuje zařízením na sběrnici „hot-plugged“ a použít ihned, bez restartování systému. Zařízení jsou rozpoznány automaticky a jsou jim přiřazeny unikátní adresy. To je výhodné zejména pří zapojení plug-and-play uživatelského rozhraní. V obou těchto protokolech je velmi výhodný, protože rozlišuje mezi host systémem a všemi ostatními zařízeními v systému, které mohou mít jména a funkce master nebo slave.

Funkce Time-out.

SMBus má funkci time-out, která resetuje zařízení, pokud komunikace trvá příliš dlouho. To vysvětluje minimální taktovací frekvenci 10 kHz, aby se zabránilo zablokování sběrnice. I2C může být „DC“ sběrnice, což znamená, že při provádění rutinních operací slave nastavuje časovač master, zatímco masteru je dál přístupný. Master dostane oznámení že slave je příliš přehlcený, ale nechce ztratit komunikaci. Slave umožní pokračování komunikace po provedení tohoto operace. Proto není v I2C-bus protokolu určeno jak dlouhá musí být odezva, jako u SMBus systému, který je limitován 35 ms. SMBus protokol předpokládá, že pokud něco trvá příliš dlouho, pak je problém na sběrnici a že všechny zařízení je nutné resetovat, aby se vyčistil tento režim. Slave zařízení pak neumožňují držet hodiny LOW příliš dlouho.

Kontrola chyby paketu.

SMBus 2.0 a 1.1 vždy umožňují kontrolu chyby paketu ("Packet Error Checking", zkratka PEC). V tomto režimu je PEC byte (chybový kód paketu) připojen na konec každého přenosu. Byte se vypočítá pomocí kontrolního výpočtu CRC-8, počítaného z celé zprávy včetně adresy a read/write bitu. Využívá polynom x8+x2+x+1 (CRC-8-ATM HEC algoritmus, inicializovány na nulu).

SMBALERT#.

SMBus má navíc volitelně sdílené přerušení signálu s názvem SMBALERT#, které mohou být použity slavem k odpovědi hostu na dotaz o zajímavých událostech. SMBus také definuje méně častý „Host Notify Protocol“, poskytující obdobné oznámení, ale kolem více dat a vytváří na I2C multi-master mód.

Podpora v operačních systémech.

SMBus zařízení jsou podporována v operačních systémech FreeBSD, OpenBSD, NetBSD, DragonFly BSD, Linux, Windows 2000 a novějších.

System Management Bus (zkráceně SMBus nebo SMB) je jednoduchá dvouvodičová sběrnice vyvinutá za účelem snadné komunikace. Nejčastěji ji můžeme nalézt na základních deskách počítače pro komunikaci se zdrojem napájení instrukcí ON/OFF.

系统管理总线(英语:System Management Bus, 缩写为SMBus)是一种源自于I2C的总线,其设计应用于轻量级的通讯,常见于电脑的电源管理系统(例如笔记型电脑的智能电池子系统),一些装置(如温度、电压、电流或风扇传感器)也通过SMBus报告系统管理资讯。


Život.

Čchin-cung byl nejstarší syn sungského císaře Chuej-cunga a jedné z jeho vedlejších manželek příjmením Wang (王), posmrtně poctěné titulem císařovna Sien-kung (, 1084–1108).  Na trůn nastoupil za dramatických okolností. Roku 1126 armády džürčenské říše Ťin zaútočily na říši Sung, přičemž postoupily až k sungskému hlavnímu městu Kchaj-fengu. Císař Chuej-cung pověřil Li kanga () řešením problémů s Džürčeny a odstoupil ve prospěch svého syna a následníka trůnu. Čchin-cungse však neukázal být schopným vůdcem, chybně se rozhodoval a nakonec odvolal Li Kanga v naději na mírová jednání. Džürčeni se o mír nezajímali a znova zaútočili, oblehli Kchaj-feng a 9. ledna 1127 metropoli dobyli. Císař padl do zajetí, stejně tak i jeho otec a desítky dvořanů a úředníků.  Čching-cung a jeho otec byli 20. března 1127 zbaveni hodností a titulů a poníženi do stavu prostých poddaných. Po několika týdnech, 13. května 1127, byl odeslán do severního Mandžuska. Ťinský císař udělil roku 1128 Čchin-cungovi a jeho otci nízké tituly, Čchin-cung se stal markýzem Čung-chun (, doslova „těžce zmatený markýz“), Chuej-cung markýzem Chun-te (, doslova „markýz zmatené ctnosti“).  Roku 1141, kdy probíhala mírová jednání mezi říšemi Ťin a Sung, ťinská vláda udělila Čchin-cungovi neutrálně znějící vyšší titul vévoda komandérie Tchien-šun (), podle komandérie na horním toku řeky Wej, dnes v Kan-su). Chuej-cung současně (posmrtně) obdržel titul kníže komandérie Tchien-šun (). Čchin-cung žil v mandžuském vyhnanství do roku 1156, kdy zemřel, přičemž Ťinům sloužil jako nástroj k tlaku na sungskou vládu.

Rodina.

Hodnost císařovny držela Čchin-cungova první manželka příjmením Ču (, 1102–1127), posmrtným jménem císařovna Žen-chuaj (), která spáchala sebevraždu při dobytí Kchaj-fengu Džürčeny.  Synové a dcera Čchin-cunga:

Čchin-cung (; 23. května 1100 – 14. června 1156), vlastním jménem Čao Chuan (), z dynastie Sung v letech 1126–1127 vládl čínské říši Sung. Nastoupil po abdikaci jeho otce, císaře Chuej-cunga, během džürčenského vpádu do Číny. Po roce vlády při dalším útoku vojska džürčenské říše Ťin dobyla sungské hlavní město Kchaj-feng a zajala císaře i s celým dvorem. Čchin-cung byl zbaven císařské hodnosti a odvlečen do severního Mandžuska, kde dožil jako markýz Čung-chun.

宋钦宗赵桓(1100年-5月23日-1161年-6月14日),北宋第九位皇帝(1126年1月19日-1127年3月20日在位)。宋徽宗赵佶长子,谥号「恭文顺德仁孝皇帝」。


Charakteristika.

Šácholan liliokvětý je opadavý, hustě rostoucí keř dorůstající výšky asi 1 až 3 metry. Borka je šedavě hnědá. Letorosty jsou zelenavě purpurové až světle purpurově hnědé. Listy jsou elipticky obvejčité až obvejčité, s 8 až 18 cm dlouhou a 3 až 10 cm širokou čepelí, na bázi se postupně směrem k řapíku zužující, na vrcholu špičaté až zašpičatělé. Listy jsou na líci tmavě zelené a za mlada řídce chlupaté, na rubu nasivěle zelené a podél žilek chlupaté. Žilnatina je tvořena 8 až 10 páry postranních žilek. Řapíky jsou 0,8 až 2 cm dlouhé. Květní poupata jsou vejcovitá, nažloutle chlupatá. Květy jsou vzpřímené, zvonkovitě rozevřené, lehce vonné. Okvětí je složeno z 9 až 12 dužnatých plátků. Vnitřní plátky jsou elipticky obvejčité, 8 až 10 cm dlouhé a 3 až 4,5 cm široké, na vnější straně purpurově červené, na vnitřní světlé. Vnější 3 plátky jsou červenavě zelené, kopinaté, kratší a opadavé, nahrazující kalich. Tyčinky jsou purpurově červené, asi 8 až 10 mm dlouhé. Pestíky jsou bledě purpurové, lysé. Kvete společně s rozvíjejícími se listy, v květnu až červnu. Souplodí zvané šách je tmavě purpurově hnědé, válcovité, 7 až 10 cm dlouhé, s téměř kulovitými a krátce zobanitými měchýřky.

Rozšíření.

Šácholan liliokvětý je rozšířen ve střední, jižní a jihovýchodní Číně v provinciích Čchung-čching, Fu-ťien, Chu-pej, Šen-si, S’-čchuan a Jün-nan. Roste na okrajích lesů a horských svazích v nadmořských výškách 300–1600 metrů.

Taxonomie.

Šácholan liliokvětý byl popsán již v roce 1792. V současné taxonomii rodu "Magnolia" je řazen do sekce "Yulania" a podsekce "Yulania". Do této podsekce jsou z druhů pěstovaných v ČR řazeny také další časně kvetoucí druhy: šácholan japonský, šácholan hvězdovitý, šácholan obnažený a šácholan vrbolistý. Při úzkém pojetí rodů, preferovaném např. v díle "Flora of China", je řazen do rodu "Yulania" jako "Yulania liliiflora".

Kříženci.

Šácholan Soulangeův ("Magnolia" x "soulangiana") byl vyšlechtěn v roce 1820 ve Francii křížením šácholanu liliokvětého s šácholanem obnaženým ("Magnolia denudata"). Je to v současnosti jeden z nejčastěji pěstovaných šácholanů, oblíbený pro své časné a hojné kvetení. Pěstuje se v celé řadě kultivarů. "Magnolia" x "brooklinensis" je kříženec šácholanu liliokvětého se severoamerickým šácholanem přišpičatělým ("Magnolia acuminata"). Byl vyšlechtěn v brooklynské botanické zahradě a popsán v roce 1972. Pěstují se i další kříženci šácholanu liliokvětého, např. se šácholanem hvězdovitým ("M. stellata").

Význam.

Šácholan liliokvětý je v Česku pěstován jako okrasná dřevina, i když podstatně méně často než jeho kříženec, šácholan Soulangeův. Existuje velké množství kultivarů. Je uváděn z Dendrologické zahrady v Průhonicích, z Pražské botanické zahrady v Tróji a z Průhonického parku. Jeden z nejčastěji vysazovaných kultivarů je 'Nigra', vyznačující se až 12 cm dlouhými květy s okvětními lístky na vnější straně tmavě purpurovými.

Šácholan liliokvětý ("Magnolia liliiflora"), nazývaný také magnólie liliokvětá, je opadavý keř z čeledi šácholanovitých. Vyznačuje se purpurově červenými květy, rozvíjejícími se současně s listy. V Česku je občas vysazován jako okrasná dřevina, i když podstatně řidčeji než jeho kříženec, šácholan Soulangeův.

紫玉兰(学名:'),木兰科木兰属,又名木兰、辛夷(江苏)、木笔(花镜)、望春、女郎花,为中国特有植物,分布在中国大陆的云南、福建、湖北、四川等地,生长于海拔300米至1,600米的地区,一般生长在山坡林缘。紫玉兰花朵艳丽怡人,芳香淡雅,“紫苞红焰,作莲及兰花香”,故唐代裴迪有诗:“况有辛夷花,色与芙蓉乱。”紫玉兰孤植或丛植都很美观,树形婀娜,枝繁花茂,是优良的庭园、街道绿化植物,与玉兰同为中国有2000多年历史的传统花卉和中药。紫玉兰已在《中国物种红色名录》中被评为易危(VU A2c),且不易移植和养护,因此是非常珍贵的花木。


Původ a mládí.

Narodil se v Buenos Aires italským imigrantům jako nejstarší z pěti dětí. Jeho sourozenci byli Alberto Horacio (1942–2010), Oscar Adrian, Marta Regina a Maria Elena. Jejich otec Mario José (Giuseppe) Bergoglio (1908–1959) se narodil v obci Portacomaro v severní Itálii. Před nastupujícím fašismem odešel v roce 1928 do Argentiny a zde pracoval jako železniční dělník. Jeho manželkou se 12. prosince 1935 stala Regina María Sívori († 1981). Narodila se v Buenos Aires italským přistěhovalcům.  Ve 21 letech mu kvůli infekčnímu onemocnění byla odebrána horní část pravé plíce.  Dětství strávil v městské části Flores na předměstí Buenos Aires. Argentinské řádové sestry na něj vzpomínají jako na neposedného uličníka, byl prý malý ďáblík jako každý malý kluk. Byl u nich oblíbený a se sestrou Dolores ho pojilo blízké přátelství, v posledních dnech jejího života ji pravidelně navštěvoval a po její smrti strávil celou noc v slzách a odmítal jíst a pít. V knižním rozhovoru, "El Jesuita" (Jezuita), který v roce 2010 vydali novináři Sergio Rubín a Francesca Ambrogettiová, uvádí, že jako mladík rád tančil tango, že pracoval i jako vyhazovač. Má rád klasickou literaturu a jeho nejoblíbenějším filmem je dánské drama Babettina hostina.  V roce 2010 přiznal Bergoglio v rozhovoru, že ve dvanácti letech usiloval o dívenku Amalii, svou vrstevnici, a pomýšlel na svatbu. V dopise jí tehdy napsal, že je pro něj jediná a že pokud si ji nevezme za ženu, stane se knězem. Dopis ilustroval obrázkem domu s červenou střechou, ve kterém spolu budou bydlet. Amaliin otec své dceři vztah zakázal, a ona proto na dopis ani neodpověděla. Samotná Amalia Demonte příběh ze svého dětství po letech potvrdila v rozhovoru pro anglický deník The Daily Telegraph. Otec ji prý uhodil, když chtěla Jorgemu odepsat. Rodiče jí pak bránili v jakémkoliv dalším kontaktu s ním. Ona sama v té době prý ještě zamilovanost neznala. Na nevinném a čistém vztahu mezi dvěma dětmi nemá nynější papež co skrývat.

Studium, působení v řádu a akademické působení.

Vystudoval chemicko-průmyslovou střední školu. Poté v březnu 1958 ve 21 letech při svém pobytu v Santiago de Chile vstoupil do jezuitského řádu. Při svých pobytech v řádových domech na různých místech Chile a Argentiny pokračoval ve studiu několika oborů, mj. i sociálních věd. Byl zapsán ke studiu na teologické fakultě "Colegio Máximo San José", která má sídlo na předměstí Buenos Aires San Miguel. Studium filozofie dokončil v roce 1960 a studium teologie v roce 1970. Jeho významným učitelem byl Lucio Gera, jeden z otců tzv. teologie osvobození.  Od roku 1973 pracoval jako docent a poté profesor teologie na jezuitské fakultě filozofie a teologie v San Miguel. Po roce 1979, kdy ukončil působení ve funkci provinciála jezuitů, se postavil do čela této fakulty. Vyučoval literaturu, psychologii, filosofii a teologii.  V polovině 80. let 20. století pobyl několik měsíců v Německu na renomované Vysoké škole filozoficko-teologické v Sankt Georgen ("Philosophisch-Theologische Hochschule Sankt Georgen") ve Frankfurtu nad Mohanem (byla založena v roce 1926 jako vzdělávací instituce pro jezuity několika německých biskupství), aby s tamějšími profesory konzultoval svou disertační práci.  Ovládá několik jazyků, kromě rodné španělštiny hovoří gramaticky bezchybnou italštinou, komunikuje německy a čte texty v církevní latině. Své první proslovy a kázání v roli papeže pronášel italsky a spatra, případně jen s nahlížením do poznámek (zatímco Benedikt XVI. často četl z podkladů); média ocenila jeho řečnické schopnosti.

Kněz.

Do jezuitského řádu vstoupil v březnu 1958 ve svých 21 letech při svém pobytu v Santiagu de Chile. Kněžské svěcení přijal 13. prosince 1969 z rukou córdobského arcibiskupa Ramóna Josého Castellana. Po několik let sloužil v bazilice svatého Josefa (San José) ve čtvrti Flores, odkud pocházel.  Věčné sliby jako řeholník složil po vystudování 22. dubna 1973. Poté působil jako novicmistr a argentinský jezuitský provinciál (v letech 1973 až 1979).

Biskup.

Dne 20. května 1992 jmenoval papež Jan Pavel II. Bergoglia pomocným biskupem v Buenos Aires. Biskupské svěcení mu udělil 27. června téhož roku arcibiskup Buenos Aires kardinál Antonio Quarracino. O pět let později, v červnu 1997 byl jmenován arcibiskupem-koadjutorem. Po smrti kardinála Quarracina se 28. února 1998 ujal funkce arcibiskupa v Buenos Aires. V roce 1999 stal se čestným členem Rotary klubu v Buenos Aires. V letech 2005 až 2011, tedy po dvě tříletá funkční období, byl předsedou Argentinské biskupské konference.

Kardinál.

Při konzistoři v únoru 2001 jmenoval papež Jan Pavel II. Bergoglia kardinálem. Při konkláve v roce 2005 byl zmiňován mezi tzv. "papabile", tedy favorizovanými kandidáty na papeže.  Podle publicisty Michala Semína byl nejméně od druhého kola této volby hlavním protikandidátem kardinála Josefa Ratzingera, posléze zvoleného papežem (pod jménem Benedikt XVI.). Údajně získal přes 40 volitelských hlasů, pak však, aby neblokoval další vývoj, prohlásil, že se další volby nezúčastní. Jelikož je ale hlasování přísně tajné, jsou to jen dohady, které nelze nijak ověřit a tak je nelze pokládat za pravdivé.  Před několika lety se (podle iDnes.cz) údajně pokoušel rezignovat na funkci kardinála, Benedikt XVI. však rezignaci nepřijal. (V roce 2011 dosáhl Bergoglio věku 75 let, v němž jsou biskupové povinni nabídnout rezignaci na funkci biskupa.) Když tehdy v soukromí mluvil se svou sestrou Marií Elenou o možnosti, že by byl zvolen papežem, komentoval to prý slovy: „Děkuji, nechci“.

Papež.

Zvolení.

Od 12. března 2013 se konalo konkláve kardinálů v Sixtinské kapli ve Vatikánu. Hned následujícího dne, tedy 13. března, se stal dosavadní kardinál Bergoglio 266. papežem katolické církve. Jeho zvolení v pátém kole tajné volby bylo oznámeno bílým kouřem v 19:07 SEČ. Podle italských médií byl zvolen výraznou většinou 90 ze 115 kardinálů.  Jako vůbec první papež v dějinách církve si zvolil jméno "František", a to na počest sv. Františka z Assisi. Jím přijaté jméno nebylo doposud žádným jeho předchůdcem zvoleno. Podobně postupoval naposledy papež Lando. Nový papež si však přeje používat své jméno bez římské číslovky, tedy jen „František“ a nikoliv František I. Prozradil, že po jeho zvolení zazněly i návrhy, aby si zvolil jméno Hadrián či Klement. Při setkání s novináři nový papež také vysvětlil, co jej bezprostředně vedlo k volbě tohoto jména. Podle jeho slov se na něj hned poté, co bylo jeho zvolení dvoutřetinovou většinou zjevné, obrátil jeho přítel, brazilský františkán a kardinál Cláudio Hummes, a řekl mu: „Nezapomeň na chudé!“ Tím mu připomněl odkaz sv. Františka z Assisi.  Funkce se ujal ihned po zvolení, ceremoniál intronizace, kdy papež sloužil inaugurační mši svatou, proběhl v úterý 19. března, tedy na svatého Josefa. Papež též obdržel pallium a rybářský prsten. Intronizace se podle očekávání zúčastnili státníci z celého světa. Celkem dorazilo 132 oficiálních delegací z 80 zemí, mj. argentinská prezidentka Cristina Fernández de Kirchner, americký viceprezident Joe Biden a německá kancléřka Angela Merkelová. Na Svatopetrském náměstí ve Vatikánu se shromáždilo přibližně 200 000 věřících, mezi kterými papež před obřadem projel v papamobilu a požehnal jim. Českou republiku zastupoval vicepremiér a ministr zahraničí Karel Schwarzenberg. Slavnosti se zúčastnil i konstantinopolský pravoslavný ekumenický patriarcha Bartoloměj I.; podle agentury AP to byla první událost tohoto druhu od Velkého schizmatu v křesťanství z roku 1054. Svého zástupce, metropolitu Ilariona, vyslala i ruská pravoslavná církev a její patriarcha Kirill zaslal papeži Františku blahopřejný dopis s výzvou ke společné obraně pronásledovaných křesťanů ve světě a k obraně morálních hodnot proti sekularismu.  Média předpokládala, že po nástupu papeže Františka téměř jistě nezůstane vatikánským státním sekretářem kardinál Tarcisio Bertone a že si papež do této funkce vybere někoho z obdobně smýšlejících kardinálů. Podle listu La Repubblica a dalších italských médií jsou pravděpodobnými kandidáty brazilský kardinál João Braz de Aviz nebo italští kardinálové Bertello a Filoni či arcibiskup Bernardini. V sobotu 16. března 2013 odpoledne papež František oznámil, že prozatím nehodlá dělat personální změny v kurii, protože nevidí bezprostřední potřebu změn.  V sobotu 23. března 2013 přiletěl nový papež František vrtulníkem do letní rezidence Castel Gandolfo, aby se setkal s emeritním papežem Benediktem XVI. Setkání trvalo zhruba 45 minut. Novináři vyslovili tezi, že oba církevní představitelé jednali mimo jiné o budoucí personální politice Vatikánu a zejména o změnách při obsazení míst v kurii a jednotlivých vatikánských kongregacích.

Reforma vatikánské kurie.

Dne 13. dubna 2013 bylo ve Vatikánu oznámeno, že papež František ustanovil nový poradní sbor osmi kurijních kardinálů pro vypracování reformy vatikánské kurie. Členy pracovní skupiny jsou mj. Ital Giuseppe Bertello, německý kardinál Reinhard Marx, Óscar Andrés Rodríguez Maradiaga z Hondurasu a americký kardinál Seán Patrick O'Malley.  Dne 31. srpna 2013 ČTK oznámila, že stávající státní sekretář Tarcisio Bertone na svoji funkci rezignoval a na jeho místo papež jmenoval italského arcibiskupa Pietra Parolina. ČTK se přitom odvolávala na nejmenované kritiky, kteří Bertoneho spojují se skandály kolem odhalení sexuálního zneužívání dětí kněžími či úniku důvěrných dokumentů o korupci a mocenském boji ve Vatikánu, a výměnu státního sekretáře prezentuje jako očekávaný první krok na cestě k očistě od afér a mocenského boje. Bertone zůstal ve funkci do 15. října 2013, kdy jej Pietro Parolin nahradil.

Encykliky a exhortace.

Svoji první encykliku "Světlo víry" ("Lumen fidei") vydal 5. července 2013, na svátek Cyrila a Metoděje, a datoval ji v Římě 29. červnem 2013 na slavnost svatých apoštolů Petra a Pavla. Encyklika deklaruje návaznost na encykliky Benedikta XVI. o lásce a naději i na jeho téměř dokončené prvotní znění encykliky o víře. Pro agenturu ANSA označil v červnu encykliku za „napsanou čtyřma rukama“. Encyklika reaguje na řadu moderních i starých autorů, cituje Nietzscheho, Martina Bubera, J. J. Rousseaua i Dostojevského, Romana Guardiniho, Ludwiga Wittgensteina, hlásí se k odkazu druhého vatikánského koncilu, analyzuje slovní hříčky v originálních biblických textech.  Druhou encykliku "Tobě buď chvála" ("Laudato si’") vydal dne 24. května 2015, oficiálně byla publikována na tiskové konferenci 18. června 2015.  Dne 26. listopadu 2013 zveřejnil Svatý stolec apoštolskou exhortaci "Radost evangelia" (Evangelii gaudium). Dokument vychází z propozic synodu o nové evangelizaci (7.–28. října 2012, dokument je cituje 27×) a papež jej podle tiskového mluvčího napsal v srpnu 2013 po návratu ze Světových dní mládeže v Riu de Janeiro, přičemž originál byl psán ve španělštině. Třináctkrát je citována apoštolská exhortace Pavla VI. Evangelii nuntiandi, dále jsou citováni církevní otcové, středověcí teologové, ale i zástupci moderní teologie, jako bl. John Henry Newman, Henri de Lubac a Romano Guardini, či spisovatel Georges Bernanos; zřetel je brán i na dokumenty latinsko-amerických episkopátů z Aparecidy a Puebla, závěry 15. shromáždění katolických blízkovýchodních patriarchů a texty biskupských konferencí z Indie, Spojených států, Francie, Brazílie, Filipín a Konga. Dokument má více než sto stran. V pěti kapitolách pojednává o sedmi hlavních bodech: reforma církve v misionářském vycházení (misionářská transformace), pokušení pastoračních pracovníků, církev vnímaná jako evangelizující celek Božího lidu, homilie a její příprava, společenské začlenění chudých, pokoj a sociální dialog, duchovní motivace misionářského nasazení. Pojítkem mezi všemi tématy je milosrdná Boží láska a radost jako evangelizační styl. Zároveň papež zdůraznil, že „od papežského magisteria není nutné očekávat definitivní nebo kompletní slovo o všech otázkách, které se týkají církve a světa“. Píše též: „Přehnaná centralizace namísto pomoci komplikuje život církve i její misionářskou dynamiku. Také papežství a centrální struktury všeobecné církve potřebují slyšet výzvu k pastorální konverzi.“ Přesycovat společnost bez rozmyslu daty vede podle exhortace k nesmírné povrchnosti při formulaci morálního stanoviska, a proto je nezbytné vychovávat ke kritickému myšlení a k hodnotové zralosti.  8. dubna 2016 vydal papež František svou druhou apoštolskou exhortaci "Amoris laetitia (Radost z lásky)", která se věnuje tématu rodiny a jejím současným výzvám či poslání.  Ve třetí apoštolské exhortaci, "Gaudete et exsultate (Radujte se a jásejte)", která vyšla 19. března 2018, reflektuje papež František všeobecné povolání ke svatosti a zamýšlí se nad tím, jak můžeme na tuto výzvu odpovědět v dnešním moderním světě.

Zahraniční cesty.

První zahraniční cesta papeže Františka vedla v červenci 2013 do Brazílie. Na rozdíl od svých předchůdců během ní nepoužíval opancéřovaný papamobil. Mnohokrát se navíc dostal do přímého kontaktu s lidmi, což způsobilo nervozitu příslušníků jeho ochranky.  Kněze a církevní hodnostáře celého světa František vyzval, aby vyšli z izolace svých kostelů a kazatelen a sloužili chudým a potřebným. "„Nemůžeme se zavírat ve farnostech, když tolik lidí čeká na slovo Boží,“" řekl kněžím v katedrále v Riu de Janeiru. Františkovu závěrečnou mši, kterou sloužil na pláži Copacabana, navštívily podle některých odhadů až tři miliony lidí. V květnu 2014 navštívil Jordánsko a Izrael. Během této cesty se setkal s jordánským králem Abdalláhem II., s patriarchou Bartolomějem I., s prezidentem Izraele Šimonem Peresem a s palestinským prezidentem Mahmúdem Abbásem. Perese a Abbáse pozval ke společné modlitbě do svého domu ve Vatikánu; toto pozvání oba prezidenti přijali. Velký rozruch způsobil nečekanou modlitbou u zdi oddělující Izrael od Západního území.  V srpnu 2014 navštívil Jižní Koreu. Při této cestě blahořečil 124 korejských mučedníků, kteří byli zabiti během pronásledování v 18. a 19. století.  Dne 24. dubna 2015 přislíbil návštěvu České republiky u příležitosti Cyrilometodějských slavností na Velehradě.  V neděli 17. května 2015 pozdravil prostřednictvím přímého televizního přenosu z náměstí sv. Petra před modlitbou "Anděl Páně" shromáždění věřících k 20. výročí návštěvy papeže sv. Jana Pavla II. na Svatém Kopečku v Olomouci, při němž byl do ostatkové skříňky poblíž oltáře a hrobu sv. Viktora v chrámu Navštívení Panny Marie uložen relikviář s krví Jana Pavla II.  V únoru 2016 jednal na Kubě s Raúlem Castrem. V Havaně se sešel také s moskevským patriarchou Kirillem, což bylo první setkání mezi hlavami římskokatolické a Ruské pravoslavné církve v dějinách. Kritici však upozorňují na to, že Kirill se s Františkem setkal spíše z politických než ekumenických důvodů.  V roce 2016 Svatý Otec navštívil Mexiko za navštívení mexického prezidenta a zjevení Panny Marie Guadalupské za odsloužení mši. Přitom zkritizoval Mexiko za korupce a obchodování s drogami.  V listopadu 2017 přiletěl František jako první hlava katolické církve do Myanmaru. Tamější obyvatele vyzýval k odpuštění za násilí.

Osobní telefonáty.

Brzy po zvolení překvapil papež František tím, že řadu osobních záležitostí si i v nejvyšší církevní funkci dál zařizuje sám. Osobními telefonáty většinou zcela vyvede z míry volané, kteří hovor často považují za vtip. Jednou z prvních „obětí“ papežova neformálního stylu se stal pár dní po jeho zvolení recepční ve vatikánské rezidenci jezuitů, kam František telefonoval generálnímu představenému řádu Adolfu Nicolásovi. Když recepční slyšel, že volá "„papež František“", reagoval slovy: "„Ano? A já jsem Napoleon“".  U svého prodejce novin pak papež odhlásil jejich odběr, svému ševci zavolal, aby se netrápil papežskými střevíci z červené kůže, ale pokračoval ve výrobě klasických černých bot, a u svého argentinského zubaře zrušil kontrolu kvůli „dlouhodobému pobytu ve Vatikánu“.  Následovaly nečekané telefonáty věřícím, kterými je chtěl podpořit v obtížné osobní situaci. Tímto způsobem se ozval např. těhotné italské ženě, kterou její partner opustil poté, co zjistila, že čeká dítě, a navíc ji posílal na interrupci. V dopise se papeži svěřila s obavou, že její nemanželské dítě nebude chtít žádný kněz pokřtít. Papež ji po telefonu ujistil, že pokud by se tak stalo, má mu dát vědět a on dítě pokřtí sám.

Rok milosrdenství.

V dubnu 2015 papež vyhlásil bulou "Misericordiae vultus" (česky Tvář milosrdenství) svatý rok milosrdenství, který trval od 8. prosince 2015 do Slavnosti Krista Krále 20. listopadu 2016. Tento svatý rok, který je vyhlášen u příležitosti 50. výročí od konce druhého vatikánského koncilu, slouží obdobně jako jiné svaté roky, které může ze své autority vyhlásit pouze papež, k plnomocnému odpuštění všech druhů hříchů, ale i všech následných trestů z nich plynoucích. Tyto odpustky se udělují za obvyklých podmínek (nemít zálibu v žádném hříchu, snažit se žít křesťanský život podle evangelijních zásad), přičemž se také přidávají podmínky speciální (projití svatou branou ve svatopetrské bazilice). V září téhož roku navíc papež sdělil, že na toto období udělí také posílení zpovědních fakult pro kněze, kteří tak budou moci udělit odpuštění hříchů ženám, které podstoupily umělý potrat. V rámci tohoto roku papež navíc chce vyslat do celého světa na Popeleční středu tzv. misionáře milosrdenství, kteří by měli dopomoci k posílení osobní víry každého křesťana a zakoušení jeho vztahu s Bohem, který je nejvýš milosrdný, dále by pak jejich funkcí mělo být, aby byli přesvědčivými kazateli milosrdenství a přinášeli radost z odpuštění. V rámci tohoto roku také papež myslel na věřící, kteří chodí na bohoslužby církví neuznaného Kněžského bratrstva sv. Pia X. (FSSPX) Spolu s prosbou za plné sjednocení katolické církve s tímto společenstvím duchovních a jim svěřených laiků udělil po dobu konání tohoto svatého roku zplatnění zpovědí, které udělují kněží FSSPX.

Sexuální zneužívání katolickými duchovními.

Papež František se na téma sexuálních a zneužívacích skandálů opakovaně vyjádřil, když je odsoudil a omlouval se za ně a setkával se s oběťmi zneužívání katolickými duchovními. Sám však čelil rostoucí kritice, že jeho zásahy proti němu jsou nedostatečné a že se sám v mnoha případech zastával jeho pachatelů či těch, co takové jednání kryli, a dokonce je povyšoval.  Kritiku vyvolalo například jmenování kardinála Danneelse delegátem na synodu o rodině, neboť ten se ještě jako primas Belgie pokoušel ututlat zneužívání páchané biskupem Vangheluwem.  Velké pobouření vyvolalo jmenování Juana Barrosa osornským biskupem a neurvalý výpad, kterým papež počastoval během své návštěvy Chile ty, kteří proti biskupovi, viněnému z krytí sexuálního obtěžování na předchozím úřadě, protestovali. Za své výroky se později omluvil a posléze přiměl chilské biskupy k hromadné rezignaci (nejen včetně Barrosa, ale i těch, co proti Barrosovi vystupovali).  V srpnu 2018 obvinil papeže arcibiskup Viganò, bývalý apoštolský nuncius v USA, že dlouho věděl o obvinění ze zneužívání vznesených proti kardinálu McCarrickovi a i přesto ho zbavil trestů, které na něj měl uvalit Benedikt XVI., a učinil jej jedním ze svých vlivných poradců. Viganò v souvislosti s tímto obviněním vyzval papeže, aby šel příkladem a sám rezignoval. Papež se před novináři odmítl k těmto obviněním vyjádřit.  V únoru 2019 papež ve Vatikánu uspořádal historicky vůbec první konferenci čelných představitelů katolické církve o problematice sexuálního zneužívání. V květnu 2019 pak František zveřejnil apoštolský list Vos estis lux mundi, kterým zavedl nové procedurální normy pro boj se sexuálním zneužíváním v rámci římskokatolické církve a který představuje významný krok v prevenci a potírání sexuálních deliktů ze strany římské kurie.

Názory a postoje.

Osobní skromnost a sociální důraz.

K nápadným povahovým rysům papeže Františka patří osobní skromnost. Jako kardinál žil v malém bytě, sám si vařil a jezdil veřejnou hromadnou dopravou. Podle jeho názoru každý člověk, který podlehne sebestředné marnosti, ve skutečnosti skrývá v sobě velkou bídu.  Už jako kardinál se kriticky vyjádřil k obrazu církve v současném světě, že je uzavřená sama do sebe, a tak duchovně nemocná. Řekl, že pokud by si měl vybrat mezi poraněnou církví, která se vydala na ulici, a nemocnou, odtažitou církví, rozhodně by si vybral tu první. Podpořil využití moderních digitálních technologií jako internet a SMS k oslovování lidí. Kněze, kteří odmítají křtít děti svobodných matek, označil za pokrytce dnešní doby, za ty, kdo klerikalizují církev a božímu lidu upírají spásu. Je znám svým zájmem o lidi nakažené virem HIV, v minulosti je často navštěvoval v hospicích. V roce 2011 navštívil hospic, kde v rámci velikonočního rituálu políbil dvanáct lidí nakažených tímto virem a obřadně jim umyl nohy. Tento obřad zopakoval už jako papež na Zelený čtvrtek roku 2013, kdy omyl a políbil nohy 12 delikventům v římském nápravném zařízení pro mladistvé.  Dne 16. března 2013 na setkání s novináři papež František s poukazem na svatého Františka z Assisi řekl: „Přál bych si, aby i celá církev byla církví chudých, církví pro chudé“.  „Nebuďte nikdy smutní, křesťan nemůže být smutný. Nenechte se nikdy ovládnout bezmocí. Naše radost není radostí z vlastnictví mnoha věcí, ale ze setkání s Ježíšem,“ řekl na Květnou neděli 2013 (24. března).

Církev, papežství a liturgie.

Podle Mileny Faustové je František znám jako významný teolog a umírněný konzervativec a tvoří kompromis mezi levicovou teologií osvobození a tradicionalismem jezuitského řádu.  Podle Michala Semína kladl dřívější arcibiskup Bergoglio ve své diecézi překážky tradicionalistickým kněžím, kteří se chtěli vrátit k předkoncilní liturgii, a to i po vydání Benediktova apoštolského listu Summorum pontificum, který byl k tradicionalistům vstřícný. Jako arcibiskup a kardinál měl Bergoglio dobré vztahy s židy a protestanty. Ve vztahu k anglikánům podle Semína odmítl myšlenku, aby konvertovali ke katolické církvi, a uvedl, že katolická církev anglikány potřebuje takové, jací jsou v anglikánské církvi. Na shromáždění Charismatického hnutí v Buenos Aires v roce 2012 neváhal pokleknout před evangelikálním kazatelem, aby od něj přijal požehnání. V roce 2012 se zúčastnil oslav židovského svátku Chanuka v jedné z argentinských synagog. Podle Semína je oddán ekumenismu a mezináboženskému dialogu, relativizuje jedinost katolické církve podřízené Římu a je rovněž zastáncem kolegiality biskupů. Takový postoj byl patrný už při jeho prvním vystoupení po zvolení papežem. Ponechal stranou viditelné známky a projevy papežské autority a prezentoval se jako biskup Říma. Rovněž svého předchůdce Benedikta XVI. označil jako emeritního biskupa římského, nikoliv jako emeritního papeže. Před udělením požehnání městu a světu ("Urbi et Orbi") si vyžádal modlitbu přítomných věřících za sebe samého.  Podle Semína byl v roce 2005 přinejmenším od druhého kola volby hlavním protikandidátem kardinála Ratzingera a přesunuly se k němu hlasy, které původně směřovaly ke kardinálu Martinimu, oblíbenci progresivního a liberálního směru v církvi. Podle Semína se zdá být jasné, že papež František přichází na Petrův stolec jako rozhodný stoupenec druhého vatikánského koncilu včetně jím nastolených změn a že papežem Františkem zvolený kurz opět potlačí ostrůvky (předkoncilní) katolické tradice, jež se vynořovaly za pontifikátu Benedikta XVI.  Podle publicisty Martina T. Zikmunda se František dosud ve všech funkcích projevil jako teologicky konzervativní a nebývale sociálně citlivý. Je vůdcovským typem, ošlehaný praktickým životem, a svými gesty ukázal osobní pevnost a kuráž. Podle Zikmunda se stal vhodným kompromisním kandidátem těch, kteří touží po změnách, a těch, kteří chtějí papeže jako vnější ikonu, aniž by se vnitřní pořádky příliš měnily. Reakce katolických i nekatolických médií a osobností na první papežovy kroky byly převážně pozitivní. Kateřina Lachmanová i Joel Ruml však zdůraznili, že lidé si do nového papeže projektují příliš velké množství protikladných i nerealistických očekávání.  Jeho postoj k papežské kurii byl doposud rezervovaný, stálým funkcím v ní se vyhýbal a Vatikán navštěvoval jen v nezbytných případech. Již v souvislosti se svým jmenováním kardinálem v roce 2001 odrazoval věřící ve své zemi od utrácení peněz za cestu do Říma a podobně se obrátil na Argentince i při zahájení svého pontifikátu. Vyzval je, aby raději dali peníze chudým. Římskou kurii považuje za subjekt, který pomáhá a slouží. Negativní zprávy o kurii jsou podle něj často přehnané a zmanipulované tak, aby skandalizovaly. Novinářům podle něj často hrozí, že podlehnou koprofilii a budou navádět ke koprofagii. Neustálé vidění negativních aspektů místo pozitivních považuje za častý hřích.

Kontroverzní etické otázky.

Tomáš Halík konstatoval, že ani od reformního papeže nelze očekávat, že bude žehnat homosexuálním svazkům, prosazovat v dnešní době svěcení žen či měnit postoj církve k potratům. Než Argentina v roce 2010 jako první latinskoamerická země zlegalizovala sňatky homosexuálů, kritizoval kardinál Bergoglio toto opatření jako "destruktivní záměr proti Božímu plánu" („není to obyčejný politický boj; je to pokus zničit Boží záměr“). Adopce dětí homosexuálními muži označil za "formu diskriminace dětí". Prezidentce Argentiny Cristině Fernández de Kirchner oponoval i v otázkách antikoncepce a umělého oplodnění, v nichž zastával konzervativní stanovisko. V červenci 2013 se přesto nezvykle otevřeně vyjádřil k problematice vztahu církve k homosexuálům. Podle něj by církev neměla věřící soudit na základě sexuální orientace, a to ani v případě, že se jedná o kněze.

Celibát.

„V této chvíli jsem pro zachování celibátu se všemi jeho pro a proti. S jeho praktikováním jsme měli po tisíc let spíš lepší než horší zkušenosti,“ uvedl František v knize rozhovorů se svým přítelem, argentinským rabínem Abrahamem Skorkou "O nebi a zemi". Dodal ovšem, že celibát „...je otázka disciplíny, a ne víry, a věc se může změnit“.

Vztah k politickému dění.

Špinavá válka.

V roce 2005, v roce předchozího konkláve, v němž byl Bergoglio řazen mezi papabili, vydal Horacio Verbitsky knihu o církvi s názvem "El Silencio" (Mlčení), v níž Bergoglia obvinil z toho, že v době tzv. špinavé války v Argentině pod záštitou operace Kondor v období vlády vojenské junty zbavil jezuitské kněze Orlanda Yoria a Francisca Jalicse ochrany svého řádu, a tím umožnil armádě, aby je v květnu 1976 unesla a mučila. Tato tvrzení se odvolávají na rozhovory s Jalicsem, který se později přestěhoval do německého kláštera. Bergoglio označil obvinění za pomluvu a prohlásil, že naopak tajně zachránil životy obou kněží a dalších, které ukryl před eskadrami smrti nebo jim pomohl uprchnout.Podle Verbitského Bergoglio naopak pomohl ukrýt příslušníky argentinského námořnictva před inspektory Meziamerické rady pro lidská práva a odmítal žádosti o pomoc lidí před terorem vlády. Bergoglio dvakrát odmítl svědčit u soudu o svém působení v čele jezuitského řádu, a když v roce 2010 před soudem konečně vypovídal, byly mu vytčeny vyhýbavé odpovědi. V roce 2010 před soudem uvedl, že o případech odebírání dětí politicky nepohodlným ženám se dozvěděl až v roce 1985, dva roky po konci vojenské vlády, zatímco rodina Eleny de la Cuadra, která zmizela v roce 1977 v pátém měsíci těhotenství a po porodu byla ve vězení zabita, tvrdí, že ho kontaktovala a prosila o pomoc už v době zmizení Eleny.  Na rozdíl od předešlého se uvádí, že ani v době diktatury neváhal kritizovat poměry v zemi a přispěl k tomu, aby se argentinská biskupská konference v roce 2000 omluvila za neschopnost zaujmout odmítavý postoj k vojenské vládě, a přispěl tak k zahojení ran a obnovení důvěryhodnost římskokatolické církve.  Dne 18. března 2013 vydal prezident Nejvyššího soudu Argentiny Ricardo Lorenzetti prohlášení, že papež František je zcela nevinný a nebyl nikdy podezřelý z porušování lidských práv během špinavé války. Lorenzetti dále zdůraznil nutnost respektovat presumpci neviny. Řekl: „Ačkoli někteří stále prohlašují, že mohl udělat to či ono, faktem zůstává, že zde není žádné konkrétní obvinění vznesené proti bývalému kardinálovi Jorgemu Bergogliovi.“ Argentinský nositel Nobelovy ceny za mír a odpůrce vojenské junty Adolfo Pérez Esquivel 21. března 2013 prohlásil, že František „Neměl nic společného s diktaturou, nebyl komplicem diktatury a nekolaboroval.“  Také Hebe de Bonafini, prezidentka jedné z organizací „Matek z Plaza de Mayo“ (organizace matek obětí argentinské diktatury), se v roce 2013 vzdala kritizování papeže Františka a v otevřeném dopise jej chválila za jeho duchovní činnost v chudinských čtvrtích Buenos Aires. Funkcionářka Matek tak provedla stejný obrat jako prezidentka Argentiny Cristina Fernández de Kirchner a různí další členové její vlády, kteří zvolení dřívějšího arcibiskupa Bergoglia papežem zprvu přijali rezervovaně nebo otevřeně kriticky.

Falklandy.

Jako kardinál opakovaně podporoval argentinský nárok na britské Falklandy (Malvíny). Podle britského listu The Sun v roce 2011 prohlásil: „Falklandy jsou naše, je to naše země. Važme si těch, kdo tam položili své životy. Falklandy patří Argentině.“ U příležitosti 30. výročí konce války o toto souostroví v roce 2012 se Bergoglio vyjádřil, že Britové se ostrovů zmocnili.  Britský premiér David Cameron se v březnu 2013 proti názorům nového papeže „při vší úctě“ ohradil a odvolal se na jednoznačné výsledky referenda, které na ostrovech právě proběhlo: „Bílý dým nad Falklandami byl dost jasný.“ Argentinská velvyslankyně v Londýně Alicia Castrová v reakci na toto prohlášení označila za zarážející, že si premiér „dovoluje odmítat papeže“. Argentinská prezidentka Cristina Fernández de Kirchner, která nynější obyvatele Falkland považuje za squattery a referendum za frašku, vyjádřila naději, že i přes četné spory, které ona a dřívější kardinál Bergoglio měli, pomůže papež František vylobbovat alespoň zahájení jednání s Brity. Vzápětí nato se jako vůbec první hlava státu ve Vatikánu s papežem setkala.

Evropská migrační krize.

Od vypuknutí migrační krize v roce 2015, která vyústila v migraci více než milionu lidí do Evropy, se angažuje ve prospěch uprchlíků. V září 2016 papež František vyzval Evropany, aby „uprchlíky uvítali ve svých domech a obcích, aby jejich první zkušenosti v Evropě bylo teplé lidské uvítání a ne chlad při spaní na ulicích.“

Postoj k Tibetu.

V prosinci 2014 odmítl udělit osobní audienci tibetskému dalajlámovi Tändzinu Gjamcchovi kvůli „delikátní situaci“, která panuje ve vztazích Svatého stolce a Číny.

Kritika současného kapitalismu.

Dne 26. listopadu 2013 vydal apoštolskou exhortaci "Radost evangelia", kde mimo jiné silně kritizuje současný globální ekonomický systém a označuje ho za „novou tyranii“. Prosí bohaté, aby se s chudými podělili o své peníze (které prohlašuje za novodobou modlu), a zároveň vzkazuje, že vytvářet ekonomiku sociálních nerovností a dokonce vyloučenosti „zabíjí“. Proti těmto názorům se ohradili američtí konzervativci včetně Rushe Limbaugha. Ten dokonce prohlásil, že tyto papežovy názory jsou marxistické. Svatý otec pro časopis La Stampa na tyto reakce uvedl, že marxistická ideologie je špatná, ale že se setkal ve svém životě s mnoha marxisty, kteří byli dobří lidé, takže není výrokem Rushe Limbaughadena uražen. Dodal přitom, že nedávno vydaná exhortace je v souladu se sociální naukou římskokatolické církve.

Proti ekonomii vyřazování.

V apoštolské exhortaci "Radost evangelia" papež mimo jiné napsal:

František (), vlastním jménem Jorge Mario Bergoglio SJ (* 17. prosince 1936 Buenos Aires), je 266. papež katolické církve, římský biskup a suverén státu Vatikán, jehož zvolilo konkláve dne 13. března 2013. Stal se prvním papežem pocházejícím z amerického kontinentu a prvním z Tovaryšstva Ježíšova (jezuitského řádu). Jde rovněž o prvního mimoevropského papeže od 8. století, kdy římskokatolickou církev vedl sv. Řehoř III. pocházející ze Sýrie.

方济各(;;;1936年-12月17日)是天主教会第266任教宗,本名豪尔赫·马里奥·贝尔戈里奥(),耶稣会会士,意大利裔阿根廷人,能说流利的拉丁语、西班牙语、意大利语和德语。1958年加入耶稣会,1969年成为神父,1997年担任布宜诺斯艾利斯总教区总主教,并在2001年由时任教宗若望保禄二世册封为枢机。他在2013年3月13日获选为教宗,成为首位出身于拉丁美洲、南半球与耶稣会的教宗,也是继额我略三世后1282年以来首位非欧洲出身的教宗。